Справа № 826/4753/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2015-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 серпня 2015 року 10:07 № 826/4753/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кобилянського К.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до 1) Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві 2) Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Каравай Надії Володимирівни
третя особа без самостійних вимог на предмет споруОСОБА_3
про визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити дії,
за участі:

представник позивача: ОСОБА_4;

представник відповідача 1,2: не прибув;

представник третьої особи: ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Реєстраційної служби Головного управління юстиції в місті Києві, Державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції в місті Києві Каравай Надії Володимирівни, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, у якій просить:

- визнати протиправними дії Державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції в місті Києві Каравай Надії Володимирівни по видаленню запису № 687 в книзі Д1236-145 від 29.10.2012 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та по внесенню запису № 5959547 від 03.06.2014;

- скасувати запис № 5959547 від 03.06.2014 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1;

- зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції в місті Києві внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2015 відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 06.04.2015, яке в подальшому відкладалось з метою отримання додаткових доказів для вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

Представник відповідачів проти позову заперечила, про що надала відповідні письмові заперечення, в яких просила суд в позові відмовити.

Представник третьої особи проти позову заперечував, посилаючись про цьому на законність та обґрунтованість оскаржуваних дій суб'єкта владних повноважень.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1, спільно з братом ОСОБА_6, придбали квартиру АДРЕСА_1 у громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8, шляхом укладення 27.08.2012 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за № 687.

Станом на жовтень 2012, право власності було зареєстроване у встановленому порядку, що підтверджується витягом від 29.10.2012 № 36020503 про державну реєстрацію прав, який наявний в матеріалах справи (а.с. 12 Том І).

Суть спору полягає в тому, що, зі слів позивача, пізніше, він дізнався про те, що запис № 687 в книзі Д1236-145 від 29.10.2012 про державну реєстрацію його права власності на квартиру, видалено з Державного реєстру речових прав 10.06.2014, а за заявою ОСОБА_3 (третя особа по справі), внесено запис про державну реєстрацію права власності за ним (ОСОБА_3) на цю ж квартиру АДРЕСА_1, запис №5959547.

Підставою для реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3, зазначено: дублікат Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 5304 від 05.06.2013, виданий приватним нотаріусом КМНО Верповсьісою О.В. та рішення Дніпровського районного суду міста Києва № 755/22447/13-ц від 10.06.2014 року.

Обґрунтовуючи власну правову позицію, позивач посилається на те, що державний реєстратор не мала правових підстав для видалення запису про право власності на квартиру АДРЕСА_1, що було зареєстроване за ОСОБА_1, адже правовстановлюючі документи ОСОБА_3 не відповідають вимогам закону, внаслідок чого реєстрація права власності на спірну квартиру за третьою особою, на переконання позивача, є безпідставною.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як зазначає третя особа та не заперечувалось іншими учасниками даного спору, в процесі примусового виконання виконавчого напису № 1140, виданого 22.06.2009 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, що належала на праві приватної власності в рівних долях ОСОБА_7 та ОСОБА_8, були проведені прилюдні торги з реалізації вказаної квартири.

Переможцем торгів визнано ОСОБА_3, що підтверджується Протоколом проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна № 1011128/2 від 30 вересня 2011 (а.с. 156 Том І).

За результатами проведених прилюдних торгів, Головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Мироненко Н.М., видано Акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, який затверджено Начальником ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві 19.10.2011.

Відповідно до Свідоцтва від 22.12.2011 (а.с. 155 том І), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., в рамках ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 19.10.2011, третя особа набула право власності на спірну квартиру, яка, як вже зазначалось, раніше належала ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Спірна квартира загальною площею 68,30 кв. м., житловою площею 42,20 кв. м., розташована на десятому поверсі дванадцятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат, житловою площею - 42,20 кв.м. (12,5 + 12,3 + 17,4), кухні - 8,4 кв.м., ванної - 2,7 кв.м., вбиральні - 1,3 кв.м., коридору - 13,7 кв.м., лоджії - 6,2 кв.м. (3,1 + 3,1).

Реалізовуючи право власника квартири, третя особа, згідно пояснень його представника, намагалась отримати доступ до квартири в позасудовому порядку, а також звернулась до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» з відповідними заявами про проведення реєстрації права власності та отримання технічного паспорту на квартиру. Однак, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 чинили перешкоди у доступі третьої особи до квартири, у зв'язку з чим він не зміг отримати технічну документацію та зареєструвати право власності на квартиру.

У зв'язку з чиненням перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном, третя особа звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, виселення та вселення, за результатами розгляду якого винесено рішення від 24.05.2013, яким позовні вимоги задоволено, виселено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зі спірної квартири та вселено до неї третю особу (а.с. 136-139 Том І).

