Справа № 826/3204/15
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2015 року № 826/3204/15

Окружний адміністративний суд міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 81-а, у складі головуючого судді Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Дівалі Груп"
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівалі Груп" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 01.08.2014 р. №08 та №08.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були прийняті безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв'язку з чим вони є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки висновки акту перевірки та оскаржувані податкові повідомлення-рішення є законними та обґрунтованими, прийнятими на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

У період з 18.06.2014 р. по 10.07.2014 р. ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських відносин із ТОВ "ВКФ "Мілана" () та ТОВ "АР "Лоцман" () за період 01.01.2011 р. по 31.03.2013 р., за результатами якої відповідачем було складено акт №616/26-55-22-08/32555531 від 14.07.2014 р. (надалі - акт перевірки №616).

Згідно висновків, викладених в акті перевірки №616, позивачем, зокрема, порушено вимоги:

- ст.134, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 182 597,00 грн., у т.ч. за 2011 р. на суму 63 551,00 грн., за 2012 р. на суму 43 833,00 грн., за 2013 р. на суму 75 213,00 грн.;

- п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 176 453,00 грн., в т.ч. за грудень 2011 р. на суму 55 536,00 грн., за жовтень 2012 р. на суму 4 035,00 грн., за листопад 2012 р. на суму 37 710,00 грн., за січень 2013 р. на суму 29 670,00 грн., за лютий 2013 р. на суму 49 502,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки №616 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №08 від 01.08.2014 р. (надалі - ППР №08), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 220 568,00 грн., з яких 176 453,00 грн. - за основним платежем, а 44 115,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №08 від 01.08.2014 р. (надалі - ППР №08), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 228 246,00 грн., з яких 182 597,00 грн. - за основним платежем, а 45 649,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

За результатами адміністративного оскарження рішеннями ГУ Міндоходів у м. Києві №10925/10/26-05-10-06-15 від 24.10.2014 р. "Про результати розгляду первинної скарги" та ДФС України №9031/6/99-99-10-01-15 від 19.12.2014 р. "Про результати розгляду скарги" були залишені без змін прийняті відповідачем ППР №08та ППР №08, а скарги позивача - без задоволення.

Судом встановлено, що ТОВ "Дівалі Груп" зареєстровано як юридична особа 09.09.2003 р., з 18.09.2003 р. взято на податковий облік та станом на дату проведення перевірки перебувало на обліку в ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, зареєстровано як платник податку на додану вартість 29.09.2003 р.

При наданні оцінки спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Між ТОВ "Дівалі Груп", як покупцем, та ТОВ "ВКФ "Мілана", як постачальником, був укладений Договір №10097 від 02.12.2011 р. (надалі - Договір №10097), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві сувенірно-презентаційну продукцію, перелік якої зазначений в специфікації до цього договору, а покупець - прийняти і оплатити такі товари. Відповідно до Специфікації №1 до Договору №10097 ТОВ "ВКФ "Мілана" зобов'язувалось поставити товар (кухлі з логотипом, комплекти подарункові щоденники з логотипом) на загальну суму 333 214,32 грн., в т.ч. ПДВ 55 535,72 грн., на що були виставлені відповідні рахунки-фактури.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов зазначеного вище Договору №10097 ТОВ "ВКФ "Мілана" поставило позивачу відповідний товар (кухлі з логотипом, комплекти подарункові щоденники з логотипом) загальною вартістю 333 214,32 грн., в т.ч. ПДВ 55 535,72 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими та товарно-транспортними накладними, що містять всі обов'язкові реквізити.

Судом встановлено, що ТОВ "ВКФ "Мілана" оформлені на користь позивача податкові накладні №91 від 12.12.2011 р., №92 від 12.12.2011 р., №93 від 12.12.2011 р. та №100 від 12.12.2011 р. на загальну суму 333 214,32 грн., в т.ч. ПДВ 55 535,72 грн., що оформлені у відповідності до вимог ст.201 ПК України та містять всі реквізити, передбачені чинним законодавством для первинних документів.

Також судом встановлено, що між ТОВ "Дівалі Груп", як покупцем, та ТОВ "АР "Лоцман", як продавцем, був укладений Договір №162 від 01.10.2012 р. (надалі - Договір №162), відповідно до умов якого продавець приймає на себе зобов'язання щодо виготовлення поліграфічної продукції, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити на умовах та в порядку, визначених цим договором продукцію в асортименті, кількості та за цінами, відповідно до рахунку-фактури, що являються невід'ємними частинами даного договору. Відповідно до наявних в матеріалах справи рахунків-фактури ТОВ "АР "Лоцман" зобов'язувався продати позивачу продукцію (папки, брошури, буклети, листівки, банерні продукції) на загальну суму 725 499,60 грн., в т.ч. ПДВ 120 916,60 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов зазначеного вище Договору №162 ТОВ "АР "Лоцман" поставило позивачу відповідний товар (папки, брошури, буклети, листівки, банерні продукції) загальною вартістю 725 499,60 грн., в т.ч. ПДВ 120 916,60 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими та товарно-транспортними накладними, що містять всі обов'язкові реквізити.

Судом встановлено, що ТОВ "АР "Лоцман" оформлені на користь позивача податкові накладні №17 від 18.10.2012 р., №14 від 12.11.2013 р., №29 від 16.11.2012 р., №60 від 27.11.2012 р., №21 від 21.01.2013 р., №22 від 21.01.2013 р., №34 від 23.01.2013 р., №4 від 04.02.2013 р., №5 від 05.02.2013 р., №36 від 24.01.2013 р., №20 від 18.02.2013 р., №39 від 28.02.2013 р., №59 від 27.11.2012 р., №61 від 27.11.2012 р., №65 від 28.11.2012 р., №66 від 28.11.2012 р. та №40 від 28.02.2013 р. на загальну суму 725 499,60 грн., в т.ч. ПДВ 120 916,60 грн., що оформлені у відповідності до вимог ст.201 ПК України та містять всі реквізити, передбачені чинним законодавством для первинних документів.

Факт оплати позивачем товарів (продукції), наданих ТОВ "ВКФ "Мілана" та ТОВ "АР "Лоцман" згідно зазначених вище Договору №10097 та Договору №162 підтверджується, дослідженими судом, наявними в матеріалах справи, належним чином засвідченими банківськими виписками.

Судом встановлено, що на час існування спірних правовідносин, контрагенти позивача, - ТОВ "ВКФ "Мілана" та ТОВ "АР "Лоцман" були належним чином зареєстровані як юридичні особи та як платники податку на додану вартість, відтак мали належний обсяг правосуб'єктності для здійснення господарських операцій.

Суд зазначає, що згідно вимог чинного законодавства України, обов'язок контролювати звітність контрагентів на суб'єктів підприємницької діяльності не покладено, також, суб'єкт підприємницької діяльності не має права контролювати звітність або своєчасність сплати податків іншими особами. Якщо віднесення сум до складу податкового кредиту відбувається на підставі належним чином оформлених розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення яких передбачена правилами ведення податкового обліку, дії платника податку є правомірними.

Суд критично відноситься до посилань відповідача на акт Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області від 24.07.2013 р. №30/22-2/30523272 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "ВКФ "Мілана" (), щодо підтвердження господарських відносин з ТОВ "Фруком" (код 38256383); ТОВ "Імортель груп" (код 31663229); ТОВ "Еко-Сервіс" (код 34751286); ТОВ "Скомп" (код 38256357); ТОВ "Прімум Компані" (код 37779105); ТОВ "Саміро Холдинг" (код 37563814); ТОВ "Рекламна агенція Принцепс" (код 36827126); ТОВ "Нашира" (код 37474667); ТОВ "Детемо" (код 37563821); ТОВ "Автобудсервіс-7" (код 35063331); ТОВ "Новий градь"(код 37779084) за період з 01.01.2011 р. по 30.06.2013 р.", акт Ірпінської ОДПІ Київської області ДПС від 11.07.2013 р. №246/22-4/37696574 неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ "РА "Лоцман" () щодо підтвердження господарських відносин із контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями за період з 23.09.2011 р. по 30.04.2013 р.", протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 11.07.2013 р., як на докази недійсності зазначених вище правочинів, оскільки відповідно до ч.4 ст.70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Так, суд звертає увагу, що відповідач не звертався до суду з позовом про визнання зазначених вище Договору №10097 та Договору №162 недійсними.

Відповідно до ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Вирішуючи питання реальності виконання договору з метою використання отриманих послуг за вказаними договорами у власній господарській діяльності, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до Довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ "Дівалі Груп" здійснює такі види діяльності: діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту (основний); виробництво паперових канцелярських виробів; організування конгресів і торговельних виставок; неспеціалізована оптова торгівля; інші види видавничої діяльності; рекламні агентства. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що товари (продукція), отримані за вказаними вище Договором №10097 та Договором №162, придбавалась ТОВ "Дівалі Груп" з метою виконання власних господарських зобов'язань як продавця перед Відокремленим підрозділом "Управляння справами" ДП "НАЕК "Енергоатом" за Договором №1018-ус від 24.11.2011 р. та ТОВ "Біонорика" за Договором №1711 від 15.10.2012 р.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Таким чином, суд зазначає, що отримання товарів відТОВ "ВКФ "Мілана" та ТОВ "АР "Лоцман" відповідає меті та видам господарської діяльності позивача.

Статтею 204 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про нікчемність зазначених вище договорів, укладених між позивачем та ТОВ "ВКФ "Мілана", ТОВ "АР "Лоцман", оскільки ці доводи ґрунтуються на припущеннях, не підтверджуються належними доказами та спростовуються доказами, наданими представником позивача.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-ч.3, ч.5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За правилами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Для застосування санкцій, передбачених ст.228 ЦК України, необхідними є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків чи з метою неправомірного одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування податку на додану вартість у разі його несплати контрагентом до бюджету.

Відповідачем не наведено, а судом не встановлено, підстав, що дозволяли б дійти висновку про нікчемність чи недійсність вище вказаних правочинів, укладених між позивачем та ТОВ "ВКФ "Мілана", ТОВ "АР "Лоцман", а також не надано доказів, які б свідчили, що правочини в межах спірних правовідносин, є такими, що порушують публічний порядок чи спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Суд також звертає увагу, що в силу положень ч.3 ст.228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України, в редакції станом на момент існування спірних правовідносин, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з п.138.5, пп.138.10.5, пп.138.10.6 п.138.10, п.138.11, п.138.12 цієї статті, п.140.1 ст.140 і ст.141 цього Кодексу.

Згідно з п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України закріплено, що не включаються до складу витрат - витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.201.8., п.201.9 та п.201.10. ст.201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст.183 цього Кодексу. Не дає права на віднесення сум податку до податкового кредиту податкова накладна, складена платником, звільненим від сплати податку за рішенням суду, після набрання чинності таким рішенням суду. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п.184.1 ст.184 ПК України, реєстрація платника податку на додану вартість діє до дати анулювання реєстрації платника податку.

Зі змісту наведених положень законодавства України вбачається, що у податковому обліку податкова накладна є тим документом, який складається у момент виникнення податкових зобов'язань і визначається як розрахунковий документ, що підтверджує вчинення певної господарської операції, за якою виникають податкові зобов'язання, породжує у платника податку обов'язки та права щодо нарахування та сплати податку на додану вартість, характер яких залежить від статусу платника (продавець чи покупець), в тому числі підтверджує право покупця на нарахування податкового кредиту. Податкова накладна має силу податкового і одночасно розрахункового документа за умови її складання особою, зареєстрованою як платник податку у порядку, передбаченому статтею 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.198.1 та п.198.3 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

З огляду на те, що судом встановлено наявність усіх обов'язкових підстав для формування позивачем витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податку на прибуток підприємств та податкового кредиту за результатами господарських відносин із вказаними вище контрагентами за спірний період, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав для донарахування позивачу сум податку на додану вартість, податку на прибуток та застосування штрафних (фінансових) санкцій оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Із зазначеного вище вбачається, що відповідач помилково вважав, що первинні документи були складені ТОВ "ВКФ "Мілана" та ТОВ "АР "Лоцман" з порушенням вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, не несуть доказовості відносно змісту здійсненної операції, та не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та фактичних обставин справи суд приходить до висновку, що позивачем не було допущено порушень вимог податкового законодавства, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 176 453,00 грн., в т.ч. за грудень 2011 р. на суму 55 536,00 грн., за жовтень 2012 р. на суму 4 035,00 грн., за листопад 2012 р. на суму 37 710,00 грн., за січень 2013 р. на суму 29 670,00 грн., за лютий 2013 р. на суму 49 502,00 грн., та заниження податку на прибуток на загальну суму 182 597,00 грн., у т.ч. за 2011 р. на суму 63 551,00 грн., за 2012 р. на суму 43 833,00 грн., за 2013 р. на суму 75 213,00 грн., а, відтак, у відповідача також відсутні підстави для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, визначених оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятих ППР №08 та ППР №08.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з положеннями ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 487,20 грн., а тому, керуючись вимогами ч.1 ст.94 КАС України, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 487,20 грн. підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівалі Груп" задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 01.08.2014 р. №08 та №08.

3. Судові витрати в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівалі Груп" () за рахунок Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева