Справа № 804/16411/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2015 року м. Київ К/800/9639/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Кошіля В.В.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року

у справі № 804/16411/14

за позовом Приватного підприємства "Ж.С.А."

до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року, адміністративний позов Приватного підприємства "Ж.С.А." задоволено; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 23.09.2014 року № та № .

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року і ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2011 року по 31.12.2013 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем суми податку на додану вартість на 1344222,00 грн.; п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на прибуток приватних підприємств на 1856025,00 грн.

Підставою для донарахування податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість стали висновки податкового органу, зокрема, про відсутність реального виконання правочинів, укладених позивачем з ПП "Гранд", ТОВ "Стілайн", ТОВ "Авалон 2011", ТОВ "Буд-Інвест Плюс".

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки № 2311/04-61-22-01/30982314 від 03.09.2014 року відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 23.09.2014 року: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на 2074056,00 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на 1747345,00 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивачем укладено договори про надання експедиційно-транспортних послуг з: ПП "Гранд" № 280711 від 28.07.2011 року та № 100112 від 10.01.2012 року; ТОВ "Авеалон 2011" від 31.01.2011 року № 3101-11; ТОВ "Стілайн" № 2001-11 від 20.01.2011 року; ТОВ "Буд-Інвест Плюс" № 2904-11 від 29.04.2011 року. На підтвердження виконання умов зазначених договорів позивачем надано: податкові накладні, акти виконаних робіт (надання послуг), товарно-транспортні накладні, квитанції до прибуткового касового ордеру,

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з абазом першим та другим пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.01.2011 у справі № 21-37а10. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

В касаційній скарзі податковий орган посилається на неналежне оформлення позивачем товарно-транспортних накладних, складених за результатами здійснення господарських операцій з контрагентами позивача, а тому, на думку податкового органу, господарські операції фактично не відбувались.

Зазначені доводи колегією суддів до уваги не беруться, оскільки, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, надані позивачем первинні документи, зокрема, і товарно-транспортні накладні оформлені відповідно до вимог законодавства. Крім того, формальні помилки та неточності в первинних документах не можуть свідчити про безтоварність укладених правочинів, натомість їх оцінка повинна здійснюватись на підставі комплексного, всебічного аналізу фактичних обставин, що і було належним чином здійснено судами попередніх інстанцій.

Також, в касаційній скарзі податковий орган зазначає, що розрахунки із контрагентами здійснювались директором позивача за рахунок власних готівкових коштів, а тому, на думку відповідача, позивачем отримано безоплатно послуги від контрагентів, і, як наслідок, занижено дохід.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами відповідача, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що оплату транспортно-експедиційних послуг контрагентів здійснював позивач саме через свого директора, який діяв в межах наданих статутом підприємства повноважень. Зазначене також підтверджується прибутковими ордерами, які належним чином досліджено судами попередніх інстанцій.

Водночас, фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується належним чином оформленими первинними документами, укладені договори відповідають економічному змісту та діловій меті, а здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі активів позивача.

Зазначене повністю спростовує доводи відповідача, що здійснені між позивачем і контрагентами господарські операції не мали реального характеру, а використовувались виключно для зменшення податкових зобов'язань позивача.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року у справі № 804/16411/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)В.В. Кошіль
(підпис) О.А. Моторний