30 серпня 2013 третя особа звернулась до Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру, за результатами розгляду якої, отримав рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 5668687 від 07.09.2013, в якому зазначалось, що у Державному реєстрі прав містяться відомості про зареєстровані права власності від 29.10.2012 за іншими особами, на підставі договору купівлі продажу від 27.08.2012.

Пізніше, третій особі стало відомо, що згідно Договору купівлі-гіродажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. 27.08.2012 та зареєстровано в реєстрі за № 1958, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_6, які отримали квартиру за вказаним договором у приватну власність в рівних частках (по 1/2 частині квартири).

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували право власності на спірну квартиру 29.10.2012, номер запису 687. Спірній квартирі, як об'єкту нерухомого майна, було присвоєно реєстраційний номер майна 37142626.

Реалізовуючи право на захист порушених прав, третя особа звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про визнання правочину недійсним та витребування майна з незаконного володіння.

За результатами розгляду вказаної справи, Дніпровським районним судом міста Києва 20.02.2014 винесено рішення, відповідно до якого визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 27.08.2012 між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_1, ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною Вікторією Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 1958. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 42,20 кв.м. (а.с. 143-149 Том І).

В подальшому, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18.12.2014 по справі № 755/22447/13-ц (апеляційне провадження № 22-ц/796/13677/2014) апеляційну скаргу ОСОБА_4, який представляв інтереси ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20.02.2014 залишено без змін.

Як наслідок, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (на момент здійснення реєстрації), третя особа звернулась до відповідача по справі з заявою про реєстрацію права власності на квартиру.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам по справі, суд зазначає наступне.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом та їх обтяжень, врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (надалі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їхобтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Реєстраційна служба проводить реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна відповідно до вказаного Закону, а також Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 (надалі - Порядок № 868).

Пунктом 1 Порядку № 868 передбачено, що цей порядок визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна

Відповідно до п. 15 Порядку № 868 встановлено, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить виключний перелік підстав, згідно яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав, зокрема: заявлене право або обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна або більша його частина розміщені на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулась неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заявлене право вже зареєстровано.

З аналізу викладених норм вбачається, що державний реєстратор при проведенні державної реєстрації прав та їх обтяжень має встановити, в першу чергу, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їхо бтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документів.

При цьому, як вже зазначалось, законом чітко визначені конкретні підстави, за яких у державній реєстрації прав може бути відмовлено (ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Порядком прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3502/5, передбачено процедуру прийняття і розгляду заяв щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури.

Відповідно до п. 2.1 Порядку, для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

Згідно з п. 2.6 Порядку, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Крім того, пунктами 2.9-2.11 Порядку передбачено, що під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор перевіряє наявність підстав для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав.

За результатами розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав або рішення щодо відмови у внесенні змін до записів, відмови у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав, відмови у скасуванні записів Державного реєстру прав.

Державний реєстратор на підставі прийнятого рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав або скасування записів Державного реєстру прав вносить зміни до записів, вносить записи про скасування державної реєстрації прав або скасовує записи Державного реєстру прав.

З належним чином завіреної копії реєстраційної справи № 00, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 26-59 том І), суд встановив, що ОСОБА_3 звернувся із заявою до реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про державну реєстрацію прав та обтяжень від 03.06.2014, яка була зареєстрована в базі даних заяв та запитів Державного реєстру речових прав за № 6873605 о 17:21:22.

Відповідно до картки прийому вищевказаної заяви за № 13528905, до заяви було подано:

- дублікат свідоцтва, серія та номер: 5304 від 05.06.2013, виданий приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В.;

- рішення Дніпровського районного суду від 20.02.2014;

- копія протоколу № 1011128/2 від 30.09.2011, видавник: «НИВА-В.Ш.»;

- паспорт громадянина України;

- ухвалу Дніпровського районного суду від 31.10.2013 у справі № 755/22447/13-ц;

- акт держаного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 19.10.2011.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, в тому числі, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та наданих документах; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

З огляду на вказані вище норми чинного законодавства України та надані третьою особою до державної реєстрації права власності документи, суд приходить до висновку, що державним реєстратором Каравай Н.В. було належним чином здійснено перевірку поданих документів та правильно встановлено, що підстав для відмови у державній реєстрації заявленого права на квартиру АДРЕСА_1 за заявником немає.

