Справа № 2а-253/10/2570
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" липня 2015 р. м. Київ К/9991/95006/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
Швеця В.В.,
Кочана В.М.,
Черпака Ю.К.,

провівши у порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року,
в с т а н о в и л а:

2 жовтня 2008 року ОСОБА_1 пред`явив у суді позов до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 1 жовтня 2007 року відповідача зобов`язано виплатити йому грошове забезпечення у збільшеному розмірі за період з 1 грудня 2001 року по 6 квітня 2006 року в сумі 59 621,87 гривень.

Посилаючись на те, що відповідач фактично цю виплату здійснив лише у лютому 2008 року, не компенсувавши втрату частини грошового забезпечення через порушення строків його призначення і виплати, просив, з урахуванням доповнень до позову, визнати протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення у розмірі 37 193 гривень, а також стягнути з відповідача на його користь компенсацію за порушення строків здійснення цих виплат у розмірі 37 193 гривень.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року, в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим ставить питання про скасування прийнятих ними рішень та ухвалення нового, про задоволення позову.

В запереченні на касаційну скаргу відповідач просить залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 4 червня 2004 року № 110 ОСОБА_1 з 5 червня 2004 року зараховано до списків особового складу цієї ж частини.

Постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 1 жовтня 2007 року, яка набрала законної сили 11 жовтня 2008 року, визнано за ОСОБА_1 право на отримання грошового забезпечення у збільшеному розмірі та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити заборгованість за період з 1 грудня 2001 року по 6 квітня 2006 року в сумі 59 621,87 гривень.

На виконання цього рішення суду, Військова частина НОМЕР_1 виплатила грошове забезпечення у збільшеному розмірі за період з 1 грудня 2001 року по 6 квітня 2006 року в сумі 59 621,87 гривень лише 22 лютого 2008 року, що підтверджується довідкою (а.с.129).

Зазначена обставина стала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами про стягнення компенсації втрати частини невиплаченого грошового забезпечення, які і є предметом розгляду у даній справі.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України для реалізації згаданого Закону.

Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата (грошове забезпечення).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією, добровільно чи на виконання судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин наслідки пропущення строку звернення до суду, встановлені статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, зазначили, що позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав ще у вересні 2007 року при поданні позовної заяви до Деснянського районного суду міста Чернігова про визнання за ним права на отримання грошового забезпечення у збільшеному розмірі та зобов`язання виплатити заборгованість за період з 1 грудня 2001 року по 6 квітня 2006 року в розмірі 59 621,87 гривень. Однак, звернувся до суду з позовом лише 2 жовтня 2008 року.

Втім, колегія суддів не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України, одним з принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Дійшовши висновку, що поданих сторонами доказів недостатньо для встановлення обставин справи, суд має право вжити передбачених законом заходів для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Суд постановляє ухвалу про закінчення з`ясування всіх обставин у справі та перевірки їх доказами тільки після того, як проведено всі дії, необхідні для повного і всебічного з`ясування цих обставин, перевірено всі вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, і вичерпано всі можливості щодо збирання й оцінки доказів.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 99 КАС України (в редакції на час звернення з цим позовом) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, при визначенні початку перебігу строку звернення до адміністративного суду та, відповідно, вирішенні питання про дотримання чи порушення позивачем цього строку, суду насамперед слід з`ясувати, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За перевіркою матеріалів справи, між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_1 мав місце спір про право на отримання грошового забезпечення у збільшеному розмірі за період з 1 грудня 2001 року по 6 квітня 2006 року, за результатами розгляду якого рішенням суду визнано за позивачем право на таке грошове забезпечення.

Між тим, передумовою виплати позивачу компенсації втрати частини доходів передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком є встановлення тієї обставини, чи має він право на доходи (грошове забезпечення).

Оскільки, у даній справі, право позивача на грошове забезпечення встановлено рішенням суду, то вирішальним у цій справі питанням при визначенні початку перебігу строку звернення до адміністративного суду та, відповідно, вирішенні питання про дотримання чи порушення позивачем цього строку є момент підтвердження судом факту про наявність у позивача права на грошове забезпечення у відповідному розмірі.

Однак, суди попередніх інстанцій зазначеним обставинам належної оцінки не надали.

Зазначене дає підстави для висновку, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, безпідставно застосував наслідки пропущення річного строку звернення до адміністративного суду, встановлені статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, та відмовив в задоволенні позову. До того ж, не встановив, коли ж власне розпочався перебіг цього строку.

Відповідно до статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення, суд касаційної інстанції ухвалює рішення за наслідком попереднього розгляду справи, без повідомлення осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись статтями 220-1, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.М.Кочан

Ю.К.Черпак