Справа № 804/6430/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 р. Справа № 804/6430/15

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретарі судового засідання за участю представників сторін від відповідачаОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЯКС" про стягнення 75764,67 грн., -

ВСТАНОВИВ:

19.05.2015р. Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЯКС" та просить:

- стягнути з відповідача на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 75688,98 грн.;

- стягнути з відповідача на користь держави в собі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 75,69 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав нормативу щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановлений ч. 1 ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні не забезпечив працевлаштування інвалідів у кількості 3 особи та не сплатив адміністративно-господарські санкції за нездійснення працевлаштування інвалідів у розмірі 75688,98грн. Зазначена сума адміністративно-господарських санкцій своєчасно відповідачем не була сплачена у звязку з чим була нарахована пеня у сумі 75,69 грн. Внаслідок несплати відповідачем вищевказаних сум адміністративно-господарських санкцій та пені у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 75764,67грн. Несплата відповідачем цих адміністративно-господарських санкцій до Фонду завдає значної шкоди державним інтересам, не дозволяє в повній мірі створити інвалідам необхідні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя у звязку з чим, позивач просить стягнути зазначену суму боргу з відповідача у судовому порядку.

Позивач в судове засідання не зявився, однак 22.05.2015р. надав до канцелярії суду клопотання, в якому просив розглянути справу без участі представника позивача, при цьому, позовні вимоги підтримав (а.с.20).

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі посилаючись на те, що положенням Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не встановлено обовязку відповідача щодо створення робочих місць для інвалідів та не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для їх працевлаштування, а на підприємство покладено обовязок лише створення робочих місць та інформування про це органи зайнятості. Так, відповідачем у відповідності до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» були вжиті всі залежні від нього заходи щодо забезпечення працевлаштування інвалідів, недопущення господарського правопорушення, інформування відповідних органів про наявність вільних робочих місць для інвалідів шляхом подачі до Лівобережного центру зайнятості звітів форми №3-ПН за період з грудня 2013р. по грудень 2014р. з відміткою про можливість працевлаштування інвалідів у відповідній графі 4, аналогічні звіти подавалися і до Магдалинівського центру зайнятості. З урахуванням зазначеного вище, у відповідача відсутній обовязок щодо сплати передбачених ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарських санкцій за не створення у 2014р. робочих місць для інвалідів.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи наведене, клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, строки розгляду та вирішення справи, встановлені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе вирішити спір за відсутності представника позивача у відповідності до вимог ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши представника відповідача, який брав участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до Положення про Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, затвердженого Наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 26.05.2011р. №81, позивач є територіальним органом бюджетної установи Фонду соціального захисту інвалідів.

Основним завданням Дніпропетровського обласного відділення Фонду є участь, у межах своєї компетенції, в реалізації на території Дніпропетровської області заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів, в тому числі збір сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів; облік сум адміністративно-господарських санкцій та пені і використання шляхом надання фінансової допомоги, цільової позики, дотацій на створення спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів, фінансування заходів, спрямованих на фізкультурно-спортивну реабілітацію інвалідів, фінансування витрат на професійну підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку інвалідів та інші заходи, визначені законом; облік заборгованості по сплаті сум адміністративно-господарських санкцій і пені, які нараховані підприємствам, установам, організаціям, у тому числі підприємствам, організаціям громадських організацій інвалідів, фізичним особам, які використовують найману працю (а.с. 7).

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда. Частинами 1 та 3 ст. 18 вищевказаного Закону передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані:

-виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

-забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

-надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;

-звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інвалідам, які не мають змоги працювати на підприємствах, в установах, організаціях, державна служба зайнятості сприяє у працевлаштуванні з умовою про виконання роботи вдома.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2006р. № 1836 «Про реалізацію статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» потреба у створенні для безробітного інваліда спеціального робочого місця та вимоги до нього встановлюються індивідуальною програмою реабілітації інваліда.

Статтею 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 вищезгаданого Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007р. № 70, визначає процедуру подання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, в яких за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду соціального захисту інвалідів та інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості. Частиною 1 пункту 2 Порядку встановлено, що звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до ч.4 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та п.3.7 Інструкції про заповнення форми № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» відповідач самостійно у рядку 06 Звіту відображає суму коштів адміністративно-господарських санкцій, яку повинен сплатити самостійно у строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого ч.1 ст. 19 вказаного Закону.

Також, частиною 3 пункту 2 вказаною Порядку передбачено, що інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Так, судом встановлено, що на виконання вищенаведених вимог Закону у 2014 році на підприємстві відповідача були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів за наступними спеціальностями, а саме: оператор відеозапису, комірник, а всього в 2014 році заявлено 3 вакансії для інвалідів, що підтверджується доказами, наявними у справі (а.с. 25-65).

Також, згідно наданих суду копій звітів Форми № 3-ПН, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013р. відповідачем у період з грудня 2013р. по грудень 2014 року до центру зайнятості подавалася Інформація про попит на робочу силу (вакансії) зі змісту якої вбачається, що на підприємстві відповідача для працевлаштування інвалідів були створені робочі місця для інвалідів з детальним описом їхніх характеристик, на які можливе працевлаштування інвалідів, тобто були наявні робочі місця для працевлаштування інвалідів (а.с.25-64).

24.02.2015р. відповідачем було подано Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів за формою № 10-ПІ, затвердженою наказом Мінпраці України від 10.02.2007р. № 42 в якому відповідачем самостійно зазначено про те, що на підприємстві відповідача у 2014 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 145 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 3 осіб, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів 6 осіб, фонд оплати праці штатних працівників 3658,30 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника 25229,66грн., сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування 75688,98грн. (а.с.5, 65).

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку суми позову, складеного посадовою особою позивача, адміністративно-господарська санкція за не зайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів складає 75688,98грн., а також пеня за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій становить 75,69грн. (а.с.,6).

З нарахуванням позивачем вказаних адміністративно-господарських санкцій та пені суд не погоджується та вважає зазначений позов необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення ( ч. 2 ст. 218 ГК України).

Тобто, з наведених норм чинного законодавства України видно, що відповідач несе господарсько-правову відповідальність у вигляді застосування до останнього адміністративно-господарських санкцій саме у разі вчинення правопорушення у сфері господарювання, а невідємним елементом правопорушення є наявність вини відповідача та причинний зв'язок між правопорушенням та його наслідками у вигляді не працевлаштування інвалідів і лише у разі, якщо відповідачем не було вжито усіх залежних заходів для недопущення господарського правопорушення.

З наведених вище документів убачається, що відповідач не вчиняв правопорушення у сфері господарювання щодо соціального захисту прав та законних інтересів інвалідів, навпаки, створив на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів протягом 2014р. у кількості 6 вакансій, подавав дані до центру зайнятості звіти щодо наявності вакантних місць для інвалідів протягом грудня 2013р. по грудень 2014 року, що підтверджується вищенаведеними документами (а.с.25-64), а отже, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у вчиненні ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Представником позивача не було надано суду жодних доказів щодо наявності у діях відповідача вини або відмови відповідачем у працевлаштуванні інвалідів.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за наведеним розрахунком є безпідставними та такими, що суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки вина у вчиненні відповідачем правопорушення щодо не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та не зайняття робочих місць інвалідами у ході судового розгляду справи не встановлена, а відповідно до норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» на відповідача покладено лише обовязок щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Пошук та направлення інвалідів на підприємство відповідача покладено на державні органи центру зайнятості відповідно до ст18-1 вказаного Закону.

Тобто, з наведених норм чинного законодавства вбачається, що відповідальність за працевлаштування інвалідів несуть у рівній мірі як органи державної служби зайнятості, так і підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю.

Враховуючи відсутність вини відповідача у вчиненні правопорушення щодо не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та не зайняття робочих місць інвалідами у 2014 році у адміністративного суду відсутні і підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, у яких позивачем є субєкт владних повноважень, а відповідачем фізична чи юридична особа, судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 86, 94,122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЯКС" про стягнення 75764,67 грн. - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений - 01.06.2015р.

Суддя ОСОБА_1