Посилання позивача на те, що дублікат свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів не містив підпису та печатки нотаріуса, не знаходить свого підтвердження, адже з матеріалів справи чітко вбачається, що на дублікаті присутній і підпис і печатка, разом з тим є і номер реєстрації в реєстрі № 5304 від 05.06.2013 (а.с. 34 Том І)

Також, рішення Дніпровського районного суду від 20.02.2014, яке було подано при реєстрації, містить відмітку про набрання ним законної сили з відповідною печаткою суду.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами відповідачів з приводу того, що оскільки в матеріалах справи відсутні письмові докази, які підтверджують наявність права власності за позивачем на спірну квартиру, то, відповідно, у відповідача були відсутні правові підстави для не реєстрації/скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3

За таких обставин, позовні вимоги про скасування запису № 5959547 від 03.06.2014 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язання Реєстраційну службу Головного управління юстиції в місті Києві внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дії Державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції в місті Києві Каравай Надії Володимирівни по видаленню запису № 687 в книзі Д1236-145 від 29.10.2012 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та по внесенню запису № 5959547 від 03.06.2014, суд зазначає наступне.

Процедура внесення інформації до Реєстру прав власності на нерухоме майно була врегульована Порядком ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2003 № 7/5, що втратив чинність 01.01.2013.

Згідно із Законом України від 04.07.2012 № 5037-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно», з 01.01.2013 впроваджено новий порядок реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З 01.01.2013 вводиться в дію єдиний Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Метою створення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є збирання в єдиному реєстрі даних про власників, про права власності на нерухоме майно, земельні ділянки, про іпотеку, про податкову заставу, про накладення арешту.

В той же час, Реєстр прав власності на нерухоме майно перестав функціонувати, як вже зазначалось, з 01.01.2013.

Як зазначив представник відповідачів, інформація, що міститься в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, є доступною, однак технічно вносити будь-які зміни чи записи до неї неможливо.

Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (надалі - Порядок № 1141).

Відповідно до пунктів 15-18 Порядку № 1141 після здійснення пошуку у Державному реєстрі прав відомостей, державний реєстратор розглядає заяву (запит) та оформляє відповідне рішення, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування.

На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор відкриває розділ Державного реєстру прав та вносить записи до Державного реєстру прав.

Розділ Державного реєстру прав відкривається державним реєстратором на кожний окремий об'єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, єдиною інформаційною системою зібрання в єдиному реєстрі даних про власників, про права власності на нерухоме майно, земельні ділянки, про іпотеку, про податкову заставу, про накладення арешту, є Державний реєстр прав на нерухоме майно.

При цьому, реєстр прав власності на нерухоме майно (інформаційна система, що діяла до 01.01.2013), носить лише довідковий та інформативний характер.

В даному випадку представник відповідачів відзначила та звернула увагу суду на те, що технічно неможливо вносити будь-які зміни в інформаційні системи, що діяли до 01.01.2013 (в тому числі в Реєстр прав власності на нерухоме майно).

Згідно п. 41 Порядку державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013, за відсутності державної реєстрації таких прав в Державному реєстрі прав, державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав.

Доводи позивача про те, що державний реєстратор, в порушення п. 41 Порядку не переніс до Державного реєстру прав запис про державну реєстрацію права власності за позивачем, що міститься в інформаційних системах, судом відхиляються, враховуючи наступне.

Пункт 41 Порядку № 1141 лише визначає алгоритм дій реєстратора в разі скасування державної реєстрації права власності, проведеної 01.01.2013, на підставі рішення суду, у разі відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Враховуючи те, що в інформаційні системи, що діяли до 01.01.2013, технічно неможливо вносити будь-які зміни, то запис про державну реєстрацію прав спочатку переноситься до Державного реєстру прав на нерухоме майно, а потім вже вноситься запис про скасування державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

При цьому, п. 41 Порядку не встановлено імперативної норми щодо обов'язкового скасування державної реєстрації прав, проведеної до 01.01.2013, а лише встановлено, як зазначалося вище, алгоритм дій у разі скасування державної реєстрації прав, проведеної 01.01.2013, на підставі рішення суду, у разі відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

За таких обставин доводи позивача про неправомірність дій Державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції в місті Києві Каравай Надії Володимирівни по видаленню запису № 687 в книзі Д1236-145 від 29.10.2012 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та по внесенню запису № 5959547 від 03.06.2014, є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України, адже реєстратор, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, в такому випадку, не міг вчинити інакше, окрім як перенести до Державного реєстру прав запис про державну реєстрацію права ОСОБА_1, що міститься в інформаційних системах, та внести запис про скасування такої державної реєстрації прав на підставі рішення суду.

Доводи позивача про те, що право власності на квартиру зареєстроване за ним і є офіційно визнане державою, оскільки такі дані містяться в Реєстрі прав на нерухоме майно (що функціонував до 01.01.2013), судом відхиляються, адже, як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час вирішення даної справи в суді, єдиною функціонуючою електронною базою, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, а також технічні дані про об'єкти нерухомого майна (технічну інвентаризацію), суб'єктів речових прав, правочини, вчинені щодо таких об'єктів нерухомого майна, є Державний реєстр прав на нерухоме майно, відомості в якому про позивача відсутні.

Частиною 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський