Справа № 2а-4331/10/0770
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2011-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 2а-4331/10/0770
Ряд стат. звіту № 2.11.1
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2011 року м. Ужгород

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судового засідання Гирич М.В.

за участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за уточненою позовною заявою субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_3 до державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області (далі ДПІ у м. Ужгороді), яким просив визнати незаконними дії ДПІ у м. Ужгороді та визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення за № 1641/17.3//3518 від 01.06.2010 року /0) /1) /2), яким визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є субєктами підприємницької діяльності в розмірі 3664,93 грн. за основним платежем, та за № 1642/17.3//3517 від 01.06.2010 року /0) /1) /2), яким визначено податкове зобовязання по ПДВ в розмірі 30002,00 грн. за основним платежем та 15001,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

У подальшому позивач уточнив позовні вимоги, а саме подав суду заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої остаточно просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № /0 1641/17.3//3518 від 01.06.2010 року, яким визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є субєктами підприємницької діяльності в розмірі 3664,93 грн. за основним платежем, а також податкові повідомлення рішення за № /1 2394/17.3//4553 від 06.08.2010 р. та за № /2 3674/17.3//6260 від 08.10.2010 р.: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № /2 3673/17.3//6259, яким визначено податкове зобовязання по ПДВ в розмірі 29836,00 грн. за основним платежем та 14918,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій (а.с. 146-147).

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача, відповідачем протиправно було донараховано податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є СПД та по податку на додану вартість на тій підставі, що розрахунковим шляхом було виведено залишки нереалізованого позивачем товару, оскільки при визначенні залишків товару на кінець звітного періоду відповідачем було застосовано показники, які визначені помилково. Зокрема, позивач зазначає, що при визначенні фактичних залишків товару на кінець звітного періоду слід було визначити залишок товару на початок цього звітного періоду, додавши вартість придбаного товару протягом звітного періоду та відняти вартість реалізованого товару протягом звітного періоду, в той час як відповідачем при визначенні фактичних залишків товару на кінець звітного періоду не використано такий показник, як вартість реалізованого товару. Натомість відповідачем при проведенні розрахунків помилково використано інші показники: суму, включену до валових витрат як собівартість реалізованої продукції; дебіторська заборгованість на початок періоду та дебіторська заборгованість на кінець періоду, які не відображають вірний обсяг реалізованого товару. Також позивач посилається на протиправність виключення із валових витрат та податкового кредиту понесені витрати та сплачені суми ПДВ у звязку із оплатою отриманих юридичних послуг, які використані у господарській діяльності позивача. Крім того вказує, що висновки відповідача про необхідність включення до валових доходів суми 3529,95 грн., котра нібито є заборгованістю платника, щодо якої сплив строк позовної давності, є надуманими та не ґрунтується на жодних первинних документах позивача.

У судовому засіданні представник позивача зменшені позовні вимоги за обставин викладених у позовній заяві підтримав повністю, дав аналогічні пояснення та просив суд з наведених мотивів задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з мотивів викладених у письмових запереченнях проти позову (а.с. 102-105) та пояснила, що позивачем в порушення ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»безпідставно включено до складу валових витрат вартість нереалізованого товару на суму 133625,20 грн., який було використано позивачем поза межами його господарської діяльності, а також ту ж суму при обчисленні ПДВ визначено як нестача, на суму якої у зв'язку з умовним продажем визначено податкове зобов'язання по ПДВ. Вартість нереалізованого позивачем товару було визначено розрахунково, шляхом визначення фактичних залишків товару на кінець звітного періоду. Також зазначила, що при визначенні фактичних залишків товару на кінець звітного періоду було визначено залишок товару на початок звітного періоду (без націнки та без ПДВ); додано придбані ТМЦ протягом звітного періоду згідно з реєстром отриманих податкових накладних, податковими накладними, книги обліку доходів і витрат та накладними на придбання товару; віднято собівартість реалізованої продукції протягом звітного періоду та розмір дебіторської заборгованості яка виникла у відповідному звітному періоді. Зазначила, що кошти в розмірі 3529,95 грн. є заборгованістю позивача, яка списана кредитором, а отже відповідна сума включається до загального оподаткованого доходу. Витрати та суми ПДВ сплачені у звязку із придбанням юридичних послуг не підлягають включенню до валових витрат та податкового кредиту, оскільки такі юридичні послуги не використовувались в межах господарської діяльності позивача. Відзначила також, що правомірним є донарахування податкового зобовязання по ПДВ в розмір 995,28 грн., оскільки дана сума ПДВ була отримана позивачем в квітні 2007 р. в ціні реалізованого товару фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, однак не була включена у податкові зобовязання по ПДВ позивача у відповідному податковому періоді. Таким чином, інспекцією правомірно визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є СПД в розмірі 3664,93 грн. та по податку на додану вартість в розмірі 44754 грн.

Зясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх належними та допустимими доказами суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що Державною податковою інспекцією у м. Ужгороді Закарпатської області було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_3 за період з 01.04.2007 р. по 31.12.2009 р.

За наслідками перевірки ДПІ у м. Ужгороді Закарпатської області складено акт перевірки № 1159/17-319/НОМЕР_1 від 21.05.2010 року (а.с. 9-33), на підставі якого відповідачем було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 01.06.2010 року за № /0 1641/17.3//3518, яким визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є субєктами підприємницької діяльності в розмірі 3664,93 грн. за основним платежем (а.с. 34);

- податкове повідомлення-рішення від 01.06.2010 року за № /0 1642/17.3//3517, яким визначено податкове зобовязання по ПДВ в розмірі 30002,00 грн. за основним платежем та 15001,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій (а.с. 35).

Вказані податкові повідомлення рішення оскаржувалися позивачем в адміністративному порядку до органів державної податкової служби.

За результатами адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень до ДПІ у м. Ужгород відповідачем прийнято нові податкові повідомлення-рішення від 06.08.2010 р. за № /1 2394/17.3//4553 та за № /1 2395/17.3//4552 (а.с. 152, 154).

Позивач також оскаржив вищевказані повідомлення рішення та рішення про результати розгляду скарги ДПІ у м. Ужгород від 06 серпня 2010 року в адміністративному порядку до ДПА в Закарпатській області.

Рішенням ДПА у Закарпатській області № 551/Б/25-058 від 08.10.2010 року податкове повідомлення-рішення № /0 від 01.06.2010 р. залишено без змін; податкове повідомлення-рішення № /0 від 01.06.2010 р. скасоване в частині 166,0 грн. податку на додану вартість та 83,0 грн. штрафних санкцій, в зазначеній частині скасовано рішення ДПІ у м. Ужгороді від 06.08.2010 р. № 4522/Б/25-0., а скарга позивача в частині оскарження податкового повідомлення-рішення № /0 від 01.06.2010 р. та податкового повідомлення-рішення № /0 від 01.06.2010 р., в частині оскарження 29836,0 грн. податку на додану вартість та 14918,0 грн. штрафних санкцій залишена без задоволення (а.с. 148-150).

За результатами адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень до ДПА у Закарпатській області відповідачем прийнято нові податкові повідомлення-рішення від 08.10.2010 року:

- № /2 3674/17.3//6260, яким визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є субєктами підприємницької діяльності в розмірі 3664,93 грн. за основним платежем (а.с. 153);

- /2 3673/17.3//6259, яким визначено податкове зобовязання по ПДВ в розмірі 29836,00 грн. за основним платежем та 14918,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій (а.с. 155).

Як вбачається із змісту акту перевірки № 1159/17-319/НОМЕР_1 від 21.05.2010 р., підставою для визначення податкового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є субєктами підприємницької діяльності в розмірі 35091,00 грн. та податку на додану вартість в розмірі 26725,04 грн. стало те, що позивач включив до валових витрат витрати на придбання товару, який на кінець звітного періоду реалізований не був та який у залишках товару не знаходиться, а отже був використаний не у господарській діяльності позивача.

Разом з тим судом встановлено, що відповідачем при визначенні розрахунковим шляхом залишків товарно-матеріальних цінностей на кінець відповідних звітних періодів не було використано необхідний для цього показник вартість реалізованого товару у звітному періоді, який безпосередньо впливає на величину фактичних залишків товарів на кінець звітного періоду. При цьому для визначення таких залишків відповідачем використовувалися інші показники, а саме сума, включена до валових витрат як собівартість реалізованої продукції та сума, дебіторської заборгованості, що виникла у відповідному періоді (стор. 13 та 18 акту перевірки від 21.05.2010 року, а.с. 21, 26). Разом з тим суд вважає, що використаний відповідачем показник - сума, включена до валових витрат як собівартість реалізованої продукції, не відображає весь обсяг реалізованого товару, а тільки тієї його частини, розрахунки за який проведено з постачальниками і який платник податку має право включити до витрат у відповідному звітному періоді. Водночас показник дебіторської заборгованості включає в себе вартість товару, реалізованого підприємцем з відстрочкою платежу покупцям, проте на даний показник впливає зокрема погашення заборгованості покупців перед позивачем за товар придбаний у минулих періодах, що призводить до зменшення дебіторської заборгованості на кінець періоду, однак при цьому не відбувається рух товарно-матеріальних цінностей.

З аналізу з книги обліку доходів і витрат позивача (а.с. 166-205) та довідки про рух товарів за період з 01.04.2007 р. 31.12.2009 р. від 30.09.2011 р. (а.с. 165) будь-яких розбіжностей у залишках товарів за охоплений перевіркою період за даними книги обліку доходів і витрат позивача судом не встановлено.

Застосована відповідачем методологія визначення фактичних залишків товарів виходячи не з обсягу реалізованого товару протягом звітного податкового періоду, а тільки суми, яка включається до валових витрат як собівартість реалізованої продукції та показника дебіторська заборгованість, не передбачена нормами податкового законодавства України, тоді як відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Допущена відповідачем розрахункова методологічна помилка потягла за собою неправильне визначення залишків товарно-матеріальних цінностей позивача за даними перевірки.

Відповідачем в ході розгляду справи не надано належних та допустимих доказів використання позивачем товарів не в господарській діяльності або наявності у нього нестач. Не знайшли вказані обставини належного відображення і в акті перевірки № 1159/17-319/НОМЕР_1 від 21.05.2010 р., який не містить посилання на конкретні первинні документи, що їх підтверджують. В той же час відповідно до п. 1.7. Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, затвердженого наказом ДПА України N 326 від 11.06.2004 року, факти виявлених порушень податкового та валютного законодавства викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, з посиланнням на первинні або інші документи, які зафіксовані за обліком та підтверджують наявність зазначених фактів.

За таких обставин, збільшення обєкту оподаткування по податку на доходи фізичних осіб та визначення відповідної суми податкових зобовязань в розмірі 35091,00 грн. проведено відповідачем без достатніх підстав. Враховуючи, що в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження висновки відповідача про використання позивачем товарів не в господарській діяльності, суд констатує, що норма підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, тому визначення відповідачем податкових зобовязань по податку на додану вартість в розмірі 26725,04 грн. є неправомірним.

Також за результатами перевірки відповідачем виключено з валових витрат витрати на юридичні послуги в розмірі 11411,92 грн. та зменшено податковий кредит на суму 2282,00 грн. сплачену в ціні отриманих юридичних послуг на тій підставі, що отримані платником юридичні послуги не використані в господарській діяльності.

Відповідно до абз. 3. ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №13-92 «Про прибутковий податок з громадян»(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Згідно пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 даного Закону встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Із системного аналізу наведених правових норм Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»вбачається, що підставою для невключення до валових витрат є лише випадок повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, а тому і неможливість віднесення до складу витрат сум, непідтверджених будь-якими документами взагалі.

У звязку з отриманням юридичних послуг позивачем на підставі укладеного з ТОВ «Спортмастер»договору про надання юридичних послуг № 01/02-2009 від 01.02.2009 р. (а.с.160-161), підписанням акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) (а.с. 162), наявності платіжних документів оплати таких послуг (а.с. 164), суд приходить до висновку, що за наявності зазначених первинних документів, які відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»необхідні для віднесення певних сум до валових витрат, спростовують висновки відповідача про безпідставність включення витрат на фактично отримані юридичні послуги до валових. При цьому суд враховує, що установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у Законі України «Про оподаткування прибутку підприємств», не дозволяється (п. 5.11 ст. 5 вказано Закону).

Аналогічно відповідно до п.п. 7.4.5. п. 7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Судом встановлено, що спірна сума податкового кредиту сформована за рахунок сплаченого податку в ціні придбаних юридичних послуг підтверджена податковою накладною № 6973-3-1 від 30.03.2009 р., виданою ТОВ «Спортмастер»(а.с. 163). Дана податкова накладна дає можливість встановити достовірність підтвердження фактичності здійснення господарських операцій, сплати сум ПДВ та зв'язок отриманих юридичних послуг з господарською діяльністю позивача, тому суд приходить до висновку, що позивач має право на включення відповідних сум ПДВ сплачених в ціні отриманих юридичних послуг до податкового кредиту.

Водночас суд відхиляє посилання відповідача у запереченнях на те, що податкова накладна № 6973-3-1 від 30.03.2009 р. не містить всіх реквізитів передбачених для такого типу документів, оскільки вказана обставина у акті перевірки № 1159/17-319/НОМЕР_1 від 21.05.2010 р. посадовими особами відповідача, які проводили перевірку, встановлена не була, в той час як факти виявлених порушень податкового та валютного законодавства викладаються в акті документальної перевірки (п. 1.7. Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, затвердженого наказом ДПА України N 326 від 11.06.2004 року). Натомість у акті перевірки відповідачем встановлено, що спірна сума ПДВ включена позивачем до податкового кредиту на підставі податкової накладної № 6973-3-1 від 30.03.2009 р. (стор. 19 акту перевірки від 21.05.2010 року, (а.с. 27), а відповідно до пп. 7.4.1 та пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»саме податкова накладна є підставою для формування податкового кредиту, в цій частині жодних порушень з боку позивача вимог податкового законодавства перевіркою не встановлено.

Також за результатом перевірки позивачеві було донараховано податкове зобовязання по податку на додану вартість в розмір 995,00 грн. - суми заниження податкового зобовязання по ПДВ в результаті неповного включення отриманих сум податку в ціні реалізованого контрагентам товару.

Водночас, перевіркою встановлено, що позивачем у квітні 2007 року було відпущено товар фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на суму 34092,35 грн. згідно видаткової накладної № РН-000036 від 20.04.2007 р., який не в повному обсязі включив в податкові зобовязання по ПДВ, а саме 29115,97 грн., згідно податкової накладної № 34 від 20.04.2007 р., що є порушенням пп. 7.3.1. п. 7.3. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»(стор. 16 акту перевірки від 21.05.2010 року, а.с. 24).

Наявність вказаного порушення ні у позовній заяві позивача, ні уповноваженим представником позивача у судовому засіданні належними та допустимими доказами спростована не була. Позивач взагалі жодних пояснень в цій частині суду не надав, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно збільшено податкове зобовязання по ПДВ на суму 995,00 грн.

