Справа № 804/5733/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 р. Справа № 804/5733/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «ЮНІКОН» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, №, №000034702 від 14.04.2015р.,-

ВСТАНОВИВ:

27.04.2015р. Приватне акціонерне товариство «ЮНІКОН» звернулося з позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та просить визнати протиправними і скасувати винесені відповідачем податкові повідомлення-рішення за формою «Р»:

- № від 14.04.2015р., яким збільшено суму податкового зобовязання зі сплати податку на додану вартість за основним платежем в сумі 578098 грн. і за штрафними санкціями в сумі 289049 грн.;

- № від 14.04.2015р., яким збільшено суму податкового зобовязання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем в сумі 264563 грн., і за штрафними санкціями в сумі 132282 грн.;

- № від 14.04.2015р., яким збільшено суму податкового зобовязання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати за основним платежем в сумі 1385,24 грн., і за штрафними санкціями в сумі 1511,64 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вищезазначені податкові повідомлення-рішення відповідачем винесені з порушенням і неправильним тлумаченням норм податкового та іншого законодавства з огляду на те, що включення позивачем витрат по платі за земельні ділянки під обєктами, які використовуються у господарській діяльності позивача у розмірі 168009,84 грн. відбулося у відповідності до вимог п.138.4, п.п.138.5.1 п.138.5 ст.138 ПК України, з урахуванням того, що до витрат підприємства відносяться у тому числі і нарахування та сплата податків і зборів та такі витрати не залежать від періоду визнання доходів від їх використання, оскільки вказані витрати були понесені позивачем на утримання обєктів незавершеного будівництва, а саме: витрати на оренду землі та витрати із електрозабезпечення СОК «Родник». Також позивач не погоджується і з висновками податкового органу про відсутність факту реального вчинення позивачем господарських операцій з контрагентами позивача ТОВ «Антарекс-Плюс», ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс-Люкс», ТОВ «Фортуна-Контракт», ТОВ «Сіріус-Стандарт», ТОВ «Комерсант-Н» через те, що згідно аналізу податкової звітності вказаних контрагентів встановлено відсутність будь-якої інформації про наявність автомобільного та іншого транспорту, що необхідне для виконання робіт по перевезенню вантажів автомобільним транспортом та неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів, що підтверджено актом про неможливість проведення зустрічної звірки №785/04-62-22-3 від 25.07.2014р. Позивач вказує на те, що він не має права втручатися у господарську діяльність своїх контрагентів та відсутність у податкового органу даних про факт здійснення контрагентами позивача господарської діяльності у вигляді перевезення вантажів не є доказом відсутності факту здійснення реальних господарських операцій з перевезення товарів на користь позивача з урахуванням того, що за нормами податкового законодавства позивач не може нести тягар відповідальності за порушення господарської діяльності вказаними контрагентами. Окрім того, позивач посилається і на те, що на момент вчинення позивачем господарських операцій, зазначені підприємства обліковувалися на обліку у податкових органах, в базах даних податкової служби були відсутні будь-які застереження та обмеження щодо роботи з такими платниками податків та акт перевірки не містить будь-яких зауважень до первинних документів, які підтверджують факт здійснення господарських операцій із вказаними контрагентами. Щодо протиправності донарахування відповідачем податкових зобовязань з ПДВ на загальну суму 407478 грн., то позивач вказує на те, що таке донарахування є безпідставним з огляду на те, що позивачем при складанні податкової звітності було допущено ряд помилок, які з метою запобігання відхилень даних ЄРПН від задекларованих даних, були виправлені позивачем шляхом подання уточнюючих розрахунків податкових зобовязань з ПДВ у цьому ж періоді з відображенням у Додатках 5 та поданням Додатку 1 Розрахунків коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної. Щодо порушення позивачем п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України внаслідок віднесення до складу адміністративних витрат витрат на відрядження без оригіналів первинних розрахункових документів, які підтверджують вартість цих витрат на загальну суму 7843,77 грн., зокрема, до переліку таких документів віднесено договори оренди нерухомості, рахунки на оплату, в той час, як позивачем були надані на підтвердження вказаних витрат оригінали розрахункових квитанцій, фіскальних чеків, що були додані до авансових звітів та наявність таких розрахункових документів дозволяє позивачеві віднести до витрат суми витрат підприємства на відрядження працівників, витрати на проживання в готелях відповідно до вимог п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140 ПК України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, у ході судового розгляду справи та у наданих письмових запереченнях на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю посилаючись на те, що у ході проведення перевірки позивача було встановлено, що позивач у перевіряємому періоді мав взаємовідносини по отриманню послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом з ТОВ «Антарес-Плюс»,ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс Люкс», ТОВ «Фрртуна-контракт», ТОВ «Сіріус-стандарт»та ТОВ «Консамент-Н». Однак, згідно аналізу податкової звітності вказаних контрагентів було встановлено відсутність будь-якої інформації про наявність автомобільного транспорту, що необхідне для виконання робіт по перевезенню вантажів автомобільним транспортом, також жоден з постачальників не здійснював послуги по перевезенню вантажів автомобільним транспортом, крім того, податковою інспекцією було отримано акт ДПІ у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська №785/04-62-22-3 від 25.07.2014р. про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Профсервіс-Люкс» щодо підтвердження господарських відносин з ТОВ «ВКФ Альфаекспорт» за серпень 2013р. та вказаною перевіркою встановлено, що «сумнівний» податковий кредит, сформований ТОВ «Профсервіс-Люкс» по операціях придбання у контрагентів-постачальників, фактично був використаний для мінімізації податкових зобовязань інших субєктів господарювання. З огляду на викладене, податковим органом встановлено, що при проведенні аналізу податкової звітності контрагентів позивача було встановлено відсутність у підприємств трудових ресурсів, транспорту для здійснення вищенаведених робіт та не зрозуміло, яким чином підприємства-контрагенти позивача виконували транспортні послуги автомобільним транспортом у звязку з чим вбачається маніпулювання податковою звітністю. Також відповідач вказує на те, що у звязку з встановленими вище обставинами неможливо підтвердити реальність здійснення господарських операцій з придбання робіт та послуг позивачем від контрагентів-постачальників - ТОВ «Антарес-Плюс»,ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс Люкс», ТОВ «Фрртуна-контракт», ТОВ «Сіріус-стандарт», ТОВ «Консамент-Н» та вказує на дефектність первинних документів, відсутність обєктів оподаткування та неможливість реального здійснення платником податків операцій по ланцюгу - ТОВ «Антарес-Плюс»,ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс Люкс», ТОВ «Фрртуна-контракт», ТОВ «Сіріус-стандарт»та ТОВ «Консамент-Н» - АТ «Юнікон». Щодо заниження позивачем грошового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 354393 грн., то відповідач посилається на те, що позивачем здійснювалося коригування доходу від операційної діяльності в сторону зменшення доходу на загальну суму 425271,90 грн., у т.ч. ПДВ 70878,65 грн. підставою для якого була зміна кількості та зміна асортименту товару, відвантаженого від покупця, однак до перевірки не були надані підтверджуючі документи щодо повернення або переміщення товару від покупця до позивача, відсутній облік руху товару, картки складського обліку, журнали реєстрації довіреностей, акт прийому-передачі, товарно-транспортні накладні на повернення товару від покупця в порушення п.137.1 ст.137, п.140.2 ст.140 ПК України. Тобто, підприємство має право здійснювати коригування доходу тільки при зміні компенсації вартості товару або поверненню проданих товарів у разі відповідного оформлення первинних документів на таке повернення. Також відповідач посилається і на те, що позивачем безпідставно віднесено до витрат суми витрат за договором про надання послуг по електропостачанню по спортивно-оздоровчому комплексу «Родник», розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район,с.Орлівщина, вул. Джерельна та витрат по платі за користування земельною ділянкою за 2013р., на якій знаходиться нерухоме майно, що належить позивачеві за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Виконкомівська,28, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рибінська, 15 з огляду на те, що вказане майно не використовується позивачем у своїй господарській діяльності та обліковуються на бухгалтерському рахунку №15 «Капітальні інвестиції». Щодо визначення бази оподаткування, повноти нарахування, утримання та своєчасності сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб, то у ході перевірки було встановлено, що позивачем як податковим агентом не утримано та не перераховано податок з фізичних осіб з грошових коштів виданих на відрядження та надміру витрачених та не утримало податок з фізичних осіб з виплат визначених як додаткове благо, що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб у сумі 1385,24 грн. у порушення вимог п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140, п.п.168.1.1 п.168.1 ст. 168 ПК України.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 13.07.2015р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у даній справі.

