Справа № 816/1599/15
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 р.Справа № 816/1599/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2015р. по справі № 816/1599/15

за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИЛА:

18 травня 2015 року позивач, Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 6530 грн та пені у розмірі 195 грн 90 коп.

В обгрунтування позовних вимог, позивач посилався на порушення відповідачем вимог статей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", що полягає у незабезпеченні нормативу робочих місць працевлаштування інвалідів у 2014 році.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2015 року у задоволенні адміністративного позову Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) зареєстрований як фізична особа-підприємець 21.01.2011 /а.с.71/.

28.01.2015 відповідач подав до Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік (форма № 10-ПІ) /а.с.4/.

Згідно відомостей, зазначених у Звіті, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу підприємства у 2014 році становила 9 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа, кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» становить 1 особу.

У списку працюючих інвалідів - штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві у 2014 році (зворотний бік звіту) зазначено ОСОБА_2, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3 років.

Посилаючись на те, що інваліди, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до 3 х років, не враховуються у середньооблікову чисельність, позивачем розрахована сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, виходячи із кількості незайнятих робочих місць для працевлаштування інвалідів (1 особу), в розмірі 6530 грн.

З огляду на прострочення відповідачем терміну оплати адміністративно-господарських санкцій на 30 днів (з 16.04.2015 по 15.05.2015) позивачем розраховано пеню у розмірі 195 грн 90 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем створено робоче місце для працевлаштування інваліда, працевлаштовано особу із інвалідністю, для якої це місце є основним, а відтак в силу вимог частини 5 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" у 2014 році виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною першої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Частиною другою статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до частин 1, 2 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Із аналізу вищенаведених норм суд вбачає, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця, передбачені Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення, і підлягають застосуванню у разі, якщо суб'єкт господарювання не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік (форма № 10-ПІ) середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у відповідача 2014 році становила 9 осіб, відтак в силу вимог частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для відповідача становив одне робоче місце.

Відповідно до частини 5 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною 1 статті 19, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.05.2010 між відповідачем та ОСОБА_2 укладено трудовий договір, який зареєстровано у Гадяцькому районному центрі зайнятості 18.05.2010 за № 2 /а.с. 20/, про що у трудову книжку ОСОБА_2 внесено запис від 18.05.2010 про прийняття на роботу продавцем непродовольчих товарів /а.с.22/.

Згідно довідки МСЕК від 05.11.2009 гр. ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності до 01.10.2010 /а.с. 45/, а відповідно до витягу із акту огляду у МСЕК № 0262369 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності з 01.11.2011 безстроково /а.с. 21/.

Наказом від 20.06.2012 № 1 ФОП ОСОБА_1 надано ОСОБА_2 відпустку по догляду за дитиною до 3-х років з 20.06.2012 по 20.06.2015 /а.с. 39/.

Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_1 від 29.04.2015 ОСОБА_2 приступила до роботи після відпустки по догляду за дитиною до 3-х років з 01.05.2015 /а.с. 40/.

Таким чином, відповідачем у 2010 році працевлаштовано інваліда ОСОБА_2, для якої місце роботи у відповідача було основним і у 2014 році.

Статтею 2 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР встановлено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно статті 4 Закону України "Про відпустки" відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону) є одним із видів відпусток.

Відповідно до приписів статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Статтею 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

З огляду на викладене, відпустка по догляду за дитиною не перериває трудові відносини роботодавця і працівника, при цьому за останнім протягом усього часу відпустки зберігається місце роботи.

Щодо посилань позивача на те, що відповідачем не забезпечено середньооблікову чисельність працюючих інвалідів, яка визначається згідно Інструкції зі статистики кількості працівників від 28.09.2005 року № 286, оскільки статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, встановлено норматив для працевлаштування інвалідів - одне робоче місце, без посилання на середньооблікову чисельність працюючих інвалідів, слід зазначити наступне.

В Інструкції зі статистики кількості працівників, яка розроблена відповідно до Закону України "Про державну статистику", містяться основні методологічні положення щодо визначення показників кількості працівників у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об'єктивної статистичної інформації щодо зайнятості працівників та розмірів їхньої оплати праці.

Пунктом 3.2.2 Інструкції визначено, що при обчисленні середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу враховуються всі категорії працівників облікового складу, зазначені в пунктах 2.4, 2.5 Інструкції, крім працівників, які перебувають у відпустках у зв'язку з вагітністю та пологами або для догляду за дитиною до досягнення нею віку, передбаченого чинним законодавством або колективним договором підприємства, включаючи тих, які усиновили новонароджену дитину безпосередньо з пологового будинку (підпункти 2.5.8-2.5.9 Інструкції). Облік цих категорій працівників ведеться окремо.

Ведення окремого обліку осіб, що перебувають у відпустках у зв'язку з вагітністю та пологами або для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не означає, що особа не є працевлаштованою та її місце роботи не є основним.

Аналогічна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України у справі № К/9991/47462/12 /а.с. 26 -27/.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем створено робоче місце для працевлаштування інваліда, працевлаштовано особу із інвалідністю, для якої це місце є основним, а відтак в силу вимог частини 5 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" у 2014 році виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2015 року по справі № 816/1599/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 1 ст. 41, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ч.1 ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2015р. по справі № 816/1599/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін В.В.
Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О. Рєзнікова С.С.
Повний текст ухвали виготовлений 06.08.2015 р.