Справа № 645/3289/15-а
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 р.Справа № 645/3289/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.06.2015р. по справі № 645/3289/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова

про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова, в якому згідно з заяви про зміну позовних вимог, просила суд:

- скасувати рішення відповідача від 26.12.2014 року № 164;

- визнати неправомірними дії УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова щодо відмови у поновленні виплати пенсії;

- зобов'язати УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова поновити, зробивши нарахування, перерахування і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, та інші пенсійні надбавки на підставах визначених ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування» № 1058-1V від 9 липня 2003 року з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 17.11.2014 року та зробивши відповідні розрахунки.

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.06.2015 р. по справі № 645/3289/15-а позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова щодо відмови в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м. Харкова поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 17 листопада 2014 року. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Відповідач, Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова, не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми чинного пенсійного законодавства, та зазначає, що заява про поновлення пенсійних виплат повинна подаватися пенсіонером особисто, а також те, що законодавством, яке діяло до 07.10.2009 року, зокрема, статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», було передбачено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. На даний час Угода між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення не ратифікована Верховною Радою України. Питання призначення і виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне проживання до Ізраілю, розглядатимуться після набрання чинності зазначеною Угодою відповідно до її положень. Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.06.2015 р. по справі № 645/3289/15-а, прийняти нову постанову, якою в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 25.04.1994 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в УПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова і отримувала пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

24.10.2001 року позивачка виїхала на постійне місце проживання до країни Ізраїль. У зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, позивачці було виплачено пенсію за 6 місяців наперед на підставі ст. 92 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особовий рахунок закрито, з обліку знято з 17.04.2002 року.

17.11.2014 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії за віком на підставі рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, але рішенням від 26.12.2014 року № 164 відповідач відмовив в поновленні пенсії за віком, так як виплату пенсії припинено з 17.04.2002 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, а рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, яке поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Позивачка не погодилась з відмовою в поновленні виплати пенсії за віком, звернулась з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на поновлення виплати пенсії за віком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 25 квітня 1994 року є пенсіонером за віком і отримувала пенсію в Україні до квітня 2002 року. Після виїзду ОСОБА_1 на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії припинено. 17 листопада 2014 року позивачка через свого законного представника звернулась із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення № 25-рп/2009.

Так, статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 вказаного Закону, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Оскільки міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися, то припиняючи виплату пенсії позивачці у зв'язку з її переїздом на постійне місце проживання відповідач діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року.

Посилання відповідача на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, колегія суддів вважає є безпідставним, оскільки Закон має вищу юридичну силу і ним не встановлено обов'язку подання заяви для поновлення виплати пенсії особисто. Також колегія суддів вважає доцільним зауважити, що підставою для відмови позивачці в поновленні виплати пенсії не було звернення з такою заявою неналежної особи.

Крім того, підтвердження родинних стосунків громадянки України представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підтверджуються документами, долученими до матеріалів справи.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законними загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейський суд з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене слід дійти висновку, що позивачка, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянкою України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Довід апеляційної скарги про те, що рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року, колегія суддів вважає необґрунтованим та безпідставним.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивачки права на поновлення та виплату пенсії за віком.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.06.2015 р. по справі № 645/3289/15-а суд дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.06.2015р. по справі № 645/3289/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Шевцова Н.В. Макаренко Я.М.
Повний текст ухвали виготовлений 07.08.2015 р.