Приватне акціонерне товариство «ЮНІКОН» зареєстроване як юридична особа 11.09.1996р. за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, Жовтневий район вул.Олеся Гончара, буд.28/А, з 15.01.2013р. перебуває на обліку у ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, є платником податку на додану вартість, що підтверджується копією витягу з ЄДРПОУ від 16.03.2015р. та відомостями, наведеними у акті перевірки, які не оспорюються сторонами (а.с.15-20 том 1).

У період з 16.02.2015р. по 30.03.2015р. посадовими особами податкової інспекції згідно з п.п.20.14 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 ст.75, п.77.1,77.4 ст.77, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України, відповідно до плану-графіку проведення планових виїзних перевірок була проведена планова виїзна перевірка Приватного акціонерного товариства «ЮНІКОН» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. за результатами якої був складений акт №830/04-63-22-04/23647276 від 06.04.2015р. за висновками якого встановлені наступні порушення, а саме:

- п.137.1 ст.137, п.140.2 ст.140 Податкового кодексу України, що призвело до заниження доходу від операційної діяльності на загальну суму 354 393 грн.;

- п.п.138.10.4 п.138.10 ст.138 Податкового кодексу України, що призвело до завищення витрат на загальну суму 177090 грн.;

- п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, що призвело до завищення витрат на загальну суму 860 427 грн.;

- п.п.192.1.1 п.192.1 ст.192 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобовязання на загальну суму 407478 грн.;

- п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму 170622 грн.;

- п.п.168.1.1 п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1385,24 грн.;

- п.п. «б» п.176.2 ст.176 ПК України та Порядку №1020, а саме: подання податкового розрахунку ф.№1ДФ за 1кв.2013 відображено дані з недостовірними відомостями про доходи, які були нараховані (сплачені) на користь платника податків (а.с.18-64 том 1).

На підставі вищевказаного акту перевірки, податковим органом 14.04.2015р. були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення форми «Р», а саме:

- № за яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання з платежем: з податок на додану вартість в загальній сумі 867147,00 грн. (за основним платежем 578098 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 289049,00 грн.) (а.с.111 том 1);

- № за яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання з платежем: податок на прибуток приватних підприємств у загальній сумі 396845,00 грн. (за основним платежем 264563 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 132282 грн.) (а.с.109 том 1);

- № за яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді з/п у загальній сумі 2896,88 грн., в т.ч. за основним платежем 1385,24 грн., за штрафними санкціями 1511,64 грн. (а.с.107 том 1).

Позивач оспорює вказані податкові повідомлення-рішення та просить визнати їх протиправними і скасувати посилаючись на те, що вони винесені з порушеннями і неправильним тлумаченням норм податкового та іншого законодавства.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд находить підстави достатніми для задоволення позовних вимог позивача.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.04.2015р. за яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання з платежем: з податку на прибуток приватних підприємств в загальній сумі 396845,00 грн., суд виходить із наступного.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 06.04.2015р. та підтверджено також і представником відповідача у судовому засіданні, підставою для нарахування вищевказаного грошового зобовязання податку на прибуток приватних підприємств стало порушення позивачем п.137.1 ст.137, п.140.2 ст.140, п.п.138.10.4 п.138.10 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, а саме: здійснення позивачем коригування доходу від операційної діяльності в сторону зменшення доходу на загальну суму 425271,90 грн., у т.ч. ПДВ 70878,65 грн. підставою для якого була зміна кількості та зміни асортименту товару, відвантаженого на покупців за відсутності документів, що підтверджують повернення або переміщення товару від покупця до позивача, відсутні картки складського обліку, журнал реєстрації довіреностей, акт прийому-передачі товару, товарно-транспортні накладні на повернення товару; віднесення позивачем до складу витрат за договором №62 від 21.09.2010р. з ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» за послуги електропостачання по спортивно-оздоровчому комплексу «Родник» у загальній сумі 9080,02 грн., витрати позивача у розмірі 168009,84 грн. по сплаті орендної плати за користування земельними ділянками на яких розташоване нерухоме майно, яке належить позивачеві на праві власності за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська, 28, м. Дніпропетровськ, вул. Рибінська, 15; Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Орлівщина, вул.Джерельна, які позивачем не використовуються в господарській діяльності та обліковуються на бухгалтерському рахунку №15 «Капітальні інвестиції»; віднесення позивачем до складу адміністративних витрат по відрядженню співробітників підприємства у сумі 7843,77 грн. понесених підзвітними особами без оригіналів первинних розрахункових документів, а саме: відсутності договору на оренду нерухомості на підставі якого була надана вказана послуга або рахунок готелю, що засвідчують вартість наданих послуг; включення до складу витрат вартості транспортних послуг, отриманих від ТОВ «Антарес-Плюс», ТОВ «Феро-сервіс», ТОВ «Профсервіс-Люкс», ТОВ «Фортуна-контракт», ТОВ «Сіріус-стандарт», ТОВ «Комерсант-Н у сумі 853108,40 грн. в результаті не підтвердження реальності здійснення господарських операцій (а.с.34-38 том 1).

Однак, така позиція органу державної податкової служби не узгоджується з нормами чинного податкового законодавства України та фактичними обставинами, встановленими в судовому засіданні, виходячи з наступного.

За приписами п.137.1 с.137 ПК України дохід від реалізації товарів визначається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар.

Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Витрати, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування, складаються із зокрема, витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4,138.6-138.9, підпунктами 138.10.2 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті п.138.1 ст.138 ПК України.

Відповідно до п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України витрати того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг визнаються витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

За приписами п.п.138.5.1 п.138.5 ст.138 Податкового кодексу України визначено, що датою здійснення витрат, нарахованих платником податку у вигляді сум податків та зборів, вважається останній день звітного податкового періоду, за який проводиться нарахування податкового зобовязання з податку та збору.

Також і згідно п.7 та 18 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318, зареєстрованого з Міністерстві юстиції України 19.01.2000р. за №27/4248 податки, збори та інші передбачені законодавством обовязкові платежі відносяться до адміністративних витрат, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені та не підпадають під обмеження щодо визнання витрат, визначених у п.9 Положення.

Згідно абз. «б», «в» п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України до складу інших витрат включаються: витрати на службові відрядження; витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання паливно-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Також і за абз. 2 п.п. «в» п.п.138.10.4 п.138.10 ст.138 ПК України інші витрати операційної діяльності, повязані з господарською діяльністю, у тому числі, але не виключно, зокрема, суми нарахованих податків та зборів, установлених цим Кодексом (крім випадків, що не визначені в переліку податків та зборів, встановлених цим Кодексом).

Зокрема, за приписами п.п.270.1.1 п.270.1 ст.270 ПК України передбачено, що обєктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

В той же час, у відповідності до вимог п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат, витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У разі якщо після продажу товарів, виконання робіт, надання послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації вартості, у тому числі перерахунок у випадках повернення проданих товарів чи права власності на такі товари (результати робіт, послуг) продавцю, платник податку продавець та платник податку покупець здійснюють відповідний перерахунок доходів і витрат (балансової вартості основних засобів) у звітному періоді, в якому сталася така зміна суми компенсації - ст.192 ПК України.

За приписами п.50.1 ст.50 ПК України визначено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку;

б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов'язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов'язання з цього податку.

Отже, із системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства можна дійти висновку, що до витрат операційної діяльності платника податків включаються витрати на виконання робіт/надання послуг, на службові відрядження працівників підприємства,витрати на утримання основних засобів підприємства, витрати на освітлення (електропостачання), витрати, повязані з нарахуванням податків і зборів, за умови включення цих податків у перелік податків і зборів, визначених ПК України та виходячи з того, що згідно до ст.270 ПК України обєктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або у користуванні з урахуванням наявності у платника податків первинних документів або розрахункових документів, що підтверджують такі витрати.

Із наданих суду документів встановлено та підтверджено і представниками сторін, позивач є власником нерухомого майна, що розташоване за адресами: м.Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська, 28, м. Дніпропетровськ, вул. Рибінська, 15; Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Орлівщина, вул.Джерельна СОТ «Родник», а відповідно, позивач є платником орендної плати до бюджету за користування земельними ділянками на яких розміщене вказане нерухоме майно, яке позивачем використовується у його господарській діяльності, перебуває на балансі підприємства, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що підтверджують право власності та копіями договорів на постачання електроенергії для обслуговування вказаного майна (а.с.6-143 том 4).

Факти понесення позивачем витрат по сплаті орендної плати за користування земельними ділянками та по сплаті послуг з електропостачання СОТ «Родник», отримання позивачем послуг з перевезення підтверджуються наявними в матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами, які наявні в матеріалах справи та вказані факти понесення витрат та наявністю у позивача належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів не оспорюється податковою інспекцією.

Як зазначив представник відповідача в судовому засіданні у позивача були наявні всі первинні бухгалтерські документи на понесення вищевказаних витрат, які були надані та досліджені у ході перевірки, що підтверджено і змістом акту від 06.04.2015р.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що віднесення позивачем до складу витрат за 2013р. у сумі 9080,02 грн. без ПДВ послуг з електропостачання по спортивно-оздоровчому комплексі «Родник» за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район с. Орлівщина вул. Джерельна за договором №62 від 21.09.2010р. укладеного з ПАТ «Дніпрообленерго», а також витрат у сумі 168009,84 грн. по сплаті орендної плати за земельні ділянки, на яких розташоване нерухоме майно, що належить позивачеві за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська,28, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рибінська,15 на підставі наданих до перевірки первинних бухгалтерських документів є законними та правомірними, виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного податкового законодавства з урахуванням того, що вказане нерухоме майно є його власністю, знаходиться на його балансі та на утриманні підприємства.

При цьому, слід зазначити, що є неспроможними висновки податкової інспекції відносно того, що вказані витрати не відносяться до господарської діяльності позивача з огляду на те, що жодними доказами вказані посилання не підтверджені та норми ст.138 ПК України передбачають віднесення до витрат сум на утримання основних засобів, у тому числі з освітлення (електропостачання) та сплату податків і зборів, встановлених ПК України з урахуванням того, що сплата орендної плати за землю віднесена до обєктів оподаткування згідно ст.270 ПК України.

Також, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що на підтвердження понесення витрат на відрядження працівників позивача не надано договорів оренди нерухомості та рахунків готелю з огляду на те, що вказані витрати були підтверджені іншими розрахунковими документами, зокрема, авансовими звітами працівників позивача з наданням відповідних оригіналів квитанцій та прибуткових ордерів щодо понесених витрат на проживання у готелях, що, на думку суду, є достатніми доказами для включення вказаних сум на відрядження до складу витрат підприємства з урахуванням того, що нормами як чинного Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», так і нормами ПК України не передбачено обовязковість укладення юридичною особою саме договорів оренди нерухомості у разі направлення працівників у відрядження та обовязковість складання рахунків готелем на оплату послуг з проживання відрядженої особи.

Факт наявності оригіналів квитанцій та прибуткових ордерів на оплату послуг з проживання у готелях працівників позивача, які знаходилися у відрядженні також підтверджено як змістом акту перевірки від 06.04.2015р., так і не спростовано представником відповідача у ході судового розгляду справи.

Також є безпідставними і доводи відповідача про те, що підприємство має право здійснювати коригування доходу тільки при зміні компенсації вартості товару або повернення проданих товарів у разі відповідного оформлення первинних документів на таке повернення згідно до вимог п.192.1 ст.192 ПК України з огляду на те, що як встановлено в судовому засіданні та не спростовано представником відповідача, позивачем коригування показників податкової звітності з ПДВ було зумовлено не поверненням товару, а допущеними помилками у виписаних податкових накладних та у показниках податкової звітності, які були виправлені позивачем самостійно шляхом подачі уточнюючих розрахунків коригувань показників податкової звітності, що передбачено нормами п.50.1 ст.50 ПК України.

