Справа № 2а-14073/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" липня 2015 р. м. Київ К/9991/2248/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Костенка М.І., Маринчак Н.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2011 у справі № 2а-14073/10/2670

за позовом ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі м. Києва

третя особа Головне управління Державного казначейства України у м. Києві

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного адміністративного суду України від 01.02.2011 позовні вимоги гр. ОСОБА_4 визнати дії Державної податкової інспекції щодо поданої ним податкової декларації за 2009 рік та відшкодувати з місцевого бюджету надмірно сплачений податок з доходів фізичних осіб у 2009 році у розмірі 450,00 грн. - задоволені.

Апеляційний адміністративний суд постановою від 20.09.2011, скасувавши судове рішення першої інстанції, у задоволенні позовних вимог гр. ОСОБА_4 відмовив.

Не погодившись із судовим рішенням апеляційної інстанції, позивач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де порушує питання скасувати судове рішення апеляційної інстанції, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі судове рішення першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивач подав до податкового органу податкову декларацію про доходи за 2009 рік, в якій задекларував дохід, нарахований за місцем основної роботи, та власноручно у розділі 2 декларації додав п. 2.6, у якому відобразив суму коштів у розмірі 3 000,00 грн., що були перераховані на пенсійний рахунок позивача, відкритий у АКБ "Аркада" згідно договору пенсійного вкладу від 12.10.2000 № 1280, та які, на думку позивача, згідно з п. 22.8 ст. 22 Закону України від 22.05.2003 № 889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб" (втратив чинність з 01.01.2011) не підлягають оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб. Також позивач до податкового органу подав розрахунок податку, що підлягає поверненню у сумі 450,00 грн.

Листом від 13.05.2010.2010 Державна податкова інспекція повідомила позивача про те, що такі витрати, понесені платником податків, підлягають включенню до складу податкового кредиту у порядку визначеному Законом, а інше діючим законодавством не передбачено.

За наслідками оскарження зазначеного листа Державної податкової інспекції до податкового органу вищого рівня скарги позивача залишені без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на п. 22.8 ст. 22 Закону № 889-IV, за змістом якого не підлягають оподаткуванню цим податком (не відображаються в його річній податковій декларації) та не включаються до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку у межах норм, передбачених законом, доходи, зокрема, у вигляді коштів, перерахованих фізичною особою до власного пенсійного вкладу або до пенсійного вкладу членів сім'ї такої фізичної особи першого ступеня споріднення. На підставі цього припису Закону суд погодилися з позицією платника про необхідність виключення з бази оподаткування податком з доходів фізичних осіб суми коштів у розмірі 3 000,00 грн., перерахованих позивачем у 2009 році АКБ "Аркада" за договором пенсійного вкладу від 12.10.2000 № 1280.

Водночас апеляційний суд, скасовуючи судове рішення першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не доведено порушення з боку відповідачів його прав, обов'язків та законних інтересів.

Проте із такими висновками судів погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків.

У цій справі позивач з посиланням на приписи п. 22.8 ст. 22 Закону № 889-IV фактично вимагає відшкодувати суму надмірно сплаченого податку з доходів фізичних осіб, що були нараховані платнику податку відповідно до умов трудового договору та згодом перераховані на його пенсійний рахунок вкладника за договором пенсійного вкладу.

Законом № 889-IV встановлено пільги щодо сплати податку з доходів фізичних осіб із сум пенсійних внесків у межах недержавного пенсійного забезпечення відповідно до закону, страхових внесків (премій) та пенсійних вкладів, які передбачено з урахуванням пп. 4.2.4 п. 4.2 ст. 4, пп. 5.3.5 п. 5.3 ст. 5, п. 9.8 ст. 9, ст. 13 та п. 22.8 ст. 22 Закону № 889-IV.

Згідно з п. 22.8 ст. 22 Закону № 889-IV не підлягають обкладанню податком з доходів фізичних осіб (не відображаються в його річній податковій декларації) та не включаються до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку у межах норм, передбачених цим законом, зокрема, доходи, що були нараховані платнику податку відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору та згодом перераховані на його пенсійний вклад.

Згідно з пп. 4.2.4 п. 4.2 ст. 4 Закону № 889-IV до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається сума пенсійних внесків у межах недержавного пенсійного забезпечення відповідно до закону, страхових внесків (премій), пенсійних вкладів, сплачена будь-якою особою-резидентом, іншою ніж платник податку, за такого платника податку чи на його користь, крім сум, що сплачуються: а) особою-резидентом, яка визначена вигодонабувачем (бенефіціаром) за договорами; б) одним із членів сім'ї першого ступеня споріднення платника податку; в) працедавцем-резидентом за свій рахунок за договорами довгострокового страхування життя або недержавного пенсійного забезпечення платника податку, якщо така сума в розрахунку на такого платника не перевищує 15 % нарахованої таким працедавцем суми заробітної плати платнику податку протягом кожного звітного податкового місяця, за який сплачується такий страховий внесок (премія), але при цьому не вище суми місячного прожиткового мінімуму для працездатної особи, діючого на 1 січня звітного податкового року, помноженої на 1,4 та округленої до найближчих 10,00 грн. у розрахунку на такий місяць за сукупністю всіх таких внесків.

Отже, у разі сплати внесків на користь платника податку особою-резидентом, яка є вигодонабувачем (бенефіціаром) - отримувачем страхових виплат за таким договором, у такого платника не обкладатиметься податком вся сума сплачених на його користь внесків незалежно від її розміру.

Разом з тим, при сплаті (перерахуванні) внесків на користь платника податку його працедавцем Законом № 889-IV обмежено розмір, у якому зазначені внески не обкладаються податком. Суми, що перевищують установлений цим Законом розмір, підлягають оподаткуванню на загальних підставах.

Відтак, надання платнику пільги у разі сплати ним таких внесків за свій рахунок на свою користь, на користь членів своєї сім'ї першого ступеня споріднення або у разі сплати внесків на користь платника членами його сім'ї першого ступеня споріднення здійснюється шляхом урахування цих сум у складі податкового кредиту.

Податковий кредит - це сума (вартість) витрат, понесених платником податку - резидентом у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на суму яких дозволяється зменшення суми його загального річного оподатковуваного доходу у вигляді заробітної плати, одержаного за наслідками такого звітного року (п. 1.16 ст. 1 Закону № 889-IV).

Підстави для нарахування податкового кредиту із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку в річній податковій декларації.

Порядок, згідно з яким платник податку має право на податковий кредит, перелік витрат, які включаються до складу податкового кредиту, та умови їх включення наведено в ст. 5 Закону № 889-IV.

Підпунктом 5.3.5 п. 5.3 ст. 5 Закону № 889-IV визначено, що платник податку має право включити до складу податкового кредиту суму витрат на сплату за свій рахунок страхових внесків, страхових премій та пенсійних внесків страховику-резиденту, недержавному пенсійному фонду, установі банку за договорами довгострокового страхування життя, недержавного пенсійного забезпечення, за пенсійним контрактом з недержавним пенсійним фондом, а також внесків на банківський депозитний рахунок, на пенсійні вклади як такого платника податку, так і членів його сім'ї першого ступеня споріднення, яка не перевищує (у розрахунку за кожний з повних чи неповних місяців звітного податкового року, протягом яких діяв такий договір) установлених цим Законом розмірів.

Зокрема, відповідно до пп. "а" пп. 5.3.5 п. 5.3 ст. 5 Закону № 889-IV платник податку у разі сплати ним внесків за рахунок власних коштів на свою користь має право включити до складу податкового кредиту звітного податкового року суму витрат за одним договором чи за їх сукупністю, пов'язаних зі сплатою таких внесків, у розмірі, що не перевищує суми, яка дорівнює сумі місячного прожиткового мінімуму для працездатної особи, діючого на 1 січня звітного податкового року, помноженої на 1,4 та округленої до найближчих 10 грн.

Таким чином, тлумачення п. 22.8 ст. 22 названого Закону у системному зв'язку з положеннями пп. 4.2.4 п. 4.2 ст. 4 та пп. 5.3.5 п. 5.3 ст. 5 цього ж Закону дає підстави для висновку про право позивача у цій справі включити до податкового кредиту суму витрат на сплату внесків до недержавної банківської установи, і не означає можливість виключення відповідних коштів із сукупного оподатковуваного доходу.

Водночас, право на застосування податкового кредиту є правом платника та має заявний характер шляхом декларування відповідних витрат у поданій до контролюючого органу декларації. Сам по собі факт понесення витрат, дозволених до включення до податкового кредиту, та наявність у платника документів на підтвердження цих витрат без відображення відповідної суми у податковій декларацій не є підставою для повернення надмірно сплаченого податку.

Платник податку, який має намір скористатися правом на податковий кредит, у декларації про доходи за формою Додатка № 1 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.06.1993 за № 64, заповнює таблицю 1.1 Розділу I, в якій зазначає загальну суму заробітної плати, нарахованої у відповідному податковому періоді, та суму податку, утриманого та перерахованого до бюджету (на підставі довідки від працедавця), додатки № 1 і № 2 до декларації та зазначає витрати, дозволені для включення до податкового кредиту і фактично понесені фізичною особою у звітному періоді.

Судами під час вирішення спору наведене не було враховано.

Невстановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, виключає можливість для висновку суду касаційної інстанції щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті і, в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду України від 01.02.2011 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2011 у справі № 2а-14073/10/2670 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала (постанова) набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді М.І. Костенко

Н.Є. Маринчак