Справа № 819/1481/15
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1481/15

29 липня 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Білоус І.О.

при секретарі судового засідання Габрилецькій С. Є.

за участю позивача ОСОБА_1, представників: позивача ОСОБА_2, відповідача - Ганулі І. М. Прокопенко В. Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального управління фонду державного майна україни по Тернопільській області про поновлення на роботі, зміну дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області про поновлення на роботі, зміну дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Вважає, що зважаючи на наявність рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.11.2011 р., яким скасовано наказ Регіонального відділення Фонду державного майна по Тернопільські області від 26.10.2011 р. № 100 « Про звільнення з роботи ОСОБА_1.», яке було скасовано постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2012 р. та залишено в силі за результатами розгляду справи Вищим адміністративним судом, він підлягає до поновлення на посаді головного спеціаліста Регіонального відділення Фонду державного майна по Тернопільські області.

В судовому засіданні позивач, його представник, адміністративний позов підтримав, з підстав викладених у позовній заяві. Наголосив, що звертався до відповідача із заявою про виконання вищезазначеного рішення, але у добровільному порядку його не було виконано, що і зумовило його звернення до суду. Також просив стягнути на його користь моральну шкоду, яка виразилась у значних моральних стражданнях, втраті впевненості у завтрашньому дні та значному погіршенні матеріального стану його сім'ї, що призвело до необхідності прикладання ним додаткових зусиль по організації свого життя, утруднень в утриманні сім'ї. Також, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив також визнати відмову щодо його поновлення неправомірною та стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Представники відповідача проти позову заперечували, з підстав, викладених у запереченнях. Вважають, що оскільки при розгляді справи про скасування наказу про звільнення судом не розглядалось питання про поновлення, позивачем порушено строку звернення із вимогою щодо поновлення його на роботі, та, відповідно, і в частині щодо інших вимог.

При вирішенні питання щодо визнання поважними причин пропуску звернення позивача до суду за захистом його порушеного права, суд, проаналізувавши обставини справи, підтверджені відповідними письмовими доказами та зміст норм процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Ч. 3 ст. 99 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 5 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами даної адміністративної справи, 30.11.2011 р. рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду скасовано наказ Регіонального відділення Фонду державного майна по Тернопільські області від 26.10.2011 р. № 100 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1.». Зазначене рішення було скасовано постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2012 р. За наслідками касаційного перегляду даного рішення Вищим адміністративним судом України, рішення апеляційної інстанції скасовано та залишено в силі Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.11.2011 р.

Судом встановлено, та підтверджується матеріалами даної адміністративної справи, що рішення Вищого адміністративного суду України направлено позивачу 25.12.2014 р. Після його отримання та з урахуванням святкових і вихідних днів позивач звернувся до відповідача із заявами про поновлення його на роботі та нарахування та виплату йому заробітної плати за час вимушеного прогулу ( а. с. 15-16).

За результатами розгляду цих заяв йому надано відповідь від 23.02.2015 р. в якій його поінформовано про звернення із заявою щодо роз'яснення виконання постанови суду від 30.11.2011 р. по справі № 2а/1970/3360/11 (а. с. 16).

Дану заяву розглянуто судом 18.02.2015 р. та ухвалою відмовлено у її задоволенні (а. с. 12-13).

18.03.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України у Тернопільській області про поновлення на роботі, зміну дати звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

26.03.2015 р. Тернопільським міськрайонним судом винесено ухвалу про відмову у відкритті провадження, яку позивачем було оскаржено та ухвалою судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 28.05.2015 р. залишено без змін.

28.05.2015 р. позивач звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Зважаючи на викладені вище обставини, підтверджені письмовими доказами що містяться у матеріалах даної адміністративної справи, а саме, те що позивачем з моменту постановлення Тернопільським окружним адміністративним судом рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.11.2011 р., яким скасовано наказ Регіонального відділення Фонду державного майна по Тернопільські області від 26.10.2011 р. № 100 « Про звільнення з роботи ОСОБА_1.» до моменту звернення із даним позовом до суду вживались усі передбачені законом заходи щодо захисту своїх трудових прав пов'язаних із звільненням із роботи, враховуючи правову позицію Європейського суду з прав людини та з огляду на вищенаведені норми КАС України, суд приходить до висновку про наявність поважних причин для пропуску позивачем передбаченого ч. 5 ст. 99 КАС України строку звернення із даним адміністративним позовом.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, третіх осіб, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, якими врегульовано спірні правовідносини, при прийнятті рішення виходить з наступних підстав та мотивів.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.11.1011 р. залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду від 26.11.2014 р. скасовано наказ Регіонального відділення Фонду державного майна по Тернопільські області від 26.10.2011 р. № 100 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1.». Зазначене рішення було скасовано постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2012 р. За наслідками касаційного перегляду даного рішення Вищим адміністративним судом України, рішення апеляційної інстанції скасовано та залишено в силі позивач звернувся до відповідача із заявами про поновлення його на роботі та нарахування та виплату йому заробітної плати за час вимушеного прогулу (а. с. 15-16).

За результатами розгляду цих заяв йому надано відповідь від 23.02.2015 р. в якій його поінформовано про звернення із заявою щодо роз'яснення виконання постанови суду від 30.11.2011 р. по справі № 2а/1970/3360/11 (а. с. 16).

Дану заяву розглянуто судом 18.02.2015 р. та ухвалою відмовлено у її задоволенні (а. с. 12-13).

18.03.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України у Тернопільській області про поновлення на роботі, зміну дати звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

26.03.2015 р. Тернопільським міськрайонним судом винесено ухвалу про відмову у відкритті провадження, яку позивачем було оскаржено та ухвалою судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 28.05.2015 р. залишено без змін.

28.05.2015 р. позивач звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Вказана постанова суду від 08.06.2015 р. у встановленому порядку набрала законної сили.

При вирішенні даної справи суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_1 стосовно перевірки стану виконання умов договору оренди державного майна від 30.11.2006 року № 368 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Тернопільській області та ПрАТ "Райз-Максимко" будівель та споруд племконеферми загальною площею 5030,06 кв.м, яка перебуває на балансі державного підпрриємства "Ягільницький кінний завод" за адресою вул. О.Кобилянської 13 в с. Нагірянка Чортківський район Тернопільська область терміном дії до 31.08.2011 року відсутня, оскільки в інвентарній справі була допущена арифметична помилка при вирахуванні площі приміщення 1-8 племконеферми - замість 712,5 кв.м. було написано 212.5 кв.м. Таким чином суд прийшов до висноску, що позов в частині скасування наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області від 26.10.2011 р. № 100 "Про звільнення з роботи ОСОБА_1." підлягає до задоволення.

Як передбачено ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, вищезазначеним судовим рішенням вказано на протиправність та безпідставність наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області від 26.10.2011 р. № 100 "Про звільнення з роботи ОСОБА_1."

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням викладеного, суд констатує, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, ґрунтуються на законні, а відповідно підлягають до задоволення.

Останнім днем роботи позивача на посаді є день винесення спірного наказу про звільнення - 26.10.2011 року, а відтак позивач підлягає поновленню на роботі з 27.10.2011 року.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає жодних передбаченим законом підстав для задоволення позовних вимог щодо зміни дати звільнення позивача з роботи з 26.10.2011 р. на 11.06.2013 р.

Також не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача щодо зміни формулювання причин його звільнення на «звільнено за власним бажанням», оскільки право у позивача на звільнення за власним бажанням виникає у нього після його поновлення на роботі. З огляду на вищевикладене, суд також не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку з огляду на те, що така виплата здійснюється тільки у разі звільнення, з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України.

Судом встановлено, та підстверджується матеріалами даної адміністративної справи, ( а. с.5-7) що вимушений прогул тривав з 26.11.2011 р. по 11.06.2013 р.

При цьому суд також вважає за необхідне зазначити, що згідно довідки УСЗН Тернопільської міської ради від 23.07.2015 р., ОСОБА_1 не перебуває на обліку як одержувач будь-яких видів державних соціальних допомог. З довідки Тернопільского міськрайонного центру зайнятості слідує, що позивач, з 27.10.2011 р. по 22.07.2015 р. не перебував на обліку, як безробітний та, відповідно, допомогу по безробіттю не отримував.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.10.2011 р. по 11.06.2013 р. підлягають до задоволення.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

П. 13 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995р. роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини та зважаючи на вищезазначені приписи нормативно-правових актів, якими врегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні не представив доказів погіршення його стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на право на працю та не надав доказів вчинення додаткових зусиль для організації свого життя.

Сам факт незаконного звільнення з роботи та втрата певних життєвих зв'язків не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди.

Також суд звертає увагу, що Верховний суд України в своїй постанові Пленуму від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Натомість, позивачем не обґрунтовано визначений ним розмір моральної шкоди в сумі 60000 грн., а також не надано жодних доказів в обґрунтування заявленої суми відшкодування моральної шкоди, що також обумовлює відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача у частині його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не спростовані належним чином відповідачем, відтак, позов підлягає до задоволення у цій частині. Одже в решті позовних вимог слід відмовити.

Питання щодо розподілу судових витрат не підлягає вирішенню судом, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задавольнити частково.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу оренди державного майна України по Тернопільській области.

3. Стягнути з Регіонального управління фонду державного майна україни по Тернопільській області, заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.11.2011 р. по 11.06.2013 р. включно.

5. В решті позовних вимог відмовити.

6. Постанова суду в частині поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць - підлягає негайному виконанню.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 3.08.2015 р.

Головуючий суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І.О.