Факти подачі позивачем уточнюючих розрахунків податкових зобовязань з ПДВ у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок підтверджені наявними в матеріалах справи квитанціями податкового органу про їх прийняття засобами електронного звязку, а також підтверджено і представником відповідача у судовому засіданні, який не зміг пояснити причин не врахування вказаних обставин податковими інспекторами при проведенні перевірки.

З огляду на викладене, посилання відповідача на порушення позивачем п.п.192.1 п.192.1 ст.192 ПК України є безпідставними та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами.

За вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що вищевказане податкове повідомлення-рішення № від 14.04.2015р. про нарахування позивачеві грошового зобовязання з податку на прибуток прийняте з вищевикладених обставин є безпідставним, не обґрунтованим, прийнятим без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому є протиправним.

Також підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.04.2015р. за яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання за платежем: з податку на додану вартість у загальній сумі 867147,00 грн., виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 06.04.2015р. та підтверджено також і представником відповідача у судовому засіданні, підставою для нарахування вищевказаного грошового зобовязання з податку на додану вартість стало порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.3,п.198.6 ст.198 ПК України, а саме: відповідачем у ході аналізу податкової звітності контрагентів позивача, які надавали позивачу послуги з перевезення товару у спірний період ТОВ «Антарес-Плюс», ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс-Люкс», ТОВ «Фортуна-Контракт», ТОВ «Сіріус-Стандарт», ТОВ «Комерсант-Н» встановлено відсутність будь-якої інформації про наявність автомобільного чи іншого транспорту, що необхідне для виконання робіт по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у звязку з чим зроблені висновки про не можливість підтвердити реальність здійснення господарських операцій з придбання робіт та послуг позивачем від вищевказаних контрагентів, відсутність обєктів оподаткування по ланцюгу - ТОВ «Антарес-Плюс», ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс-Люкс», ТОВ «Фортуна-Контракт», ТОВ «Сіріус-Стандарт», ТОВ «Комерсант-Н» - АТ «Юнікон» не містять у своїй суті розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) придбання та продажу товарів і не спричиняють реального настання правових наслідків. Окрім того, зазначені висновки акту перевірки від 06.04.2015р. також ґрунтуються на висновках акту ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська №785/04-62-22-3 від 25.07.2014р. про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Профсервіс-Люкс» щодо підтвердження господарських відносин за якою встановлено, що вказаним підприємством у серпні 2013р. сформований «сумнівний» податковий кредит, що був використаний для мінімізації податкових зобовязань інших субєктів господарювання (а.с.20-31 том 1).

Між тим, із досліджених судом документів та встановлених обставин у даній справі, суд не погоджується з вищевказаними висновками щодо неможливості підтвердження реальності господарських операцій з вказаними контрагентами, оскільки вказані висновки не узгоджуються з нормами чинного податкового законодавства України, виходячи з наступного.

Згідно п.п.14.1.36,14.1.231 п.14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність діяльність особи, що повязана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконання робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Розумна економічна причина (ділова мета) причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати ефект у результаті господарської діяльності.

Згідно п.п.14.1.56 п.14.1 ст.14 ПК України доходи загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПКУ передбачено, що постачання товарів це будь-яка передача права на розпорядження товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобовязань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобовязаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з аналізу наведених вище норм видно, що підставами для формування податкового кредиту та податкових зобовязань, витрат та доходів є наявність у платника податків належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій.

При цьому, підставою для формування податкового кредиту є податкова накладна, яка зареєстрована у встановленому законодавством порядку у Єдиному реєстрі податкових накладних і лише відсутність такої накладної або оформлення її з порушенням ст. 201 ПК України позбавляє платника податку права на формування податкового кредиту та податкових зобовязань.

Як свідчать матеріали справи, у тому числі і зміст акту перевірки від 06.04.2015р. податковою інспекцією у ході перевірки не виявлено фактів відсутності у позивача податкових накладних або оформлення їх з порушенням ст. 201 ПК України.

У ході судового розгляду справи із наданих суду документів, судом встановлено, що у перевіряємому періоді позивач мав взаємовідносини з контрагентами по перевезенню вантажів автомобільним транспортом з контрагентами - ТОВ «Антарекс-Плюс», ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс-Люкс», ТОВ «Фортуна-Контракт», ТОВ «Сіріус-Стандарт», ТОВ «Комерсант-Н», що підтверджено відповідними копіями договорів, укладених між позивачем та вищевказаними контрагентами та які наявні в матеріалах справи (а.с.113-150 том 1).

Факт реального здійснення господарських операцій за вказаними вище договорами перевезення вантажів підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копіями відповідних договорів, копіями актів виконаних робіт по перевезення вантажів автомобільним транспортом, копіями податкових накладних, копіями товарно-транспортних накладних, копіями сертифікатів, копіями заявок та копіями довіреностей, а також копіями виписок банку про оплату послуг з перевезення, де у складі вартості наданих послуг, позивачем у тому числі сплачена і сума ПДВ (а.с.22-30 том 5, а.с.43-36,85-90,112-115,135-139,148-154,184-189,195-208,224-229,247-250 том 6, а.с.107-172,184-195,204-217,228-232 том 7, а.с.1-13, 39-42,49-54,72-76,84-89,102-105,114-119,141-144,153-156,184-189,213-218 том 8, а.с.1-28,58-62,84-89,111-117,133-136,167-170,189-194,226-229 том 9, а.с.1-4,23-26,47-51,73-77,100-104,125-129,139-143,166-170,198-203,218-222 том 10, а.с.1-4,26-30,39-43,62-66,78-82,92-95,117-121,145-149,158-161,185-190 том 11, а.с.6-11,18-25,51-54,72-77,99-104,113-116,134-139,175-178,195-198,209-213, 260 том12, а.с.1-3,19-23,29-33,49-55,68-107,114-118,150-170,222-225,243 том13, а.с.2-14,23-28,36-39,56-60,80-85,109-113,133-137,160-164,182-185,206-209,231-235 том 14, а.с. 1-5,33-38,50-55,71-74,93-97Ю,108-112,138-141,163-167,188-193,214-217,236-240 том 15, а.с.7-10,27-31,37-39,45-49,54-59,78-84,90-93,103-109,123-127,131-138,146-153,193-199,226-230,241-245,249 том 16, а.с.1-5,17-21,45,50-54,58-62,95-99,111-115,125-129,137-141,146-150,155-159,163-167,173-182,205-209,221-226 том 17, а.с.1-4,11-14,21-25,32-36,43-49,68-74,89-96,128-131,140-144,164-167,181-187,206-213,221-235 том 18, а.с.21-32,65-69,78-86,113-116,137-140,159-162,173-180,196-214 том 19, а.с.1-19,46-64,101-105,124-127,148-153,168-174,195-198,221-225,234-237 том 20, а.с.17-25,61-65,73-76,98-102,118-122,147-150,195-202 том 21, а.с.1-9, 37-40,67-70,97-100, 143-146,179-182,196-200,210-213,233-236,247-250 том 22, а.с.6-13,27-31,41-45,64-68,82-89,132-136,145-152,163-167,177-182,147-182,191-195,209-213 том 23, а.с.1-6, 27-34,85-89,100-105,127-131,140-143 том 24, а.с.208-259 том 25, а.с.3-85, 103-107, 153-157, 166-169, 183-187,210-216, 238-242 том 26, а.с.1-5,43-46, 62-66,122-128, 168-171, 184-187, 208-214, 227-230, 251-254 том 27, а.с.1-5, 27-34,53-57,89-93, 116-119, 130-134,170-175 том 28).

Вказані перевезення вантажів відбувалися за договорами поставок, укладених позивачем з його контрагентами на території України, які наявні в матеріалах справи та досліджені судом у ході судового розгляду справи.

Також, згідно наявних копій свідоцтв про реєстрації платника ПДВ контрагенти позивача, які здійснювали надання послуг з перевезення були платниками ПДВ у спірний період, що підтверджується копіями свідоцтв платників ПДВ, наявних у справі (а.с.195-206 том 25).

Зазначені вище первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст.ст.1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є належними доказами виконання господарських операцій за вищенаведеними договорами та не визвали у відповідача будь-яких сумнівів щодо їх недостовірності з огляду на те, що таких відомостей акт перевірки від 06.04.2015р. не містить.

Незважаючи на те, що вищевказані первинні бухгалтерські документи, які були досліджені також у ході перевірки і посадовими особами органу державної податкової служби, у акті від 06.04.2015р. зроблено висновки про неможливість підтвердити реальність здійснення господарських операцій із вказаними контрагентами з огляду на не що згідно аналізу податкової звітності контрагентів позивача було встановлено відсутність у вказаних контрагентів трудових ресурсів, транспорту для здійснення вищевказаних робіт з перевезення вантажів, неможливість проведення звірки ТОВ «Профсервіс-Люкс» згідно акту ДПІ Бабушкінського району м. Дніпропетровська від 25.07.2014р., у звязку з чим зроблено висновок про дефектність первинних документів, відсутність обєктів оподаткування та неможливість реального здійснення платником податків операцій по ланцюгу - ТОВ «Антарекс-Плюс», ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс-Люкс», ТОВ «Фортуна-Контракт», ТОВ «Сіріус-Стандарт», ТОВ «Комерсант-Н» - АТ «ЮНІКОН».

Однак, такі висновками посадових осіб контролюючого органу державної податкової служби є помилковими та не ґрунтуються на нормах чинного податкового законодавства України, суперечать дослідженим податковою інспекцією первинним бухгалтерським документам, виходячи з наступного.

Статтею 20 Податкового кодексу України контролюючим органам (податковим органам) надано право, зокрема, для здійснення функцій, визначених податковим законодавством, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, у порядку, визначеному цим Кодексом, інформацію, довідки, копії документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності) про фінансово-господарську діяльність, отримувані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов'язану з обчисленням та сплатою податків, дотриманням вимог іншого законодавства, здійснення контролю за яким покладено на органи державної податкової служби, а також фінансову та статистичну звітність, в порядку та на підставах, визначених цим Кодексом; під час проведення перевірок вимагати виготовлення і надання копій первинних документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою), які свідчать про порушення податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, та отримувати їх у платників податків у порядку, встановленому цим Кодексом; під час проведення перевірок вивчати та перевіряти первинні документи, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку, інші регістри, фінансову, статистичну звітність, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984 (далі Порядок № 984) визначено, що акт це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, обєктивно та в повній мірі із посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України, вбачається, що відповідачу та його посадовим особам відповідно до покладених на них функцій та повноважень не надано повноваження щодо встановлення у висновках в акті перевірки фактів реальності чи нереальність правочинів, недійсності, нікчемності (фіктивності) укладених правочинів субєктами господарювання при перевірці їх господарської діяльності, у тому числі і встановлення дефектності укладених первинних бухгалтерських документів.

Також слід зазначити, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки у відповідності до вимог ст. 73 ПК України не може фіксувати будь-які порушення норм чинного законодавства України, оскільки за результатами проведення такої звірки повинна складатися довідка, а у разі неможливості проведення зустрічної звірки складається акт, який фіксує тільки неможливість проведення зустрічної звірки та не може містити будь-яких висновків щодо проведення перевірок, оскільки вказане суперечить ст.ст.73,86 ПК України.

Є безпідставними і посилання податкової інспекції на покладення в основу порушення позивачем норм податкового законодавства порушення, вчинені його контрагентами щодо відсутності у вказаних вище контрагентів транспорту та трудових ресурсів, оскільки за умовами договору перевезення вантажів здійснювалося контрагентами позивача власним або орендованим транспортом, позивач є отримувачем послуг, а тому позивач не може нести відповідальності за порушення норм податкового законодавства іншими юридичними особами, які надавали позивачу послуги з перевезення вантажу, оскільки у відповідності до вимог ст. 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер.

З цих же підстав є безпідставними покладення в основу порушень позивачем норм податкового законодавства акту ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 25.07.2014р. про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Профсервіс-Люкс» за яким встановлено, що вказаним підприємством «сумнівний» податковий кредит був фактично використаний для мінімізації податкових зобовязань інших субєктів господарювання, так як позивач не може нести відповідальності за порушення податкового законодавства його контрагентами згідно ст. 61 Конституції України.

При цьому, і норми ст.ст.198, 201 Податкового кодексу України не ставлять в залежність право платника податків (покупця, отримувача послуг) на формування податкового кредиту та витрат від дотримання контрагентами позивача норм податкового законодавства, від наслідків неможливості проведення зустрічних звірок контрагентів позивача та зазначене не може бути безумовною підставою для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту та податкових зобовязань з ПДВ та віднесення вказаних сум до податкового кредиту у відповідному періоді за наявності належно оформленої податкової накладної, виданої продавцем товару покупцю та зареєстрованої в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Також є неспроможними і доводи податкових інспекторів про те, що контрагенти позивача не знаходяться за місцезнаходженням, знаходяться у стані припинення або мають стан припинено (ліквідовано, закрито) з огляду на те, що вказані обставини не є доказом того, що ці контрагенти не виконували своїх зобовязань з перевезення вантажів у період дії цих договорів у 2012-2013р.р.

Якщо контрагент не виконав свого зобовязання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р. № К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від 08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. № К/9991/54239/12, а також в постанові від 14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю»у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобовязань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обовязків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обовязків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обовязку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього субєкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, вчинені контрагентом позивача, які викладені в акті про неможливість проведення зустрічної звірки від 25.07.2014р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про правомірність віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ по взаємовідносинах з контрагентами позивача - ТОВ «Антарекс-Плюс», ТОВ «Феро-Сервіс», ТОВ «Профсервіс-Люкс», ТОВ «Фортуна-Контракт», ТОВ «Сіріус-Стандарт», ТОВ «Комерсант-Н» та безпідставність прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 14.04.2015р.

Також слід зазначити, що враховуючи встановлення судом протиправності прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення № від 14.04.2015р. про нарахування позивачеві податкових зобовязань з ПДВ по взаємовідносинах позивача з вищевказаними контрагентами, то є протиправним і донарахування позивачеві витрат за вказаними взаємовідносинами, які включені до грошового зобовязання за податковим повідомленням-рішенням з податку на прибуток № від 14.04.2015р.

Підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.04.2015р. за яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати у загальній сумі - 2896,88 грн., у т.ч. за основним платежем 1385,24 грн., за штрафними санкціями 1511,64 грн..

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 06.04.2015р. та підтверджено також і представником відповідача у судовому засіданні, підставою для нарахування вищевказаного грошового зобовязання зі сплати податку на доходи фізичних осіб позивачем як податковим агентом стало порушення позивачем п.167.1 ст.167, п.а,б п.176.2 ст.176 ПК України, а саме: позивачем, як податковим агентом, не утримано та не перераховано податок з доходів фізичних осіб з грошових коштів виданих на відрядження та надміру витрачених та не утримано податок з доходів фізичних осіб з виплат визначених як додаткове благо згідно ст.167, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, оскільки для підтвердження витрат, понесених працівником під час відрядження, він має надати, окрім рахунків готелів, проїзних квитків, інших квитків, інших первинних документів, також і документи, що підтверджують здійснення за допомогою платіжних карток розрахунки, а саме: чеки банкомата, сліпи, квитанції платіжних документів, договір оренди нерухомості на підставі якого була сплачена послуга на проживання в готелі (а.с.55-59 том 1).

Однак такі висновки податкових інспекторів не відповідають вимогам чинного податкового законодавства та суперечать встановлених обставин у даній справі, виходячи з наступного.

За приписами п.п.165.1.11 п.165.1 ст.165 Податкового кодексу України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи, зокрема, кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт і розраховані згідно із пунктом 170.9 статті 170 цього Кодексу.

За приписами п.п.170.9.1 ст.170 Податкового кодексу України встановлено, що не є доходом платника податку - фізичної особи, яка перебуває у трудових відносинах із своїм роботодавцем або є членом керівних органів підприємств, установ, організацій, сума відшкодованих йому у встановленому законодавством порядку витрат на відрядження в межах фактичних витрат, а саме, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на вїзд (віз), обовязкове страхування, інші документально оформлені витрати, повязані з правилами вїзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у звязку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці другому цього підпункту витрати не є обєктом оподаткування цим податком лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку фізичної особи не включаються кошти, отримані таким платником податку на відрядження.

Як встановлено зі змісту акту перевірки, а також підтверджено і представниками сторін в судовому засіданні, позивачем були відшкодовані працівникам його підприємства суми витрат на відрядження за проживання у готелях, за проїзд на підставі наданих авансових звітів працівниками та з долученням до вказаних звітів оригіналів квитанцій, фіскальних чеків, оплачених рахунків на проживання у готелях, електронних квитків, що підтверджують факти понесених працівниками позивача витрат на відрядження, які є достатніми доказами підтвердження витрачених коштів на відрядження у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Також і, зі змісту акту перевірки від 06.04.2015р. видно, що працівниками позивача були отримані кошти під звіт на відрядження та цими з працівниками були складені авансові звіти про використання коштів на відрядження з долученням до вказаних звітів квитанцій на проживання в готелях, прибуткових касових ордерів, рахунки готелів, фіскальних чеків про оплату послуг готелю та інші документи.

Зазначені факти наявності доказів використання коштів працівниками позивача, які перебували у відрядженні також не заперечувалося і представником відповідача у ході судового розгляду справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що посилання податкових інспекторів на обовязковість надання в якості доказів оплати послуг щодо проживання у готелях відряджених працівників позивача договорів на оренду нерухомості є безпідставними з огляду на те, що норми чинного податкового законодавства не зобовязують укладати договори з готелями у разі направлення своїх працівників у відрядження до інших населених пунктів та саме відсутність вказаних договорів не може свідчити про отримання працівниками позивача додаткових благ, які оподатковуються податком з доходів фізичних осіб за умови надання підзвітними особами авансових звітів та документів, що підтверджують використання коштів на відрядження це можуть бути, у тому числі і квитанції на оплату послуг з проживання у готелях, і фіскальні чеки і інші документи, які свідчать про оплату наданих послуг у відповідний період відрядження, що відповідає вимогам п.п.170.9.1, п.170.1 ст.170 ПК України.

Між тим, акт перевірки від 06.04.2015р. взагалі містить посилання на порушення позивачем ст.140 ПК України, яка не регулює питання витрат на відрядження та оподаткування вказаних витрат фізичних осіб.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що виходячи з того, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт і розраховані згідно із пунктом 170.9 статті 170 цього Кодексу, надання підзвітними особами доказів використання коштів на відрядження згідно квитанцій, фіскальних чеків та інших документів, що підтверджують понесення таких витрат, нарахування відповідачем позивачеві грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб за податковим повідомленням-рішенням № від 14.04.2015р.є протиправним.

Частина 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Представником відповідача ні у акті перевірки, ні у судовому засіданні не надано жодних доказів щодо відсутності у позивача податкових накладних чи оформлення їх з порушенням ст. 201 ПК України, також акт перевірки від 06.04.2015р. не містить жодних посилань на порушення, які вчинені саме позивачем, такі порушення не викладені у вказаному акті, навпаки, зазначено про наявність усіх первинних бухгалтерських документів у позивача, які підтверджують факти оплати за надані позивачеві послуги та зазначені документи були досліджені як у ході проведення перевірки, так і судом у ході судового розгляду справи.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем прийнято оспорювані податкові повідомлення-рішення від 14.04.2015р. не у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України та без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому зазначені вище податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи платіжного доручення №970 від 27.04.2015р. позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп. (а.с. 3 том 1), а тому з урахуванням ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена сума судових витрат підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «ЮНІКОН» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, №, №000034702 від 14.04.2015р. задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області№, №, №000034702 від 14.04.2015р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «ЮНІКОН» (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул.О.Гончара, 28-А, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений - 20.07.2015р.

Суддя ОСОБА_1