Справа № 569/2646/15-а
Суддя: Хаюк С.М.
Дата ухвалення: 2015-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Наумов С.В.
Суддя-доповідач:Хаюк С.М.
УХВАЛА

іменем України

"05" серпня 2015 р. Справа № 569/2646/15-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Хаюка С.М.

суддів: Бондарчука І.Ф.

Моніча Б.С.,

розглянувши в письмовому провадженні у м.Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "27" березня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання дій протиправними та дискримінаційними та зобов'язання вчинення певних дій ,

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся із адміністративним позовом про визнання протиправними дій Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради протиправними і дискримінаційними та зобов'язання відповідача видати позивачу довідку про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Постановою Рівненського міського суду адміністративний від 27.03.2015 року позов ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визнання дій протиправними і дискримінаційними та зобов'язання вчинення певних дій, задоволено повністю.

Визнано дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради які полягають у відмові видати ОСОБА_3 довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, протиправними та дискримінаційними.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради вчинити дії, а саме видати ОСОБА_3 довідку про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи.

В апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В судове засідання учасники процесу не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи, у зв'язку з чим розгляд апеляційної скарги було проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином України, одружений.

З 05.08.2009 року зареєстрований як фізична особа-підприємець у місті Донецьк, є засновником і керівником Благодійного фонду "Райдуга" в тому ж місті.

До 03 липня 2014 року позивач без реєстрації місця проживання фактично мешкав у м.Донецьк.

Згідно відмітки у податковому звіті про використання коштів неприбуткових установ та організацій 14.01.2014 року позивач подав звіт благодійного фонду, засновником якого він є, до місцевого податкового органу в Донецьку. А в період із 10.03. по 27.06.2014 року ОСОБА_3, проживаючи у вказаному населеному пункті, займався встановленням огорожі дитячого садка №352 Кіровського районного відділу освіти Донецька.

Також факт проживання позивача разом зі своєю дружиною без реєстрації власного місця проживання у Донецьку в 2014 році до липня місяця підтвердив і сам позивач, давши усні пояснення по суті справи.

Вірність тверджень ОСОБА_3 підтверджуються письмовими доказами, а саме поясненнями ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідженою в засіданні випискою №85/3561 кардіологічного відділення Донецької міської лікарні №25. Із останньої вбачається, що позивач у грудні 2013 року перебував у лікарні та місцем його проживання у АДРЕСА_1.

Із дослідженого в судовому засіданні паспорта гр-на України ОСОБА_3 серія НОМЕР_1 вбачається, що останній був зареєстрований в АДРЕСА_1, знятий з реєстрації 10.11.2012р.

По приїзду в місто Рівне ОСОБА_3 звернувся до відповідача за тим, щоб його взяли на облік як внутрішньо переміщену особу, видали відповідну довідку й розпочали виплату гарантованих державою коштів на оплату найму житла і комунальних послуг. Однак йому було відмовлено у взятті на облік як внутрішньо переміщеної особи з мотивів відсутність у позивача станом на момент залишення території м. Донецьк реєстрації місця проживання у даному населеному пункті.

Як встановив суд, ОСОБА_3 кілька разів звертався до відповідача щодо взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи, 20 і 27 січня 2015 року останній надав відповідачу документи, які підтверджували їх фактичне з дружиною ОСОБА_3 проживання у м. Донецьк.

Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради листами від 17 листопада 2014 року, 23 і 26 січня 2015 року відмовило ОСОБА_3 у взятті його на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Єдиною підставою відмови позивачу у взятті на облік як внутрішньо переміщеної особи й видачі відповідної довідки стала відсутність у нього реєстрації місця проживання в м. Донецьк.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача з приводу відмови позивачу у взятті його на облік як внутрішньо переміщеної особи й видачі відповідної довідки, не можуть вважатися такими у конкретному випадку, що ґрунтуються на Законі.

Колегія суддів погоджується з такою позицією виходячи з наступного.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ч.1 і 2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно практики Європейського Суду з прав людини, а саме пункту 62 рішення від 20.09.2012 року по справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03) дискримінація означає неоднакове ставлення, що не ґрунтується на будь-яких об'єктивних і розумних причинах, до осіб за приблизно подібних обставин… Саме такою і є ситуація щодо ставлення відповідача до позивача у порівнянні з іншими особами, які також вимушено залишили свої місця проживання в Донецькій і Луганській областях. Адже, іншим особам за наявності в них реєстрації місця проживання (відмітки в паспортах) в одній із вказаних вище областей видають довідки про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб, а позивачу в її видачі було відмовлено.

Те, що вказані положення закріплені на рівні закону не виправдовує наявність дискримінаційного характеру відповідної норми.

Адже відповідно до другого речення пункту 41 рішення Європейського Суду з прав людини від 07.11.2013 року (заява №10441/06) у справі "Пічкур проти України" хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції. Однак, спосіб в який передбачає надання соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» в поєднанні із Порядком надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №505 від 01.10.2014 року не відповідає принципу верховенства права та положенням статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Судом першої інстанції встановлено існування менш сприятливого ставлення до ОСОБА_3 в порівнянні з іншими особами, які вимушено залишили місце свого проживання у м.Донецьк і єдиною підставою для такого гіршого ставлення стала саме відсутність реєстрації його місця проживання по місцю фактичного мешкання. Таке ставлення є явно протиправним і дискримінаційним, так як воно не має об'єктивного та розумного обґрунтування, а саме не переслідує легітимної цілі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що право позивача на взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи й отримання завдяки цьому права на грошову допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, породжує майновий інтерес, який підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому, судом вірно зазначено, що відмовивши у взятті ОСОБА_3 на облік як внутрішньо переміщену особу відповідач створив останньому перешкоди в реалізації своїх прав.

Таким чином, позивача було поставлено у менш вигідне положення в порівнянні з іншими особами, які опинилися у подібній ситуації. І єдиною причиною цьому стала відсутність реєстрації.

У відповідності до ст.14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, причиною менш сприятливого ставлення до позивача стала інша ознака в розумінні ст. 14 Європейської конвенції, а саме відсутність реєстрації місця його проживання у м. Донецьк станом на дату виїзду з Донецька у липні 2014 року.

На виконання вимог п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини судом з'ясовано, і це підтверджено було під час дачі пояснень в судовому засіданні представником відповідача, що за наявності в позивача в паспорті відмітки про реєстрацію місця проживання у Донецьку станом на кінець червня - початок липня 2014 року, його перешкод було б взято на облік як внутрішньо переміщену особу з видачею відповідної довідки та наданням всіх пов'язаних із її наявністю пільг, соціальної допомоги тощо.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що різниця у поводженні, на яку позивач скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 КАС України).

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами по справі докази, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки постанову судом першої інстанції винесено відповідно до позовних вимог з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і суд дав правильну оцінку обставинам справи, то колегія суддів апеляційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому її потрібно залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради залишити без задоволення, а постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "27" березня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М.Хаюк

судді: І.Ф.Бондарчук

Б.С. Моніч

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_2

3- відповідачу/відповідачам: Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради вул.Соборна,12,м.Рівне,33028

4 - ОСОБА_7, АДРЕСА_3

,