Справа № 820/1663/15
Суддя: Сагайдак В.В.
Дата ухвалення: 2015-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2015 р. № 820/1663/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді : Сагайдак В.В.,

суддів : Бездітко Д.В., Полях Н.А.,

при секретарі : Абоян І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, треті особи: Головне управління ДФС України у м. Києві, голова ДФС України ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства доходів і зборів України, треті особи: Головне управління ДФС України у м. Києві, голова ДФС України ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд :

- визнати незаконним та протиправним видання наказу головою з реорганізації Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_2 про звільнення з займаної посади начальника оперативного управління Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) за власним бажанням;

- поновити порушене право на звільнення у звязку з виходом на пенсію відповідно до висновків медичної комісії від 10.09.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під психологічним тиском посадової особи відповідача написав рапорт про звільнення з займаної посади за власним бажанням, який було реалізовано шляхом видання відповідного наказу під час перебування його на лікарняному. Вважає, що було порушено процедуру його звільнення. Просив поновити його порушене право на звільнення у звязку з іншими обставинами, а саме в звязку з висновками медичної комісії.

В обґрунтування поданих заперечень відповідач зазначив, що діяв правомірно.

В звязку з закінченням реорганізації судом здійснено заміну неналежного відповідача Міністерства доходів і зборів України, належним Державною фіскальною службою України.

Позивач 09.07.2015 року подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. В заяві про збільшення позовних вимог від 09.07.2015 року позивач просить визнати протиправними та незаконними дії посадової особи при звільненні позивача, скасувати наказ, та стягнути 181766,76 грн. Дані позовні вимоги раніше не заявлялись та є зміною предмету позову.

Позивач 20.02.2015 року, 15.05.2015 року, 02.06.2015 року подавав до суду позовні заяви, тобто вже декілька разів подавав до суду позов та заяви про зміну позовних вимог.

Відповідно до ст. 51 КАС України, позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову. Таким чином, позовні вимоги від 09.07.2015 року судом до розгляду не приймаються, оскільки подані до суду після початку розгляду справи по суті позовних вимог.

Відповідач надав до суду заяву, в якій заперечував проти прийняття уточненої позовної заяви, просив розгляд справи не відкладати.

У судове засідання, призначене на 03.08.2015 року представник позивача не прибув, надав клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача надав заяву, в якій просив суд розглядати справу за наявними в ній доказами. Представники третіх осіб не прибули, про причини неявки суд не повідомили.

В звязку з численними відкладеннями розгляду справи, в звязку з неявкою сторін у судове засідання, які мали час на подання до суду документів та в судовому засіданні вже викладали власну правову позицію, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження, за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 розпочав службу в ОВС з 1992 року. Під час проходження служби обіймав різні посади, у тому числі в органах міліції та податкових органах, що підтверджується послужним списком ( а.с. 126-142).

У 2013 році був призначений на посаду в.о. начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у м. Києві, а згодом начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у м. Києві, де працював до звільнення.

ОСОБА_1 26.08.2014 року на імя голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_2 подано власноручно написаний рапорт про звільнення на пенсію за власним бажанням у звязку з наявністю вислуги років для призначення пенсії ( а.с.123).

Наказом відповідача від 03.09.2014 року за № 2032-о, відповідно до п. 3 Указу Президента України від 18.03.2013 року № 141 «Про Міністерство доходів і зборів України» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УССР від 29.07.1991 року № 114, було звільнено в запас ЗСУ полковника податкової міліції ОСОБА_1, з посади начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у м. Києві.

Підставою для звільнення було зазначено підпункт «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням). ( а.с. 122)

З 27.08.2014 року по 12.09.2014 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному. Отримав свідоцтво про хворобу № 154.

Військово лікарській комісії скаржився на низку ознак захворювання, повязаних з неможливістю подальшого проходження служби (а.с. 114).

Згідно свідоцтва про хворобу № 154 від 10.09.2014р. військово лікарської комісії було встановлено: «Непридатність до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час», «Захворювання, так, повязані з проходженням служби в органах внутрішніх справ» (а.с.114-117).

Крім того, на імя голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_2 позивач подав ще одну заяву, яка датована 27.08.2014 року.

В цій заяві ОСОБА_1, у звязку з лікуванням, просив не реалізовувати вищевказаний рапорт про звільнення від 26.08.2014 року, вказав що подав його під тиском керівництва, після виходу з лікарняного мав намір продовжувати працювати на займаній посаді.

Суд звертає увагу, що дану заяву було подано до поштового відділення 04.09.2014 року. До відповідача заява надійшла поштою 08.09.2014 р., про що свідчить штрих-код на даному документі (а.с. 121).

Отже, ця заява була здана до поштового відділення 04.09.2014 року та отримана відповідачем вже після підписання оскаржуваного наказу про звільнення від 03.09.2014 року за № 2032-о.

Відповідачем 07.10.2014 року надано письмову відповідь щодо розгляду заяви позивача де зазначено, що у звязку з виданням наказу про звільнення відсутні підстави для відкликання рапорту про звільнення ( а.с.148).

Позивач вважає наказ від 03.09.2014 року за № 2032-о про звільнення на пенсію неправомірним. На думку позивача, відповідач шляхом психологічного тиску спонукав його до написання рапорту про звільнення за власним бажанням. На думку позивача, відповідач належно не прореагував на заяву, яка до нього надійшла 08.09.2014 року, надавши відповідь вже після видання спірного наказу. З метою відновлення порушених прав позивач вважає за необхідне відновити його порушене право на звільнення на пенсію за медичними показаннями згідно врахування висновків ВЛК № 154 від 10.09.2014р.

Перевіряючи юридичні та фактичні обставини дій відповідача при винесенні наказу від 03.09.2014 року за № 2032-о, судом встановлено наступне.

Постановою Кабінету Міністрів УССР від 29.07.1991 року № 114 (зі змінами та доповненнями), затверджено положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ( надалі Положення).

Даним нормативним актом визначено порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки та визначено, що до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Згідно до п.2 Положення позивач, як полковник податкової міліції, прирівняний до старшого начальницького складу.

Пунктом 7 Положення визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань перебувають на службі в органах внутрішніх справ до такого віку: зокрема, полковники міліції та полковники внутрішньої служби - 50 років.

При цьому п.8 Положення визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства, відомства (організації, установи); за службовою невідповідністю; у звязку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, повязаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України Про засади запобігання і протидії корупції , або кримінального правопорушення; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку; у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно з законодавством ( п. 20 Положення).

Пунктом 62 Положення визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться: а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України Про військовий обовязок і військову службу для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України Про військовий обовязок і військову службу для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Пунктом 64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): зокрема за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків ( підпункт «ж»).

Позивач наголошував на тому, що відповідачем не було дотримано процедуру звільнення, а ні в частині спеціальних строків, передбачених п.68 Положення, а ні в частині загальних строків, передбачених ст. 38 КЗпП України.

Суд вважає безпідставною таку позицію враховуючи обставини справи.

Так пунктом 68 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така правова норма, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Так позивач, у своєму рапорті просив звільнити його зі служби у звязку з вислугою років для призначення пенсії. На момент подачі рапорту, вислуга років ОСОБА_1 становила більше 20 років, тому на думку відповідача необхідності подальшого перебування його на службі не існувало.

Пунктом 68 Положення встановлено лише граничний термін видання наказу про звільнення, а не обов'язковий строк перебування на службі особи, яка виявила бажання звільнитися. Позивач у своєму рапорті просив звільнити його зі служби у звязку з достатньою вислугою років для призначення пенсії, тому звільнення його до спливу тримісячного терміну не суперечить чинному законодавству. В рапорті ОСОБА_1 не було зазначено дату, з якої він бажає звільнитися зі служби.

Суд зазначає, що позивачем подано рапорт про звільнення за власним бажанням від 26.08.2014 р, на підставі якого винесено спірний наказ від 03.09.2014 року.

Заяву від 27.08.2014 року було подано до поштового відділення 04.09.2014 року, в цій заяві було зазначено про психологічний тиск з боку керівництва, та про намір продовжувати службу.

