Справа № 2а-4243/10/0770
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2011-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 2а-4243/10/0770
рядок статзвітності 3.4
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2011 року м. Ужгород

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої - судді Маєцька Н.Д., при секретарі Повханич Г.П. за участю сторін та осіб:

позивача: Девід ОСОБА_1;

відповідача: представник ОСОБА_2 (доручення №17-9-1 від 04.01.2011 року);

перекладача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Девід ОСОБА_1 (гр. ОСОБА_4) до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання рішення протиправним і скасування його та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини З КАС України 24 січня 2011 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 28 січня 2011 року.

Позивач - Девід ОСОБА_1 (гр. ОСОБА_4) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Управління міграційної служби в Закарпатській області про визнання неправомірним рішення Управління міграційної служби у Закарпатській області № 91 від 08 листопада 2010 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та зобовязання Управління міграційної служби у Закарпатській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуване повідомлення не містить посилання на жодні причини прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні, прийняте з грубим порушенням Закону України "Про біженців". В своїй заяві та під час співбесіди ним зазначалося, що він має цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування в країні своєї громадянської належності, через міжкланову війну з Аль-Шабааб від рук якої в 2008 році загинув його батько, а сам він втратив роботу. Основною причиною його виїзду з країни громадянської належності стало залякування з сторони Аль-Шабааб. У зв"язку з цим він вважає, що після повернення до країни походження на нього буде вчинятися тиск та залякування і його життя буде під загрозою.

Позивач в присутності перекладача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити з підстав та причин наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила, з мотивів викладених у запереченні на позов та пояснила суду, що оскаржуване рішення 08.11.2010 року приймалось з врахуванням та дослідженням усіх обставин справи позивача та є правомірним.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків:

Згідно даних міграційної служби, Девід ОСОБА_1 є громадянин ОСОБА_4, країна постійного місця проживання ОСОБА_4.

Девід ОСОБА_1 робітник пральної, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав у місті Могадішо район Мадіна у селі Драб разом з своєю мамою, братами та сестрою.

З пояснень громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5, даних під час співбесіди 03 листопада 2010 року слідує, що позивач проживаючи у ОСОБА_4 мав проблеми з Аль-Шабааб. Девід ОСОБА_1 вважає себе громадянином ОСОБА_4. При цьому, як позивач повідомив під час співбесіди, проблем з оформленням документів для виїзду за межі ОСОБА_4 не було. Позивач повідомив, що паспорт, на підставі якого він виїхав з країни, підтверджував його належність до громадянства ОСОБА_4, і був виданий у 2009 році.

Незважаючи на те, що в ОСОБА_4 дійсно мають місце випадки порушення прав людини, під час співбесіди 03 листопада 2010 року позивач вказав, що причиною його виїзду з ОСОБА_4, є тиск, який на нього вчинявся і полягав у залякуванні з боку Аль-Шабааб від рук котрих загинув його батько, а сам він втратив роботу.

Відповідно до інформаційного звіту по країні походження ОСОБА_4 від 24.02.2009 року, підготовленого МВС Великої Британії та Прикордонним Агентством Великої Британії пункт 20.12 Датська рада у справах біженців та Датська міграційна служба у своєму Звіті за результатами роботи Спільної місії з розслідування стану справ з правами людини та безпекою у центральній та південній частині ОСОБА_4, опублікованому у серпні 2007 року, відмітила різницю поглядів на захист клану:

"Міжнародна організація (А) пояснила, що в ОСОБА_4 відсутнє само по собі переслідування особи. Будь-який сомалієць має можливість мати безпеку в межах власного клану. Це справедливо навіть у тому разі, коли особа не має якоїсь близької рідні в країні. Скільки б особа не жила всередині традиційної області проживання клану, він або вона буде користуватись захистом цього клан". [7с| (р29)

"ОСОБА_1 вважає, що "клановість" в ОСОБА_4 перестала бути проблемою. Така ситуація виникла протягом останніх трьох чотирьох років. Ні одна особа не переслідувалась або була ціллю лише завдяки своїй клановій належності, і у принципі кожен чоловік або жінка можуть розраховувати на допомогу свого клану". [7с] (рЗО)

У Звіті JFFMR за грудень 2000 року зазначено, що групи називаються "професійними кастами" з тієї причини, що вони звичайно надають професійні послуги і оселяються в тих областях, де отримують захист від клану і можуть розпочати економічну діяльність.

Данська рада у справах біженців та Данська міграційна служба у своєму Звіті за результатами роботи Спільної місії з розслідування стану справ з правами людини та безпекою у центральній та південній частиш ОСОБА_4, опублікованому у серпні 2007 року, зазначила:

"ОСОБА_6, Регіональний координатор організації "Соорегаtіопе рег 1о Sviluрро dеі Раеsі Еmergenti" (СОSРЕ) (Об'єднання зі сприяння країнам, що розвиваються) пояснив, що меншинне населення ОСОБА_4, тобто члени етнічних груп меншин та кланів, що перебувають в статусі меншин, більше не можуть служити жертвою цільового пограбування та інших цільових порушень прав людини. Однак вій ще додав, що будь-яка особа в ОСОБА_4, яка не користується сильним захистом клану з тієї причини, що він або вона належать до слабкого клану або меншинної групи, повинна не привертати до себе увагу.

Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_4, як конвенційний біженець. Заявник не був причетний до подій, через які б мав обгрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації. Більше того Девід ОСОБА_1 повідомив, що в країні громадянської належності залишилися проживати його мама, брати та сестра, які не мають там ніяких проблем, окрім тих, які створює внутріполітична ситуація, тобто, які має все населення ОСОБА_4, та які мав позивач.

Тобто, Девід ОСОБА_1 добровільно залишив ОСОБА_4 з метою вирішення матеріальних проблем.

Відповідно до п.164 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх чи міжнародних військових конфліктів, звично не розглядаються як біженці Конвенцією 1951 року і протоколом 1967 року.

Як зафіксовано у протоколі співбесіди від 03 листопада 2010 року, позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля з боку офіційної влади ОСОБА_4 чи незаконних збройних формувань кланів, які ведуть боротьбу за владу у ОСОБА_4.

Відповідно до п.65 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ СОН, переслідування відноситься до дій влади країни заявника.

Відповідно до пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками. Громадянин ОСОБА_4 Девід ОСОБА_1 таких свідчень не надав.

В заяві про надання статусу біженця заявник повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких грунтується його заява. Відповідно до Позиції ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і письмові. Це означає, що заявник повинний переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень. Аналіз матеріалів справи заявника свідчить, що він не навів жодних конкретних фактів про побоювання щодо нього в країні громадянської належності. Громадянин ОСОБА_4 Девід ОСОБА_1 не навів також будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б грунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обгрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців".

Отже, рішення управління міграційної служби у Закарпатській області від 08 листопада 2010 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця у зв'язку з очевидно необгрунтованою заявою було прийнято після всебічного вивчення наданих особою, яка назвалась громадянином ОСОБА_4 Девід ОСОБА_1 документів: заява, анкета, протокол співбесіди, вивчення матеріалів по країні походження позивача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 19, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог Девід ОСОБА_1 (гр. ОСОБА_4) до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання рішення протиправним, його скасування, зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Маєцька Н.Д.