Справа № 813/1827/15
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2015 року м. Львів № 813/1827/15

10 год. 29 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Клименко О.М. за участю секретаря судового засідання Рехліцької Ю.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1;

відповідача: представник ОСОБА_2;

третьої особи: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держземагенства у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сокальська районна рада про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3Г.) звернулась до суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Львівській області, в якому просить:

- визнати дії Головного управління Держземагенства у Львівській області щодо відмови №31-13-0.5-6297/2-15 від 27.03.2015 року у наданні дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області протиправними;

- зобовязати Головне управління Держземагентства у Львівській області надати дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

В судовому засіданні 02.06.2015 року було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сокальську районну раду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що звернулась до Головного управління Держземагенства у Львівській області з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області, що знаходиться поза межами населеного пункту. На виконання вимог статті 118 ЗК України до клопотання додада погодження Двірцівської сільської ради, графічну схему розташування земельної ділянки та копію паспорту. Проте, рішенням «Про розгляд клопотання» від 27.03.2015 року за №31-13-0.5-6297/2-15 їй було відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Підставою для відмови послугувало те, що на долученому до клопотання графічному матеріалі, земельна ділянка, яка пропонується до відведення, зазначена на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради передбачені для ведення фермерського господарства. Вважає таку відмову протиправною та такою, що суперечить вимогами чинного законодавства.

Позовні вимоги у судовому засіданні представник позивача підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилається на те, що підстави, порядок та норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам регулюються ст.ст. 116, 118 та 121 Земельного кодексу України. За наслідками розгляду клопотання позивача, Головним управління Держземагенства у Львівській області надано відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га, оскільки на долученому до клопотання графічному матеріалі земельна ділянка, яка пропонується до відведення, зазначена на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації землель СПП «Двірцівська» на території Двірцівської сільської ради Сокальського району передбачені для ведення фермерського господарства. На думку відповідача, така відмова надана з дотриманням законодавчих норм та із врахуванням ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Представник відповідача таку позицію підтримав, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи Сокальської районної ради в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Подав до суду письмові пояснення на адміністративний позов від 19.06.2015 року, в яких зазначив, що задоволення клопотання ОСОБА_3 про видачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не відповідатиме проекту роздержавлення та приватизації земель селянських спілок, затверджених рішенням Сокальської районної ради народних депутатів, а саме для ведення і створення фермерських господарств. Додатково вказав, що підтримує правову позицію Головного управління Держземагенства у Львівській області. В задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.

Суд заслухав пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 звернулася до Головного управління Держземагенства у Львівській області з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району.

Позивачем відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою долучено погодження Двірцівської сільської ради, графічну схему розташування земельної ділянки та копію свого паспорту.

27.03.2015 року Головним управлінням Держземагенства у Львівській області надано відповідь №31-13-0.5-6297/2-15, згідно якої позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки на долученому до клопотання графічному матеріалі, земельна ділянка, яка пропонується для відведення, зазначена на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради передбачені для ведення фермерського господарства.

Такі дії Головного управління Держземагенства у Львівській області, які полягають у відмові щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, позивач вважає протиправними, відтак звернувся із даним позовом до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з ст. 33 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

При цьому, з огляду на зміст п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

На підставі п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року №742-IV, для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства.

В силу норми ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п. 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, яке затверджено Указом Президента України від 08.04.2011 року №445, статусом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів наділено Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України).

Пунктом 7 вказаного Положення передбачено, що Держземагентство України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайонні територіальні органи.

Відповідно до п. 1 Положення про Головне управління Держземагентства в області затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012 року №258, Головне управління Держземагентства в області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане.

Згідно пункту 4.32. Положення про Головне управління Держземагентства в області, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області.

Надаючи оцінку діям відповідача при наданні відповіді, яку позивач вважає відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд враховує, що у відповідності до частини 6 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної абокомунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Судом встановлено, що позивач звернувшись у Головне управління Держземагенства у Львівській області дотрималась передбачених вказаною нормою Земельного кодексу України вимог до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність. Вказана обставина не заперечувалась відповідачем у судовому засіданні.