Крім того, за результатами перевірки позивачеві було визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є субєктами підприємницької діяльності в розмірі 529,49 грн., у звязку із збільшенням оподаткованого доходу позивача за перевіряємий період на суму 3529,25 грн. списаної ТОВ «Спортмастер»дебіторської заборгованості.

Відповідно до пп. 4.2.1 п. 4.2. ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються доходи у вигляді заробітної плати, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору.

Перевіркою встановлено, що кредиторська заборгованість позивача станом на 01.04.2007 року по контрагенту ТОВ «Спортмастер»становить 392651,65 грн., протягом охопленого перевіркою періоду позивачем отримано товар, а також зобовязань по сплаті відсотків за товарний кредит на загальну суму 1103448,75 грн., сплачено 133797,45 грн., поставлено товар на загальну суму 153886,12 грн. Згідно даних позивача станом на 31.12.2009 р. сальдо по контрагенту ТОВ «Спортмастер»складає 0,00 грн., в той час як перевіркою встановлено станом на 31.12.2009 р. сальдо по контрагенту ТОВ «Спортмастер»в розмірі 3529,95 грн. без ПДВ.

Позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів наявності відповідної заборгованості чи її погашення, а тому суд погоджується із висновками перевірки про те, що ТОВ «Спортмастер»було списано дебіторську заборгованість позивачу в сумі 3529,95 грн. без ПДВ, яка відповідно до пп. 4.2.1 п. 4.2. ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»включається до складу загального оподаткованого доходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача порушені та потребують судового захисту в частині виключення з валових витрат вартості придбаного товару на суму 35091 грн. та вартості юридичних послуг в сумі 11411,82 грн., а також виключення з податкового кредиту 2282 грн. податку сплаченого при придбанні юридичних послуг та 26725 грн. ПДВ отриманого від «умовного продажу товарів», тому в цій частині позов підлягає до задоволення.

Суд констатує, що відповідачем визначено зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є СПД в розмірі 526,49 грн. правомірно, однак враховуючи вартість сплачених торгових патентів за 2009 рік в сумі 3840,00 грн., (а.с. 14) то сума податкового зобовязання до сплати не виникає (526,49 грн. - 3840,00 грн. = 0 грн.), а отже відповідне податкове повідомлення рішення підлягає визнанню протиправним повністю.

Також суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно визначено податкове зобовязання по податку на додану вартість в розмірі 829,40 грн. (з врахуванням рішення про результати розгляду скарги ДПА у Закарпатській області від 08.10.2010 року а.с. 148-150), суми заниження податкового зобовязання по ПДВ в результаті неповного включення отриманих сум податку в ціні реалізованого контрагентам товару, а тому відповідне податкове повідомлення рішення в частині зазначеної суми основного платежу та відповідного по відношенню до даної суми розміру штрафних (фінансових) санкцій визнанню протиправним та скасуванню не підлягає, а відтак у задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а відтак слід частково присудити понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, у вигляді сплати судового збору (квитанція № 11385.389.1 від 18.11.2010 року, а.с. 3) у розмірі 1 (одна) грн. 70 (сімдесят) коп. до стягнення з Державного бюджету України.

Керуючись статями 9, 11, 70, 71, 86, 94, 160-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Уточнену позовну заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області № /0 1641/17.3//3518 від 01.06.2010 року, яким визначено податкове зобовязання по податку з доходів фізичних осіб, що є субєктами підприємницької діяльності в розмірі 3664,93 грн. за основним платежем, а також податкові повідомлення рішення за № /1 2394/17.3//4553 від 06.08.2010 р. та за № /2 3674/17.3//6260 від 08.10.2010 р.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області № /2 3673/17.3//6259, яким визначено податкове зобовязання по ПДВ в розмірі 29836,00 грн. за основним платежем та 14918,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, в частині податкового зобовязання по ПДВ в розмірі 29 007,00 грн. за основним платежем та 14 503,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

В задоволенні решти уточнених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 грн. 70 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий-суддя Луцович М.М.