Справа № 2-а-1261/2008
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2-а-1261/2008

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Димитров В.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2008 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві, третя особа Миколаївська міська рада, ОСОБА_4 про визнання правомірним рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

01.10.2008 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві, третя особа Миколаївська міська рада про визнання правомірним рішення Миколаївської міської ради №22/57 від 14.03.2008 року щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_3 загальною площею 1000 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку по пров. Менделєєва, 13; зобов'язання Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві погодити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту, видати бланк державного акту на власність та погодити його.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.10.2008 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

26.02.2015 року не погоджуючись з постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.10.2008 року, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилалась на те, що оскаржувана постанова суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт вказує на те, що спірна земельна ділянка за адресою: м. Миколаїв, пров. Менделєєва, 13 належить до земель лісового призначення (землі ДП «Миколаївське лісове господарство»), у зв'язку з чим, на думку апелянта, Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області під час розгляду проекту землеустрою щодо складання державного акту обґрунтовано послалось на положення розпорядження КМУ № 610-р від 10.04.2008 року та правомірно зазначило про зупинення прийняття рішень про надання згоди на вилучення лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду зі зміною цільового призначення.

Також апелянт зазначила, що Методикою проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України № 391 від 03.12.204 року було передбачено обовязкову державну експертизу проектів землеустрою щодо відведення земель лісового фонду площею до 10 га, яка проводилась обласним управлінням Держкомзему, однак, в даному випадку, обовязкова державна експертиза землевпорядної документації не проводилась.

Зазначене, на думку апелянта, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3

На підставі викладеного ставиться питання про скасування постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.10.2008 року та постановлення нової, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Сторони у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення, наявні в матеріалах справи, у зв'язку з чим справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 14.03.2008 року № 22/57 було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв. м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, та надано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 1000 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку по пров. Менделєєва, 13 в Корабельному районі м.Миколаєва.

Розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 по провулку Менделєєва, 13 в м. Миколаєві, Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області відмовилося затвердити позивачу технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, а також видати бланк державного акту на право власності на земельну ділянку і погодити його, про що повідомило позивача листом від 18 червня 2008 року № 1369/751-6/2000.

У своїй відповіді Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області зазначило, що рішення Миколаївської міської ради прийнято з порушенням вимог ст. 17 Земельного кодексу України в частині повноважень щодо розпорядження землями державної власності.

Також Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві Миколаївської області вказало, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання правомірним рішення Миколаївської міської ради № 22/57 від 14.03.2008р. та зобовязання Управління земельних ресурсів у м.Миколаєві погодити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на власність гр. ОСОБА_3, видати бланк державного акту на власність та погодити його, суд першої інстанції в оскаржуваній постанові посилався лише на ст. 8 КАС України, яка зобовязує суд при вирішенні справи керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Звертаючись з апеляційною скаргою на постанову суду першої інстанції, ОСОБА_2 посилалась на те, що незаконна передача земель державної власності лісогосподарського призначення у приватну власність порушує її права та інтереси, як громадянина, а також інтереси громади міста Миколаєва, перешкоджає вільному доступу громадян до рекреаційного об'єкту лісу, що надає їй право на оскарження даного рішення в апеляційному порядку.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку право ОСОБА_2 на звернення до суду за захистом порушених права, свобод та інтересів не може бути обмежено, з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 185 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кодексом адміністративного судочинства України закріплено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 вправі реалізувати передбачене Кодексом адміністративного судочинства України право на оскарження рішення суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, доводи сторін по справі, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні справи суд першої інстанції грубо порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, однією з позовних вимог ОСОБА_3 було визнання правомірним рішення Миколаївської міської ради №22/57 від 14.03.2008 року щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_3 загальною площею 1000 кв. м. для будівництва та обслуговування житлового будинку по пров. Менделєєва, 13.

В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ч. 4 ст. 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про: скасування або визнання нечинним рішення відповідача - субєкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; зобовязання відповідача - субєкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; зобовязання відповідача - субєкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача - субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; виконання зупиненої чи невчиненої дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень; примусове відчуження земельної ділянки, інших обєктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Тобто, за змістом наведених норм процесуального закону, обовязковою умовою для задоволення вимог позивача є наявність факту порушення відповідачем - субєктом владних повноважень прав, свобод та інтересів фізичної особи.

В даному випадку позивачем заявлено позовну вимогу, яка не направлена на захист порушених прав та інтересів.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що позов ОСОБА_3 в частині вимог щодо визнання правомірним рішення Миколаївської міської ради №22/57 від 14.03.2008р. задоволенню не підлягає, оскільки така вимога не направлена на захист порушеного права, свобод та інтересів позивача, у звязку з чим не може бути реалізована судом у розумінні КАС України.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві погодити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту, видати бланк державного акту на власність та погодити його, слід зазначити наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно ст.7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є обєктами права власності Українського народу.

Статтею 57 Лісового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) встановлено, що зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для житлової, громадської і промислової забудови провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Статтею 21 Кодексу передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Відповідно до ст.ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Згідно ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує проведення політики у сферах охорони природи, екологічної безпеки, природокористування.

Відповідно до ст.13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України у галузі земельних відносин відноситься реалізація державної політики у сфері використання та охорони земель.

Згідно ст.117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є загальнообовязковими до виконання.

Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України №610-р від 10 квітня 2008 року «Про зупинення прийняття рішень про надання згоди на вилучення земельних лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення», з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему зобов'язані, до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Рішення щодо неконституційності вказаного Розпорядження не приймалось, нечинним не визнавалось, його дія не припинялась та не скасовувалась, тому є таким, що підлягає обов'язковому виконанню.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель лісового призначення (землі ДП «Миколаївське лісове господарство»), колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи позивачу затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, а також видати бланк державного акту на право власності на земельну ділянку і погодити його, діяв в межах та на підставі законодавства України.

Крім цього, пунктом 4.2.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України від 03 грудня 2004 року №391 (в редакції від 13.12.2005 року) передбачена обов'язкова державна експертиза проектів землеустрою щодо відведення земель лісового фонду площею до 10 га, яка повинна проводитися обласним управлінням Держкомзему.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» позитивні висновки державної експертизи щодо об'єктів обов'язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування. Реалізація заходів, передбачених документацією із землеустрою, без позитивних висновків державної експертизи заборонена.

Враховуючи, що обов'язкова державна експертиза вищевказаного проекту землеустрою не проводилась, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову, а оскаржувана постанова про зобовязання відповідача затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на власність ОСОБА_3 та видати бланк державного акту на власність і погодити його є необґрунтованою, оскільки суперечить наведеним вище нормам законодавства, чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не повно зясовано обставини справи, а також порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку, що постановлене судове рішення на підставі ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 184, 185, 197, 198, 202, 205, 207, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2008 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Управління земельних ресурсів у м. Миколаєві, третя особа Миколаївська міська рада про визнання правомірним рішення та зобовязання вчинити певні дії залишити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

ОСОБА_1