Справа № 2а-5094/11/2670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року м. Київ К/9991/12368/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2011

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2012

у справі № 2а-5094/11/2670 Окружного адміністративного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва (ДПІ)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2012, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 17.06.2008 № .

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом надати заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

У судовому процесі встановлено, що 17.06.2008 ДПІ у Оболонському районі м. Києва згідно із підпунктом 4.2.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та відповідно до статей 13, 17 Закону України «Про плату на землю» винесено податкове повідомлення-рішення від 17.06.2008 № , яким позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати земельного податку у сумі 6630,61 грн.

Підставою для винесення зазначеного податкового повідомлення-рішення слугував висновок ДПІ про те, що позивач, укладаючи договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та набуваючи у власність частину такого нежитлового приміщення, одночасно набула право користування землею, на якій це приміщення знаходиться, а отже є суб'єктом плати за землю та повинна сплачувати земельний податок.

Як свідчать матеріали справи, згідно із реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 26.07.2004, ОСОБА_4 на підставі права приватної власності (договір купівлі-продажу від 17.06.2004) належить нежиле приміщення НОМЕР_1 (в Літ «А») - секція 2- медичний склад, загальною площею 231,5 кв. м., розташоване в багатоповерховому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Розміри та порядок сплати за користування земельними ресурсами, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку до 1 січня 2011 року визначався нормами Закону України «Про плату за землю» (далі - Закон № 2535-XII).

Відповідно до статті 2 Закону № 2535-XII використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок.

Статтею 5 Закону № 2535-XII передбачено, що об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди.

Суб'єктом плати на землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки (ст.13 Закону № 2535-XII).

Статтею 15 вказаного Закону встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або прав користування земельною ділянкою податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Таким чином, платником земельного податку, зокрема є землекористувач, у якого виникає обов'язок по сплаті податку з моменту виникнення права користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 3 статті 125 Земельного кодексу України (ЗК) приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно зі статтею 126 ЗК право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Статтею 42 цього Кодексу встановлено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди, та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядком не набуто право користування земельною ділянкою під багатоповерховим жилим будинком, в якому знаходиться належне їй нежиле приміщення, правильним є висновок суду, що вона не є платником плати за землю у розумінні Закону № 2535-XII.

ДПІ в судовому процесі не надано жодного доказу, що позивач внесена до державного земельного кадастру як землекористувач щодо земельної ділянки, на якій розташований багатоповерховий житловий будинок, в якому знаходиться належне їй нежитлове приміщення. Документи, які б підтверджували право власності чи право користування позивача земельною ділянкою під багатоповерховим будинком, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, ДПІ не спростовано належними доказами доводи позивача про її обізнаність щодо прийняття стосовно неї податкового повідомлення-рішення від 17.06.2008 № після отримання 24.03.2011 листа ДПІ від 25.02.2011, в якому до неї була доведена інформація щодо наявності у неї податкового боргу.

З урахуванням викладених обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли юридично правильного висновку, що податкове повідомлення-рішення від 17.06.2008 № прийнято із порушенням законодавства, чинного на час виникнення правовідносин, з приводу прав і обов'язків в якому виник спір, у зв'язку із чим підлягає скасуванню.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність вищенаведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2012 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підписЄ.А. Усенко
Судді: підписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев