Справа № 813/7879/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" липня 2015 р. м. Київ К/800/56974/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого -Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Приватного підприємства «Яр-Бізнес-Центр»

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2013 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013 року

у справі № 813/1879/13-а

за позовом Приватного підприємства «Яр-Бізнес-Центр»

до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова Львівської області Державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Приватне підприємство «Яр-Бізнес-Центр» (далі - ПП «Яр-Бізнес-Центр») звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013 року, у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Згідно із пунктом 1 частини першої ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі відсутності клопотань усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

За результатами виїзної позапланової перевірки ПП «Яр-Бізнес-Центр» з питань взаємовідносин з ТОВ «МД Проф» за період з 01.10.2011 року по 31.03.2012 року відповідачем складено акт від 30.11.2012 року № 385/22-10/30477682, яким встановлено . порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 22200,00 грн. в березні 2012 року.

На підставі зазначеного акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення 11.01.2013 року за № /573, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) 27 750,00 грн. (в тому числі: 22 200, 00 грн. - основний платіж та 5550,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку про правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного акта індивідуальної дії, оскільки фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом не підтвердилося під час судового розгляду.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи таке.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених в ціні товару (послуги) є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у господарській діяльності, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Надання платником податку всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки і збори, з метою отримання податкової вигоди, є передумовою для її отримання, якщо податковим органом не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні і/або суперечливі.

Суд не повинен обмежуватися перевіркою формальної відповідності представлених платником податку документів вимогам Податкового кодексу України, а повинен оцінити всі докази по справі у сукупності та взаємозв'язку з метою виключення внутрішніх протиріч та розбіжностей.

Натомість судами першої та апеляційної інстанцій, при вирішенні спору не здійснено оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи, у сукупності та взаємозв'язку і при вирішенні спору не виключено внутрішніх протиріч та розбіжностей, які в них містилися.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем укладено договір поставки від 15.03.2012 року № 150312, відповідно до умов якого продавець (ТОВ «МД Проф») зобов'язується на умовах та в порядку, визначених в договорі, передати у власність покупця (ПП «ЯР-Бізнес-Центр») товар, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених в договорі, оплатити отриманий товар згідно накладних після оприбуткування товару.

На підтвердження фактичної поставки товару ПП «Яр-Бізнес-Центр» подано суду копії видаткової та податкової накладних, згідно яких ТОВ «МД-Проф» поставило пінополіуретан (компонент А та Б) в кількості 2 400, 00 кг. на суму 133 200, 00 грн.

Згідно копії журналу реєстрації довіреностей за 2012 рік товар, довіреність на отримання товару від ТОВ «МД-Проф» виписана на директора ПП «Яр-Бізне-Центр» ОСОБА_4.

Також в матеріалах справи містяться копії картки рахунку №24 про зберігання на складі товару (пінополіуретану).

Крім того, на підтвердження використання поставленого товару у господарській діяльності позивачем надано докази реалізації труби, яка за твердженням платника податку, виготовлена із пінополіуретану, поставленого ТОВ «МД-Проф».

З метою підтвердження провадження господарської діяльності, пов'язаної з виготовленням труб, позивачем надано наступні докази: протокол сертифікаційних випробувань, сертифікат відповідності, сертифікат управління якістю, листи.

Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши вказані докази, дійшли висновку про непідтвердженість факту реальної поставки пінополіуретану.

При цьому, на думку судів попередніх інстанцій, про відсутність фактичного здійснення господарських операцій свідчить те, що у позивача відсутні товарно-транспортні накладні на переміщення товару. Крім того, суди виходили із того, що відповідачем не надано доказів сплати коштів за поставлені товари, а актом про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента встановлено неможливість здійснення останнім господарської діяльності.

Разом з тим, колегія суддів вважає наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції передчасними, з огляду на наступне.

Доводи щодо відсутності товарно-транспортної накладної, не є свідченням нездійснення господарської операції з поставки товару, адже за наявності документів, які підтверджують фактичне отримання позивачем товарів та використання їх у власній господарській діяльності, ненадання такого документу як товарно-транспортна накладна, не може бути підставою для висновків про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару, оскільки відповідною транспортною документацією обов'язково мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не послуги з придбання товару.

Слід зазначити і те, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Встановлені судами обставини нездійснення позивачем оплати товару не є обставиною, що свідчить про відсутність фактичного здійснення господарських операцій та відсутність у нього права на отримання податкового кредиту, оскільки за змістом п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Таким чином, за умови здійснення господарської операції та отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджується податковою накладною, у платника виникає право на отримання податкового кредиту.

Посилання податкового органу на результати проведення звірки контрагента позивача не може бути доказом на спростування факту реального виконання господарських операцій, оскільки такі обставини в даному випадку необхідно встановити, враховуючи відповідні первинні документи та інші докази в сукупності, як це випливає з приписів ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому податкове законодавство не ставить в залежність право платника на формування податкового кредиту в залежність від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб'єктами господарювання.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій вищеназвані обставини враховано не було, і це призвело до необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, а також те, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід урахувати, що згідно з частиною першою ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Крім того, відповідно до частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Яр-Бізнес-Центр» задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2013 року у справі № 813/1879/13-а скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та не може бути оскаржена.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук