Справа № 804/4153/15
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2015-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2015 р. Справа № 804/4153/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника позивача представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з результатами перевірки, вважає, що податковий орган дійшов до помилкових висновків про допущення платником податків порушень законодавства, а податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях.
У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав з підстав того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесено правомірно, в межах повноважень та на підставі законодавства України. У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені у запереченнях на позов, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Посадовими особами відповідача проведено невиїзну позапланову документальну перевірку комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» з питань підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Компанія Центр Автоматики», ТОВ «Союз ОПТ», ПП ТД «Тіара» за період з 01.04.2010 року по 31.12.2011 року, за результатами якої складено акт від 26.11.2012 року за №177-22/2-31657751.
За висновками акту перевірки позивачем порушено: п.п.7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 року та п.п.198.1, п.п.198.3, п.п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податковий кредит у розмірі 86 903,00 грн.; п.п.4.1.6 п.4.1 ст.4, п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року №334/94-ВР, в результаті чого занижено валові доходи на суму 610 241,00 грн. та завищено валові витрати на суму 370 889,16 грн. та п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України та занижено доходи на суму 37 622,40 грн., що призвело до заниження податку на прибуток у розмірі 253 936,00 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства, а тому визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
У відповідності до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року №168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є сам факт придбання таких товарів та послуг з метою їх подальшого використання у власній господарській діяльності (або подальшої реалізації). При цьому, податковим законодавством України (чинного на той час) встановлено єдиний випадок, що дає право на включення платником ПДВ до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку.
Зокрема, згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового Кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Пунктами 5.1, 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових витрат включаються, зокрема, суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.
Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
Отже, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Судом встановлено, що між ТОВ «Союз ОПТ» (постачальник) та позивачем (покупець) було укладено договір поставки №124п-10 від 31.05.2010 року, відповідно до якого постачальник зобовязується поставити у власність покупцю труби в асортименті, кількості, в строки та по ціні, що наведені в специфікації.
27.05.2010 року між ТОВ «Союз ОПТ» (постачальник) та комунальним підприємством «Тернівське житлово-комунальне підприємство» (покупець) було укладено договір поставки №121п-10, згідно умов якого постачальник зобовязується поставити у власність покупцю будівельні матеріали в асортименті, кількості, в строки та по ціні, що наведені в специфікації.
На виконання вказаних договорів були оформлені рахунки фактури, видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення. На підставі даних документів позивачем було включено до складу податкового кредиту суму у розмірі 64 783,84 грн. та до складу валових витрат вартість отриманих товарно-матеріальних цінностей у сумі 323 919,16 грн.
Між ТОВ «Компанія «Центр Автоматика» та комунальним підприємством «Тернівське житлово-комунальне підприємство» були оформлені рахунки фактури, видаткові накладні, податкові накладні про надання послуг та продаж будівельних матеріалів. На підставі вказаних документів позивачем віднесено до складу валових витрат витрати у сумі 46 970 грн. та до складу податкового кредиту з податку на додану вартість віднесено суму у розмірі 8234 грн.
11 січня 2011 року між ПП «Торговий дім «Тиара» (продавець) та позивачем (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №241, у відповідності з яким продавець зобовязується поставити у власність покупцю матеріали для ремонту житлового фонду в асортименті, кількості, в строки та по ціні, що наведені в специфікації. Відповідно до видаткових накладних підприємством отримано товарно-матеріальні цінності на суму 202 796,40 грн., в т.ч. ПДВ 33 799,40 грн.
Суд не погоджується з позицією податкового органу, що факт відсутності товарно-транспортних накладних свідчить про безтоварність операцій, з огляду на те, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
Суд також відхиляє доводи відповідача щодо відсутності товарно-транспортних накладних з огляду на те, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобовязаннях платника податків у звязку з його господарською діяльністю мали місце.
Крім того, представником позивача надано пояснення щодо документального підтвердження транспортування. Так, товар, придбаний у ТОВ «Союз ОПТ», ТОВ «Компанія «Центр Автоматика», ПП «Торговий дім «Тиара», є негабаритним, а тому позивач здійснив самостійну доставку товару власним транспортом, що не заборонено законом.
Також суд не погоджується з викладеною в акті перевірки та запереченнях на позов позицією відповідача щодо неможливості реального здійснення операцій позивачем з контрагентами у звязку з відсутністю у них необхідних умов для здійснення господарських операцій, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів.
Так, наведені доводи податкового органу суперечать діючому законодавству, оскільки для проведення операцій купівлі-продажу або поставки товарів (послуг) наявність власних транспортних засобів, складських приміщень не є обов'язковим, ці активи можуть орендуватися, а у такому випадку відсутня необхідність винаймати і технічний персонал.
Окрім того, слід зауважити, що на позивача не покладено обов'язку, як і реальної можливості та право перевіряти наявність виробничих потужностей, основних фондів, трудових ресурсів, транспортних засобів та іншого устаткування для здійснення господарської діяльності контрагентами, а відтак відсутня залежність правомірності формування податку на додану вартість та податку на прибуток від цих відомостей про контрагентів. В свою чергу, для здійснення господарських операцій у відповідності з нормами господарського і цивільного законодавства, позивачем було укладено договори, отримано і складено всі необхідні первинні документи.
Згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з
питань митної справи.
Пунктом 36.5 даної статті встановлено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім ви падків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
При цьому судом встановлено, що на момент укладення угод та вчинення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та як платники податку на додану вартість, відтак перепон з приводу укладення, а також виконання будь-яких господарських договорів з ними, а надалі і включення до складу витрат для цілей оподаткування податком на додану вартість та податку на прибуток за такими договорами у позивача не було.
Щодо посилання відповідача на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.08.2011 року у кримінальній справі №0417/1-298/2011, який набрав законної сили, винесеного відносно посадових осіб ТОВ «Компанія Центр Автоматика», ТОВ «Союз ОПТ», ПП ТД «Тіара», суд зазначає, що згідно частини 4 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.
Проте обставини щодо діяння фізичної особи (засновника чи директора підприємства), встановлені вироком суду в кримінальній справі відносно цієї фізичної особи, не можна вважати обов'язковими при оцінці адміністративним судом правомірності поведінки юридичної особи-контрагента, якщо йдеться про відповідальність за порушення податкового законодавства цією юридичною особою.
Матеріалами справи підтверджується рух активів позивача у процесі здійснення господарської операції та зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. У звязку з викладеним суд приходить до висновку, що між учасниками досліджених господарських операцій відбувся дійсний рух активів та зміни у їх майновому стані, що є обов'язковими ознаками господарської операції.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити у повному обсязі.
Присудити з Державного бюджету України на користь комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» судові витрати у розмірі 2294,00 грн. (дві тисячі двісті девяносто чотири гривні нуль копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 27 липня 2015 року.

Суддя ОСОБА_1