Справа № 826/8381/15
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2015-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8381/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. суддя-доповідач: Ганечко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

06 серпня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ганечко О.М.,

суддів: Коротких А.Ю., Хрімлі О.Г.

при секретарі Шевчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.06.2015 року у справі за позовом громадянки Російської федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України у Черкаській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до Державної міграційної служби України у Черкаській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.06.2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на незаконність, необ'єктивність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягє задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України - за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач народилась у с. Урус-Мартан Урус-Мартанівського району Чченської Республіки, сімейний стан - одружена, має 8 дітей, за національністю - чеченка, сповідує іслам. З 2004 року періодично проживала на території України, а з кінця 2008 року переїхала до України.

З 2009 року позивач неодноразово зверталась до органів міграційної служби з метою отримати статус біженця, мотивуючи свої звернення тим, що вона прибула в Україну поїздом в 2004 р. в м. Харків до брата чоловіка. Виїхати змушена була через постійні погрози військових проти чоловіка, який агітував на президентських виборах за ОСОБА_5. Однак після смерті президента ОСОБА_5 всіх його колишніх прихильників почали переслідувати. Крім того, позивачка вказала, що її також переслідує влада, оскільки вона була свідком викрадення та вбивства ОСОБА_6 в 200- році, що здійснив полковник російської армії ОСОБА_7. Позивачка також повідомила, що її матері та матері її чоловіка постійно погрожують, у родичів намагаються дізнатись куди вона виїхала та зазначила, що не може повернутись до своєї країни, оскільки хвилюється за себе та свою сім'ю.

Не погоджуючись із прийняттям 05.04.2013 Державною міграційною службою України рішення №227-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач оскаржила його в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2013 року в справі №826/7237/13-а адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано рішення Державної міграційної служби України №227-13 від 05.04.2013 р. про відмову у визнанні біженцем і зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути Заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №6 від 06.12.2012 р.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року у справі №826/7237/13-а апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2013 року скасовано та ухвалено нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд апеляційної інстанції вказував на те, що заявниця не переслідувалася урядом, не була причетна до політичних партій, не приймала участі у політичному житті свого походження. Факту, що позивач була об'єктом переслідувань, наявність прямих загроз такого переслідування, позивачем доведено не було.

Позивачка за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувалась, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують подій переслідування саме заявниці та свідчать, що позивачка виїхала з країни громадської належності в пошуках кращого життя, а за захистом звернулася для легалізації свого перебування в Україні.

Апеляційним судом також було взято до уваги, що позивач в період з 2004 року по 2009 рік неодноразово приїздила в Україну навідуючи свого чоловіка та поверталась до Російської Федерації. Позивач документована національним паспортом, безперешкодно покидала Російську Федерацію на підставі візових документів, оформлених компетентними органами країни громадянської приналежності.

Також, колегія суддів звернула увагу, що, відповідно до пояснень позивача, її переїзд до України обумовлений тим, що в Україні проживає двоюрідний брат чоловіка, який мав змогу допомагати матеріально її родині.

За наведених обставин Київський апеляційний адміністративний суд встановив, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач здійснив всі дії в межах своїх повноважень, на підставі та в межах національного законодавства та міжнародного законодавства, ратифікованого державою Україна і прийняв обґрунтоване рішення.

З такими висновками погодився і Вищий адміністративний суд України, який своєю ухвалою від 27 листопада 2013 року.

В силу положень, закріплених в статті 254 КАС України, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року у справі №826/7237/13-а набрала законної сили, а зафіксовані в ній висновки мають приюдиціне значення, з огляду на положення частини 1 статті 72 КАС України.

Звертаючись повторно до органів міграційної служби, ОСОБА_2 в своїй заяві від 09.12.2014 просила переглянути питання про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, вказуючи на наявність нововиявлених обставин.

За результатом вивчення матеріалів особової справи ОСОБА_2 Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області 09.12.2014 видано наказ за №90 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення мотивовано положеннями статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

09 грудня 2014 року Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області сформоване повідомлення за №7 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на положення частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», оскільки умови, за якими ОСОБА_2 зверталась за захистом в Україні, не змінились. Вказане повідомлення отримано позивачем 09.12.2014, що засвідчується її підписом на копії повідомлення, наявній в матеріалах особової справи.

Не погодившись з таким рішенням УДМС України в Черкаській області, позивач оскаржила його до Державної міграційної служби України.

Розглянувши скаргу ОСОБА_2, в порядку статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», Держана міграційна служба України 13 січня 2015 року прийняла рішення за №1-15, яким відхилено скаргу на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

У відповідності до частини 6 статті 5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення), біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 статті 6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Зібрані у справі докази свідчать про дотримання відповідачем під час розгляду спірного питання про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту положень, закріплених в Правилах розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649.

Звертаючись до уповноваженого органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Наведені вимоги щодо доведення заявником наявності підстав для отримання ним відповідного статусу розповсюджуються і на правовідносини, які виникають у зв'язку із повторним зверненням особи до уповноваженого органу в порядку, визначеному статтею 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, відповідно до частина 1 статті 17 вказаного Закону, особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, як вбачається з матеріалами особової справи ОСОБА_2 при повторному зверненні не надано органам Державної міграційної служби України інформації, що могла би бути підставою для висновку про виникнення з моменту попереднього звернення умов, зазначених в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано і доказів обґрунтованості побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у Російській Федерації, а також інформації, що могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Як вбачається зі змісту заяви-анкети ОСОБА_2 від 09.12.2014, обставини, наведені позивачем в обґрунтування наявності підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є аналогічними обставинам, які викладались нею при попередніх зверненнях до органів міграційної служби, і яким надавалась оцінка судами під час розгляду адміністративної справи №826/7237/13-а.

Інформація ж щодо побоювань позивача стати жертвою переслідувань має узагальнюючий характер, ґрунтується виключно на її особистих твердженнях та припущеннях і жодним іншим чином не підтверджена.

Крім того, як вбачається з заяви позивача і наявних в особовій справі шукача притулку протоколів співбесід, позивач мотивує загрозу її життю, свободі чи гідному ставленню не з своїми особистими даними, а з діяльністю свого чоловіка, яким в адміністративній справі №826/9842/14 було оскаржено рішення Державної міграційної служби України від 20 травня 2014 року №221-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2014 року у справі №826/9842/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року, у задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_9 відмовлено.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про відмову у прийнятті заяви Громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і рішення Державної міграційної служби України №1-15 від 13.01.2015 року прийняті відповідачами на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.06.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Ганечко

Судді: О.Г. Хрімлі

А.Ю. Коротких

Повний текст ухвали виготовлено 06.08.2015 року.

.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді: Хрімлі О.Г.

Коротких А. Ю.