Згідно частини 7 статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У зазначеній нормі Земельного кодексу України міститься загальне посилання на те, що місце розташування земельної ділянки повинно відповідати вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Водночас, у випадку встановлення невідповідності місця розташування земельної ділянки таким вимогам, компетентний орган державної влади вправі прийняти рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Із системного аналізу норм земельного законодавства суд дійшов висновку, що при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган в контексті норм ч. 7 ст. 118 ЗК України повинен перевірити:

- відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (ч. 4 ст. 116 ЗК України);

- чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (ч. 4 ст. 122 ЗК України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (ч.7 ст. 118 ЗК України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (ч. 7 ст. 118 ЗК України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Таким чином, підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність місця розташування об'єкта (земельної ділянки) наведеним вище вимогам.

Натомість, відповідач у листі №31-13-0.5-6297/2-15 від 27.03.2015 року, як на правову підставу для відмови, покликається лише на норму ч. 7 ст. 118 ЗК України, яка сама по собі не містить заборон чи обмежень у наданні ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а лише регламентує порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. В той же час, єдиною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 2,00 га для ведення особистого селянського господарства стало посилання на проект роздержавлення та приватизації земель селянських спілок.

Суд додатково звертає увагу, що в матеріалах справи міститься долучена представником відповідача копія листа Відділу Держземагентства у Сокальському районі Львівської області від 22.05.2015 року, зі змісту якого слідує, що відповідно до земельно-кадастрових даних земельна ділянка, на яку претендує гр. ОСОБА_4, належить до земель сільськогосподарського призначення (угіддя-рілля) і відноситься до земель запасу (а.с. 37).

Судом не враховуються покликання відповідача, як на підставу його відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, - на проект роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради щодо того, що саме ця земельна ділянка, передбачена для ведення фермерського господарства, оскільки відповідач, помилково ототожнюючи поняття «нормативно-правовий документ» та «проект роздержавлення і приватизації», відносить останнє до нормативно-правового акту (який визначений ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України), що встановлює невідповідність місця розташування обєкта, а також наголошує на тому, що законодавець не розмежовує «землі для ведення особистого селянського господарства» та «землі для ведення фермерського господарств», а навпаки, на законодавчому рівні закріплено (ст. 19 ЗК України), що ці землі відносяться до єдиної категорії земель сільськогосподарського призначення.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави вважати, що нормами Земельного кодексу України, як і нормами інших законів, не передбачено, що проведення роздержавлення і приватизації земель є підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

А тому, із урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що відповідач, вирішуючи питання про надання позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, діяв у порушення приписів ч. 7 ст. 118 ЗК України, необґрунтовано відмовив йому в наданні такого дозволу та прийняв рішення, яке є протиправним.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головне управління Держземагенства у Львівській області вчинити дії, про які просить позивач, суд враховує, що відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З вищезазначеної норми Конституції України слідує, що кожен орган державної влади зобов'язаний діяти виключно в межах передбачених чинним законодавством. Відповідно, суд при вирішенні питання щодо правомірності дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені по компетенції цього органу державної влади.

Така позиція суду повністю узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24.10.2008 року, згідно з яким, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

В той же час, у контексті положень ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає право на судовий захист, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Проте суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

При вирішенні даної справи, суд керується принципами адміністративного судочинства, в тому числі і принципом верховенства права відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, оскільки встановлені судом обставини вказують на протиправні дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, суд, визначаючи спосіб захисту порушеного права позивача, приходить до висновку, що таке можливо відновити, зобов'язавши Головне управління Держземагенства у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 25.02.2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до вимог статті 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме: визнати протиправними дії Головного управління Держземагентства у Львівській області щодо відмови, викладеної в листі №31-13-0.5-6297/2-15 від 27.03.2015 року, у наданні дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області; зобовязати Головне управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 25.02.2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області; у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено.

Керуючись ст.ст. 17-19, 35, 71, 94, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Держземагентства у Львівській області щодо відмови, викладеної в листі №31-13-0.5-6297/2-15 від 27.03.2015 року, у наданні дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

Зобовязати Головне управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 25.02.2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити із Державного бюджету на користь ОСОБА_3 (вул. Львівська, 37/16, м. Соснівка, Львівська область, 80193, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 06.08.2015 року.

Суддя Клименко О.М.