До відповідача заява надійшла поштою 08.09.2014 р. ( а.с. 121). Отже, ця заява була отримана відповідачем вже після підписання оскаржуваного наказу від 03.09.2014 року, та 07.10.2014 року надано відповідь ( а.с.148).

Судом не встановлено доказів психологічного тиску керівництва, сторонами такі докази не надані.

Питання щодо оцінки можливого зловживання вищестоящими посадовими особами своїми обовязками, шляхом спонукання підлеглих до вчинення якихось дій, повинно бути вирішено в рамках звернення потерпілої особи до правоохоронних органів, факт наявності чи відсутності вини у згаданих посадовців може бути встановлений виключно у порядку, передбаченому законом.

Написання позивачем рапорту про звільнення суд вважає актом його прямого волевиявлення.

Судом встановлено, що спірний наказ відносно позивача було видано на підставі рапорту та у період його перебування на лікарняному. З цього приводу слід зазначити, що ст. 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Але в даному випадку звільнення працівника відбулось не з ініціативи власника, а з власної ініціативи.

Дане питання не унормовано Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, як спеціальним нормативно правовим актом, який зокрема стосується позивача.

Така позиція суду обумовлена тим, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ, Положенням.

Позивач, як колишня посадова особа Міністерства доходів і зборів України, діяв у складі підрозділу податкової міліції, відповідно до Указу Президента України від 18.03.2013 року № 141 «Про Міністерство доходів і зборів України». Відповідач, відповідно до приписів п.3 даного Указу, вчиняв дії з прийняття спірного наказу виключно в рамках здійснення повноважень, повязаних зі звільненням зі служби осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, які проходять службу у складі Міністерства доходів і зборів України відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Представник позивача надав до суду як докази табелі обліку робочого часу. В них були проставлені відмітки про працездатність ОСОБА_1 в період його хвороби. Це на думку представника позивача свідчить про протиправність дій відповідача. Вказані документи на судове рішення не впливають, оскільки ОСОБА_1 працював у ГУ Міндоходів у м. Києві, де здійснювалось табелювання обліку робочого часу.

Рапорт про звільнення ОСОБА_1 подав до голови з реорганізації Міністерства доходів і зборів України, де його наказом відповідача від 03.09.2014 року за № 2032-о звільнено. ГУ Міндоходів у м. Києві та відповідач - Міністерство доходів і зборів України, є дві самостійні юридичні особи. Можливі порушення в табелі обліку робочого часу в період хвороби, так само як і знаходження позивача на лікарняному, не можуть мати доказом визнання протиправності дій іншої юридичної особи.

Також слід зауважити, що спеціальні законодавчі норми у поєднанні з нормами КЗпП України, не обтяжують відповідача обовязком щодо вручення ОСОБА_1 копії наказу про звільнення. Такий обовязок, який зокрема визначений у ст. 47 КЗпП України, виникає у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач подав заяву від 27.08.2014 року, в якій просив не давати хід рапорту про звільнення, проте вона надійшла на адресу відповідача 08.09.2014 року, тобто вже після видання наказу про звільнення 03.09.2015 року. Отже відповідач був позбавлений інформації щодо наміру позивача продовжувати службу, чи про інший намір звільнення на пенсію відповідно до висновків медичної комісії від 10.09.2014 року, а тому спірний наказ видав на підставі наявного рапорту про звільнення за власним бажанням.

Крім того, отримавши медичні висновки, позивач не був позбавлений можливості звернутись до відповідача з проханням щодо зміни підстав звільнення саме з їх урахуванням. Проте, як встановлено судовим розглядом, з таким вимогами позивач до відповідача не звертався. Позивач отримав грошові виплати у звязку з виходом на пенсію, трудову книжку.

Таким чином суд не вбачає в діях відповідача порушення норм закону в частині недотримання процедури звільнення ОСОБА_1 та видання відповідного наказу, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 128, ст. 158, ст. 159, ст. 160-163, ст. 185, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, треті особи: Головне управління ДФС України у м. Києві, голова ДФС України ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 06.08.2015 року.

Головуючий суддя : Сагайдак В.В.

Судді: Бездітко Д.В.

ОСОБА_3