Справа № 804/7794/15
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2015 р.Справа №804/7794/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до державного реєстратора Реєстраційної служби Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: фізична особа - підприємець ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання протиправними та скасування рішень, -
У провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №804/1718/15 (суддя Юрков Е.О.) за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до державного реєстратора Реєстраційної служби Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача фізична особа - підприємець ОСОБА_5, про:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року провадження у справі №804/1718/15 було закрито з підстав непідсудності заявленого спору адміністративному суду.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 3 червня 2015 року ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року по справі №804/1718/15 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Справа №804/1718/15 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 24 червня 2015 року, адміністративній справі присвоєно №804/7794/15 та передано на розгляд судді Верба І.О.
Ухвалою суду про прийняття справи до провадження від 30 червня 2015 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7.
16 липня 2015 року позивач уточнив позовні вимоги, просив:
В обґрунтування позову зазначено наступне:
- державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки за іншим орендарем в той час, коли договори оренди щодо тих самих ділянок були зареєстровані за позивачем;
- державний реєстратор як субєкт владних повноважень, з метою недопущення одночасного існування державної реєстрації декількох прав оренди на одну земельну ділянку, у випадку проведення державної реєстрації права оренди на земельну ділянку та уникнення подвійної реєстрації повинен запитувати інформацію про наявність або відсутність зареєстрованих договорів у органів, що здійснювали таку реєстрацію до 1 січня 2013 року;
- внаслідок бездіяльності відповідача відбулась подвійна державна реєстрація прав оренди землі на одні й ті ж земельні ділянки за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (позивачем) та іншим орендарем. Рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди земельних ділянок, були прийняті державним реєстратором необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому підлягають скасуванню.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутністю.
Відповідач у судове засідання не прибув, проти позову заперечив, просив закрити провадження у справі із посиланням на постанову Вищого адміністративного суду України від 9 квітня 2015 року по справі №К/800/5833/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ободівка-Агро» до Реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції у Вінницькій області, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Ободівська», відділ Держземагенства у Тростянецькому районі Вінницької області, про визнання протиправними та скасування рішень, що переглядається за касаційною скаргою Реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року, зазначивши наступне:
- закон передбачає чіткий перелік обставин, які має перевірити реєстратор, для того щоб упевнитися у відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Це означає, що підстави для розширеного тлумачення цього переліку відсутні;
- реєстратор обовязково перевіряє відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах. Водночас, вимоги Закону здійснювати перевірку таких відомостей у інших базах даних (як це передбачено пунктом 8-1 частини другої статті 9 Закону №1952-VI), не підлягають застосуванню до спірних відносин;
- предметом дослідження у цій справі є виключно відповідність дій реєстратора вимогам закону щодо процедури реєстрації, цей позов не може вважатися обґрунтованим;
- оскільки у справі йдеться про реєстрацію похідного права, яке виникло після 1 січня 2013 року та раніше заявником не реєструвалось, у державного реєстратора не виникло обовязку звертатися до інших субєктів владних повноважень для отримання інформації щодо відповідних земельних ділянок;
- водночас, у документах, поданих заявником, не містилося інформації, яка може вважатися перешкодою для державної реєстрації права оренди.
Треті особи не зявились у судові засідання 14.07.2015 року, 30.07.3015 року. Суд не знайшов підстав для повторного відкладення розгляду справи, оскільки на пропозицію суду заперечень проти позову та витребуваних документів не надано, а розгляд справи має тривати упродовж розумного строку. Представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 ОСОБА_8 В.П. електронним звязком направив клопотання про відкладення справи за станом здоровя, при цьому підтверджуючих документів не надав.
Право на розгляд справи упродовж розумного строку є одним із ключових елементів права на справедливий суд, яке визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
На думку суду, повторне неприбуття та ненаправлення третіми особами своїх представників у судові засідання, ненадання витребуваних документів у встановлений строк, неповідомлення суду та неподання підтвердження поважності причин неявки, а також відсутність клопотання про розгляд заяви за відсутності вказаних осіб свідчить про ігнорування ними процесуальних прав та обовязків. Подальше відкладення розгляду справи призведе до невиправданого зволікання та затягування розгляду у передбачений статтею 252 Кодексу адміністративного судочинства України розумний строк.
Суд не знайшов підстав для задоволення клопотання відповідача про закриття провадження в адміністративній справі, про що винесено відповідну ухвалу.
Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що 20.01.2010 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 як орендар уклав договори оренди земельних ділянок строком на 5 (пять) років (т.1 а.с.14-31):
15.07.2014 року орендодавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із орендарем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено додаткові угоди №10 та №11 про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок №7 та №8 від 20.01.2010 року, відповідно до яких внесено зміни, зокрема, до пункту 8 договорів із викладенням їх у такий редакції «Договір від 20.01.2010 року дійсний з 20.01.2010 року по 20.01.2020 року. Після закінчення строку договору орендар має право поновлення його на новий строк, шляхом укладення нової угоди з взаємною згодою обох сторін. Додаткова угода набуває чинності з 15.07.2014 року.» (т.1 а.с.32-33).
З поданих документів вбачається, що 31.07.2014 року позивач подав для реєстрації додаткові угоди №10 та №11 про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок №7 та №8 від 20.01.2010 року.
01.08.2014 року державний реєстратор, розглянувши вищевказані заяви позивача №7609454 та №7610461, прийняв рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з тих підстав, що заявлені права вже зареєстровані, а саме, права оренди земельних ділянок зареєстровані за іншим орендарем, вказані рішення не є предметом судового оскарження (т.1 а.с.34, 35).
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що спір точиться навколо того, чи є правомірною повторна реєстрація похідного речового права - права користування земельною ділянкою у разі наявного та зареєстрованого тотожного права на ту саму земельну ділянку за іншим користувачем.
Розглядаючи справу по суті та задовольняючі позовні вимоги суд зазначає, що правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав, які підлягають реєстрації, спрямованість на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952).
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Однією з засад державної реєстрації прав Закон №1952 визначив гарантування державою достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень (стаття 3).
При цьому встановлено, що державна реєстрація прав є обовязковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Особливістю правовідносин Закон №1952 у статті 3 визначив, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 9 Закону державний реєстратор прав на нерухоме майно встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №1952 відмовляє у державній реєстрації прав, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.
Вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, встановлені статтею 17 Закону №1952, в частині 3 якої зазначено: документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Таким чином, державний реєстратор перевіряє наявність необхідних документів, їх відповідність вимогам законодавства та відсутність перешкод для реєстрації.
Поряд цим, належить враховувати спрямованість держави на забезпечення визнання та захисту державою прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, які знайшли відображення та врегульовані Законом №1952.
До кола повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства та визначення факту виникнення у заявника речового права на нерухоме майно.
Саме зазначене положення Закону №1952 встановлює межі дослідження наведених юридичних фактів. Цими межами і є подані документи та права, які з них виникають.
Оскільки державний реєстратор нерухомого майна виступає в спірних правовідносинах від імені держави, він повинен робити все в межах його компетенції для того, щоб надати учасникам обороту нерухомості державні гарантії охорони та захисту їх прав на нерухомість.
Виконання такого обовязку впливає на весь оборот нерухомості й захищеність прав його учасників, оскільки мінімізує ризики державної реєстрації прав на нерухоме майно або їх обтяжень з помилками.
Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші обєкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.
Особлива цінність землі як обєкта прав на нерухомість зумовлює специфіку документів, які підтверджують виникнення та існування права власності та інших речових прав на неї.
За загальним правилом, визначеним частиною 6 статті 3 Закону №1952 будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано.
Отже, перед винесенням оскаржуваних рішень державний реєстратор звертався до відділу Держземагентства із питаннями щодо належності власникам земельних ділянок, та отримав підтверджуючий висновок.
Поряд з цим, на думку суду, відділ Держземагентства формально підійшов до надання відповіді на запити відповідача, та не повідомив заявника про існування зареєстрованого права оренди зазначених земельних ділянок, а відповідач не поставив пряме питання щодо наявності зареєстрованих прав користування земельними ділянками з метою встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими похідними речовими правами.
За загальним правилом державний реєстратор перевіряє наявність необхідних документів, їх відповідність вимогам законодавства та відсутність перешкод для реєстрації.
Здійснюючи державну реєстрацію речового права, державний реєстратор підтверджує від імені держави України відповідність вимогам закону всіх поданих документів, перелік яких є виключним, та в результаті встановлення такої відповідності проводить реєстраційну дію, за результатами якої в цивільний обіг вводиться відповідний обєкт речового права.
Проведенням спірної реєстраційної дії державний реєстратор встановив для нового користувача виключення з встановлених Земельним кодексом України вимог щодо підстав використання землі, допустив виникнення цивільного та адміністративного спору, надавши новому учаснику обороту нерухомості державні гарантії охорони та захисту його прав на нерухомість.
На думку суду заявлений спір виник у звязку із недостатнім врегулюванням законом дій державного реєстратора та його взаємодії із Держземагенством під час реєстрації речових прав.
Державна реєстраційна служба України листом від 26.08.2014 року №9355/07-15-14 «Щодо надання розяснення деяких питань, повязаних з проведенням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно» звернула увагу структурних підрозділів Головних управлінь юстиції в областях та м. Києві, що реалізують повноваження Укрдержреєстру у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, на необхідності вжиття дієвих заходів, спрямованих на забезпечення дотримання законодавства при прийнятті рішень за результатами розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Зокрема, наголосила, що державний реєстратор запитує інформацію щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки, від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, у разі, якщо ним вичерпано можливості одержання відомостей, необхідних для проведення державної реєстрації прав, зокрема, із документів, поданих заявником, за результатами пошуку інформації в інформаційних системах, що діяли до 1 січня 2013 року, тощо.
Хоча цей лист Державної реєстраційної служби України від 26.08.2014 року №9355/07-15-14 не є нормативним документом та виданий після виникнення заявленого спору, його видання свідчить про наявність неврегульованого законом питання, яке видавник намагався врегулювати на виконання завдань Укрдержреєстру щодо здійснення керівництва та контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, передбачених підпунктом 4 пункту 4 «Положення про Державну реєстраційну службу України», затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №401/2011.
В подальшому, також після виникнення заявленого спору, законодавець також вжив заходів до врегулювання заявленого питання, а саме Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952) було доповнено розділом V «Перехідні положення» згідно із Законом України від 05.03.2015 року №247-VIII, яким визначено Кабінету Міністрів України до 1 липня 2016 року забезпечити автоматизоване перенесення записів Державного реєстру земель про речові права на земельні ділянки та їх обтяження, про субєктів таких прав та документи, що посвідчують такі права, до Державного реєстру прав. З моменту автоматизованого перенесення відповідної інформації перенесені записи вважаються відомостями Державного реєстру прав, а права та обтяження на відповідні земельні ділянки - зареєстрованими (крім випадків, коли права на такі земельні ділянки зареєстровані в Державному реєстрі прав після 1 січня 2013 року).
Частиною 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право суду, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, застосувати закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Відповідно до частини 4 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України забороняється відмова в розгляді та вирішення справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
В розглянутій справі заявлений спір з підстав відсутності законодавчого врегулювання повноважень субєкта власних повноважень у разі реєстрації похідного речового права на нерухоме майно (права володіння/користування/оренди), а саме відсутності у законі обовязку державного реєстратора під час процедури встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими похідними правами на нерухоме майно здійснювати перевірку наявності вже зареєстрованого права, у тому числі у відповідних реєстрах, що велись до 01.01.2013 року.
Першим та основним правилом і обовязком державного реєстратора, закріпленим пунктом 1 частини 2 статті 9 Закону №1952 є наступне:
1) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:
- - відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;
- - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Вказаний перелік є вичерпним.
Пунктом 8-1 частини 2 статті 9 Закону №1952 передбачено, що під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно.
Суд вважає за доцільне та правомірне застосувати у спірних правовідносинах аналогію закону, застосувавши пункт 8-1 частини 2 статті 9 Закону №1952, у тому числі як складову дій щодо перевірки вже зареєстрованих прав, передбачених пунктом 1 вказаної норми, що забезпечить керування судом принципом законності при вирішення справи, оскільки:
- заявлені правовідносини мають юридичний характер та повинні бути прямо врегульовані правовими засобами;
- чинне законодавство не містить норму права, якою безпосередньо врегульована спірна ситуація та дії державного реєстратора, отже, відсутня норма, яка може безпосередньо регулювати даний випадок та на основі якої можливо вирішити справу, підтвердженням цьому є висновок касаційного суду у справі К/800/5833/15;
- аналогічні правовідносини щодо основного речового права врегульовані пунктом 8-1 частини 2 статті 9 Закону №1952, і така норма права є найближчою до аналогії правовідносин, у яких виник спір.
Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням, суд зазначає про необхідність перевірки, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені рішення порушили права позивача на користування земельною ділянкою, переданою в оренду, оскільки судом не встановлено припинення дії договорів оренди станом на день винесення оскаржуваних рішень.
Таким чином, державний реєстратор не забезпечив належну реалізацію власних повноважень та при прийнятті оскаржуваних рішень діяв формально, тобто не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не добросовісно, не розсудливо, не забезпечив дотриманням принципу рівності перед законом, надавши перевагу документам, поданим третьою особою, та не забезпечив дотримання необхідного в розглянутій ситуації балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення.
Саме у звязку із викладеним суд не може визнати оскаржувані рішення правомірними та задовольняє позов в цій частині.
В іншому випадку суд мав би констатувати правомірність реєстрації тотожних прав користування двох різних орендарів на одну й ту ж саму земельну ділянку на той самий строк, підтверджуючи від імені держави законність такого одночасного користування.
На думку суду, державний реєстратор мав перевірити відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими похідними речовими правами на земельні ділянки, як це вимагає пункт 1 частини 2 статті 9 Закону №1952, проте законодавець способу такої перевірки не встановив.
При цьому, таку перевірку згідно Закону №1952 належало проводити шляхом порівняння відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах.
Оскільки законодавство України зазнавало змін та містило умови щодо ведення до 2013 року іншого механізму реєстрації речових прав, державний реєстратор мав право звернутись до Держземагентства у Софіївському районі Дніпропетровської області із запитом щодо відомостей про зареєстровані договори оренди (похідні права) на вказані земельні ділянки.
Отже, застосовуючи аналогію закону, суд вважає, що державний реєстратор мав підходити до реалізації власної компетенції не формально, забезпечивши належне виконання функції держави, та керуючись пунктом 8-1 частини 2 статті 9 Закону №1952 здійснити відповідний запит.
За результатами запитів від 25.07.2014 року та 28.07.2014 року державний реєстратор не встановив, в тому числі й помилково, наявність зареєстрованих похідних речових прав.
За правилом статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Статтею 393 глави 29 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення заявленого позову.
Поряд з цим, суд вважає за необхідне визначити наступне.
Договори оренди №7 та №8 від 20.01.2010 року були укладені між позивачем та ОСОБА_6, ОСОБА_7 строком на 5 років.
Згідно із частиною пятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.
У звязку із реєстрацію вказаних договорів у Державному реєстрі земель 18.03.2010 року, строк дії договорів №7 та №8 від 20.01.2010 року закінчився 18.03.2015 року, отже й зобовязання по вказаним правочинам із зазначеної дати є припиненими.
З поданих третьою особою документів вбачається відсутність добровільної згоди власників земельних ділянок ОСОБА_6, ОСОБА_7 на продовження строку дії договорів понад первинно встановлений договором строк.
Про це свідчать дії про надання ділянок третій особі за договорами оренди, звернення до суду в порядку цивільного судочинства до позивача, реалізація захисту права власності на вказані земельні ділянки шляхом повідомлення про злочин.
Дії позивача, направлені на продовження користування земельними ділянками понад встановлений строк без наявності добровільної згоди на це їх власників, не створюють обставин, із якими повязують подовження строку дії договору, оскільки волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України.
Продовження користування земельними ділянками без згоди власників понад встановлений договором строк є втручанням в право на мирне використання власності, як це визначено в першому речення Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
При цьому, оскільки до укладення додаткових угод до договорів встановлюються ти ж самі умови щодо укладення основного договору, право оренди, що виникає на підставі додаткових угод також потребує реєстрації.
Додаткові угоди від 15.07.2014 року №10 та №11 про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок №7 та №8 від 20.01.2010 року, відповідно до яких внесено зміни, зокрема, до пункту 8 договорів із викладенням їх у такий редакції «Договір від 20.01.2010 року дійсний з 20.01.2010 року по 20.01.2020 року», не були зареєстровані, отже й права та обовязки сторін договорів за такими додатковими угодами не виникли, оскільки такі додаткові угоди вважаються згідно закону неукладеними.
Виникнення прав та обовязків на підставі додаткових угод за умов припинення основних зобовязань є неможливим, оскільки не може існувати додаткове зобовязання за відсутністю основного.
У відповідності до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 146,16 грн.
Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до державного реєстратора Реєстраційної служби Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: фізична особа - підприємець ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити повністю.
Присудити на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 за рахунок Державного бюджету України судовий збір в сумі 146,16 грн. (сто сорок шість грн. 16 коп.).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 4 серпня 2015 року.

Суддя ОСОБА_1