Справа № 823/3850/13-а
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" серпня 2015 р. м. Київ К/800/25785/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Донця О.Є.,

суддів: Розваляєвої Т.С.,

Чумаченко Т.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Тальнівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання дій неправомірними та скасування вимоги про сплату недоїмки,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Тальнівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання дій неправомірними та скасування вимоги про сплату недоїмки.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 року у задоволенні позовних вимог фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 було відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 року - без змін.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_2, не погоджуючись з даними рішеннями, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи, рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець Тальнівською районною державною адміністрацією Черкаської області 19.02.2007 року. Згідно свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_1, виданого Тальнівською МДПІ ОСОБА_2 з 01.01.2012 року є платником єдиного податку за ставкою 12 %, група 2. Тальнівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Черкаській області 21.11.2013 року винесено вимогу про сплату недоїмки № Ф-49, згідно якої станом на 21.11.2013 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 1194,03 грн.

Не погоджуючись з даною вимогою, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивачка отримує пенсію за вислугу років, вона не досягла пенсійного віку, що надає право їй на отримання пенсії за віком, з огляду на що позивач не входить до переліку осіб, які мають права на пільги, встановлені частиною 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Однак, з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

01 січня 2011 року набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в преамбулі якого зазначено, що ним визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсіонер - це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Зазначеним Законом передбачені такі види пенсійних виплат, як пенсія за віком, пенсія у зв'язку з втратою годувальника та пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства).

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме - особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і які не досягли віку, з якого призначається пенсія за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не звільняються від сплати єдиного внеску.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення судів попередніх інстанцій не відповідають названим вимогам процесуального закону, а отже підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з наступних причин.

Згідно із статтею 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено. що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з тверджень відповідача, викладених в запереченнях на позовну заяву, про те, що позивачка вийшла на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як працівник охорони здоров'я, при наявності спеціального стажу від 25 до 30 років, отже вона не досягла пенсійного віку, що надає їй право на отримання пенсії за віком.

Однак, дані твердження відповідача, які покладено в основу рішення суду, не підтверджено належними доказами, що є порушенням норм процесуального права.

Для вірного вирішення даної справи слід визначити вид пенсії, яку отримує позивачка, оскільки фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і які не досягли віку, з якого призначається пенсія за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не звільняються від сплати єдиного внеску, а частина 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не містить застережень щодо її незастосування до осіб, яким пенсію за віком призначено із зменшенням пенсійного віку.

Отже, судами попередніх інстанцій в порушення вказаних норм процесуального права не було досліджено обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості і таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід врахувати вищенаведене та прийняти обґрунтоване та законне рішення за результатами повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити частковою.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року - скасувати.

Справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Тальнівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання дій неправомірними та скасування вимоги про сплату недоїмки - направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому статтями 235 - 244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: О.Є. Донець

Т.С. Розваляєва

Т.А. Чумаченко