Справа № 820/19471/14
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 р.Справа № 820/19471/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.03.2015р. по справі № 820/19471/14

за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області треті особи Начальник Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області Мальфанова Олена Василівна , Прокурор Московського району м. Харкова про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд:

- визнати бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо невиконання заяв ОСОБА_1 від 14.08.2014 року протиправною та такою, що порушує права ОСОБА_1 як людини;

- визнати дії Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо повернення без виконання виконавчих листів Московського районного суду м.Харкова виданих 12.08.2014 року по справі 643/17534/13-а протиправною та такою, що порушує права ОСОБА_1, як людини;

- постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними; зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області виконати заяви ОСОБА_1 від 14.08.2014 року за рахунок Державного бюджету в межах видатків, передбачених територіальному Управлінню Державній судовій адміністрації України у Харківській області на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами;

- ухвалити окрему ухвалу і направити її до прокуратури Московського району м.Харкова для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону;

- вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів про захист яких просить позивач;

- стягнути на користь ОСОБА_1 спричинену моральну шкоду в сумі 65772 (шістдесят п'ять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. з Державного бюджету України в особі суб'єкту владних повноважень - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області шляхом її безпосереднього списання із рахунку суб'єкта владних повноважень - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2014 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію за відрив від звичайних занять 7,30 грн. та 29,20 грн. На виконання вказаної постанови Московським районним судом м.Харкова видано два виконавчі листи про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 вказаних сум. Так, з метою виконання вказаного судового рішення, позивач звернувся до Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області із заявами про виконання судового рішення від 14.08.2014 року. Однак, в порушення діючого законодавства, відповідачем було повернуто виконавчі листи ОСОБА_1, у зв'язку із відсутністю бюджетних асигнувань на виплату судових витрат (зокрема компенсацію за відрив від звичайних занять). Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки у відповідача були відсутні підстави для повернення виконавчого документа без виконання заявнику. У зв'язку із чим просив позов задовольнити у повному обсязі.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24.03.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, треті особи - Мальфанова Олена Василівна начальник Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, прокурор Московського району м.Харкова про зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано дії Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо повернення без виконання виконавчих листів Московського районного суду м.Харкова виданих 12.08.2014 року по справі 643/17534/13-а протиправними та такими, що порушують права ОСОБА_1, як людини.

Зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 14.08.2014 року та прийняти відповідні рішення з урахуванням висновків суду по даній справі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, які мають суттєве значення для правильного рішення справи та на порушення судом першої інстанції прав позивача, що передбачені ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою Московського районного суду м. Харкова від 22.05.2014 року по справі №643/17534/13-а заяву ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, визначено грошовий розмір компенсації за відрив від звичайних занять ОСОБА_1 у розмірі 7,30 грн. та стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 7,30 грн. (а.с. 10-12).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2014 року, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію за відрив від звичайних занять у сумі 7,30 грн. та у сумі 29,20 грн. (а.с. 13-19).

На виконання постанови 22.05.2014 року Московським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист по справі №643/17534/13-а про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсації за відрив від звичайних занять у сумі 7 грн. 30 коп. та 29,20 грн.

14.08.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова із заявою про виконання рішення суду, у якій просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 07 грн. 30 коп. Також, 14.08.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виконання рішення суду, у якій просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 29 грн. 20 коп. До заяв додав оригінал виконавчого листа по справі №643/17534/13-а та копію судового рішення про стягнення коштів.

Листами від 19.08.2014 року за № 03-31/2406 та за № 03-31/2407 Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова повернуло позивачу виконавчі листи Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2014 року по справі № 643/17534/13-а та додані до заяви документи, посилаючись на те, що Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова не має повноважень у вигляді бюджетних асигнувань на виплату судових витрат (зокрема компенсації за відрив від звичайних занять), яких зазнали позивачі до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Крім того, у відповіді відповідач зазначив, що згідно роз'яснення Вищого адміністративного суду України понесені судові витрати стягуються безпосередньо з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (а.с. 26-27, 29-30).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що при поверненні без виконання виконавчих листів Московського районного суду м.Харкова виданих 12.08.2014 року по справі 643/17534/13-а суб'єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення, чим порушено законні інтереси позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 25 Бюджетного кодексу України ( в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з п.п.5 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011 Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Процедура стягнення коштів державного та місцевих бюджетів врегульована Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 (далі - Порядок).

Відповідно до абз.1 пункту 2 Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Підпунктом 1 пункту 9 Порядку визначено перелік підстав для повернення виконавчого документу, а саме: виконавчий документ:

- не підлягає виконанню органом Казначейства;

- подано особою, що не має відповідних повноважень;

- пред'явлено до виконання з пропущенням установленого строку;

- видано або оформлено з порушенням установлених вимог;

- рішення про стягнення коштів не набрало законної сили, крім випадків, коли судове рішення про стягнення коштів допущено до негайного виконання в установленому законом порядку;

- суми коштів, зазначених у судовому рішенні про стягнення коштів, повернуті стягувачеві за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, або за рахунок таких коштів виконано грошові зобов'язання чи погашено податковий борг стягувача перед державним або місцевим бюджетом;

- відсутній залишок невідшкодованого податку на додану вартість, узгоджений із стягувачем;

- стягувач відмовився від виконання виконавчого документа або відкликав його без виконання;

- наявні інші передбачені законом випадки.

З змісту листів від 19.08.2014 року за № 03-31/2406 та за № 03-31/2407 Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова вбачається, що підставою для повернення позивачу виконавчих листів Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2014 року по справі № 643/17534/13-а є посилання відповідача на відсутність повноважень у вигляді бюджетних асигнувань на виплату судових витрат (зокрема компенсації за відрив від звичайних занять), яких зазнав позивач до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Таким чином, підстава, за якою Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м.Харкова повернула позивачу виконавчі документи, у вищезазначеному переліку відсутня, крім того відповідачем не зазначено інші передбачені законом випадки.

Також, відповідно до абз.1 частини 1 статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-УІ судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Крім того, відповідно до висновків рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України, розглядаючи цю справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Також, слід врахувати висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі "Жовнер проти України", відповідно до яких державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку Суд не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини".

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Отже, виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах.

Отже, Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області повертаючи виконавчі листи позивачу з посиланням на відсутність повноважень у вигляді бюджетних асигнувань на виплату судових витрат (зокрема компенсації за відрив від звичайних занять) діяла не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, чим порушила права ОСОБА_1 як людини, які передбачені ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ETS №9) і ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо позовних вимог в частині визнання бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо невиконання заяв ОСОБА_1 від 14.08.2014 року протиправною та такою, що порушує права ОСОБА_1 як людини, колегія суддів зазначає, що оскільки судовим рішенням встановлено та визнано дії Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області щодо невиконання заяв ОСОБА_1 від 14.08.2014 року неправомірними, тому відсутня бездіяльність відповідача, у зв'язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області виконати заяви ОСОБА_1 від 14.08.2014 року за рахунок Державного бюджету в межах видатків, передбачених територіальному Управлінню Державній судовій адміністрації України у Харківській області на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Питання про виконання заяв ОСОБА_1 від 14.08.2014 року за рахунок Державного бюджету в межах видатків, передбачених територіальному Управлінню Державній судовій адміністрації України у Харківській області на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами віднесено виключно до компетенції Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області та не входить до компетенції суду, а тому вказані позовні вимоги є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 спричинену моральну шкоду в сумі 65772 (шістдесят п'ять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. з Державного бюджету України в особі суб'єкту владних повноважень - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області шляхом її безпосереднього списання із рахунку суб'єкта владних повноважень - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем під час розгляду справи не зазначено, в чому безпосередньо полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, враховуючи викладене, позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при поверненні без виконання виконавчих листів Московського районного суду м.Харкова виданих 12.08.2014 року по справі 643/17534/13-а суб'єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення, чим порушено законні інтереси позивача.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов, вийшовши за межі позовних вимог та зобов'язавши Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 14.08.2014 року та прийняти відповідні рішення з урахуванням висновків суду по даній справі.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 24.03.2015 року по справі № 820/19471/14 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення вимог апеляційних скарг позивача чи відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 1 ст. 41, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.03.2015р. по справі № 820/19471/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін В.В.
Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О. Рєзнікова С.С.
Повний текст ухвали виготовлений 06.08.2015 р.