Справа № 2а-6837/09/1370
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. м. Київ К/800/5917/14

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Маринчак Н.Є., Сірош М.В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу приватного підприємства "Резон БКС" (далі - Підприємство)

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013

у справі № 2а-6827/09/1370

за позовом Підприємства

до державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова (далі - Інспекція)

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 08.10.2009 № /0/23645/10/23-2, згідно з яким Підприємству визначено податкове зобов'язання з ПДВ у сумі 548 854 грн. (у тому числі 365 903 грн. за основним платежем та 182 951 грн. за штрафними санкціями), а також податкового повідомлення-рішення від 08.10.2009 № /0/23646/10/23-2 про нарахування платникові податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 37 760 грн. (у тому числі 26972 грн. за основним платежем та 10788 грн. за штрафними санкціями).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2010 позов задоволено частково; скасовано податкове повідомлення-рішення від 08.10.2009 № /0/23645/10/23-2, а також податкове повідомлення-рішення від 08.10.2009 № /0/23646/10/23-2 в частині застосування до позивача штрафної санкції з податку на прибуток у сумі 2697 грн.; в решті позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 назване рішення суду першої інстанції скасовано; у позові відмовлено повністю.

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у зв'язку з касаційною скаргою Підприємства, в якій воно просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду як скасоване помилково.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення розглядуваних касаційних вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що Інспекцією було проведено планову виїзну перевірку Підприємства з питання дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2006 по 31.03.2009, валютного та іншого законодавства за той самий період.

Результати цієї перевірки висвітлені в акті від 16.09.2009 № 383/23-2/33711499, в якому відображено висновок Інспекції про заниження платником оподатковуваного доходу у 4 кварталі 2008 року внаслідок невключення до його складу заборгованості за поставлені товари перед ліквідованим кредитором у сумі 107 886 грн.

Також під час цієї перевірки Інспекцією зроблено висновок про: заниження платником бази оподаткування ПДВ внаслідок реалізації позивачем воріт та металопластикових вікон за ціною нижчою, ніж звичайна ціна на такі товари; включення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ за операціями з придбання товарів у рамках правовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «ІК «Укрнеобуд» (далі - ТОВ «ІК «Укрнеобуд»), реальність яких документально не підтверджується.

Наведені обставини слугували підставою для нарахування платникові податкових зобов'язань з ПДВ та з податку на прибуток за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли різних висновків по епізоду щодо правомірності формування платником податкового кредиту за операціями з ТОВ «ІК «Укрнеобуд».

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За правилами підпункту 7.4.5 пункту 7.4 цієї ж статті Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Аналізовані законодавчі положення, які регулювали порядок формування податкового кредиту на час виконання розглядуваних операцій, пов'язують податкові наслідки у вигляді права на податковий кредит з реальним виконанням господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника та з наявністю належним чином оформленої податкової накладної.

У справі, що переглядається, суди встановили, що у рамках виконання договору від 08.01.2008 № 080108-01 ТОВ «ІК «Укрнеобуд» поставило позивачеві товар (ворота, шлагбаум, металоконструкції, панелі воріт тощо) на загальну суму 935 946 грн. (у тому числі 155 989 грн. ПДВ); виконання цих операцій оформлено складенням податкових та видаткових накладних; на момент проведення перевірки заборгованість платника перед названим постачальником за поставлений товар становила 614 733 грн.

Втім апеляційний суд цілком об'єктивно зазначив, у розглядуваному випадку з урахуванням доводів Інспекції, якими вона мотивує правомірність донарахування платникові ПДВ по цьому епізоду, представлені платником податкові та видаткові накладні не є достатнім доказом як одержання платником активу, що виступав предметом поставки, так і факту реалізації цього активу саме конкретним, задекларованим контрагентом (ТОВ «ІК «Укрнеобуд»); адже вказані первинні документи не дозволяють встановити рух активу у процесі виконання розглядуваних операцій, порядку транспортування товару, його прийняття за кількістю та якістю в установленому порядку, конкретних виконавців цих операцій.

Операції з поставки позивачеві послуг з розповсюдження листівок названим контрагентом також не засвідчені первинними документами, які б дозволяли встановити місце виконання цих послуг, їх обсяг, осіб, які безпосередньо їх виконували тощо.

Наведені факти у сукупності з наявністю ознак фіктивного суб'єкта господарювання у діяльності ТОВ «ІК «Укрнеобуд» (яке відсутнє за місцезнаходженням, не звітує до податкового органу в установленому порядку, перебуває у ліквідаційній процедурі) були правомірно розцінені апеляційним судом як такі, що підтверджують створення штучного документообігу з купівлі-продажу товарів та послуг для імітації виконання операцій з метою одержання позивачем податкової економії.

Надаючи правову оцінку доводам Інспекції щодо реалізації платником у перевіреному періоді товару за цінами нижчими, ніж звичайні ціни на такий товар, суд першої інстанції послався на недоведеність податковим органом належними засобами доказування рівня справедливою ринковою ціни на відповідні види продукції.

При цьому суд правильно наголосив, що обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених законодавством, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту (підпункт 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

У податкових правовідносинах діє принцип презумпції платника, виходячи з якого встановлено загальне правило про те, що для цілей оподаткування використовується ціна товарів, робіт та послуг, встановлена учасниками господарської операції. Підпункт 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та пункт 4.1 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість», встановлюючи принципи визначення ціни товарів, робіт, послуг з метою оподаткування є, по суті, засобом регулювання податкових правовідносин, спрямованих на забезпечення безумовного виконання усіма фізичними та юридичними особами обов'язку сплачувати податки, та застосовується податковим органом лише у разі наявності обставин, які свідчать про штучне заниження платником бази оподаткування.

У розглядуваному випадку Інспекцією не подано будь-якого обґрунтування щодо рівня справедливої ринкової ціни на товари, які реалізовувалися платником у періоді, охопленому перевіркою, не представлено інформації щодо фактичних цін на аналогічний або подібний товар у співставних умовах продажу.

Власне факт продажу платником товарів за ціною нижчою їх собівартості за відсутності розумних економічних причин для цього є свідченням відсутності самостійної ділової мети в операціях з придбання товарів, робіт та послуг, що складають собівартість кінцевого товару. Адже продаж товарів навіть за заниженою ціною утворює у платника об'єкт оподаткування; податкова ж економія виникає у разі збільшення задекларованого податкового кредиту з ПДВ при подальшому штучному зменшенні об'єкта оподаткування цим податком.

Отже, установлені апеляційним судом у даній справі обставини щодо продажу Товариством продукції за ціною нижче її собівартості за відсутності об'єктивних економічних підстав для використання такої заниженої ціни можуть слугувати мотивом для зменшення платникові податкового кредиту, а не для збільшення податкового зобов'язання, як це було зроблено Інспекцією.

А відтак слід погодитися з висновком суду першої інстанції про протиправність нарахування позивачеві податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 209 986 грн. із застосуванням відповідної суми штрафних санкцій.

В іншій частині судові акти зі спору учасниками провадження в касаційному порядку не оскаржуються, в зв'язку з цим у Вищого адміністративного суду України відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам судів.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 226, 231 КАС, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу приватного підприємства "Резон БКС" задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 у справі № 2а-6827/09/1370 скасувати в частині відмови у задоволенні позову щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 08.10.2009 № /0/23645/10/23-2 в частині нарахування податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 314 979 грн. (у тому числі 209 986 грн. за основним платежем та 104 993 грн. за штрафними санкціями).

3. У цій частині залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2010.

4. В решті постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 у справі № 2а-6827/09/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:Н.Є. Маринчак
М.В. Сірош