Справа № 802/2003/15-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 серпня 2015 р. Справа № 802/2003/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Волощук Анастасія Миколаївна

позивача: ОСОБА_1

відповідача: Рябцун С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Головного у правління Держгеокадастру у Вінницькій області

про: визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

02.07.2015 до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі - позивачі) з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області (далі - ГУ Держземагенства у Вінницькій області, відповідач) про визнання відмовити протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.10.2014 року позивач звернулись до ГУ Держземагенства у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області. Однак, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Свою відмову відповідач мотивував тим, що дані земельні ділянки відповідно до рішень колегії Держземагенства України від 14.10.2014, які введено в дію наказом Держземагенства України від 15.10.2014 №328, включено до переліку земель сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на торги.

Позивач вважає, що така відмова є протиправною, суперечить вимогам Конституції України та земельного законодавства, яким врегульовано порядок надання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Неправомірність даної відмови позивач мотивує положеннями Земельного кодексу України, а саме ст. ст. 33, 116, 118, 121, 122, 123. Так, відповідно до ч. 1 ст. 33 зазначеного вище Кодексу передбачено, що громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, позивач вказує, що згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни мають право на безоплатну передачу йому земельної ділянки із земель державної та комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

За таких обставин, позивач просить суд визнати таку відмову протиправною, а також зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо заявлених позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову посилаючись на письмові заперечення.

Разом із тим, в судовому засіданні 04.08.2015 року відповідачем заявлено клопоатння про заміну відповідача його правонаступником, в зв"язку із реорганізацією Головного управління Держземагенства у Вінницькій області шляхом приєднання до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Заявлене клопотання відповідача в судовому засіданні задоволено.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обґрунтування сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом з'ясовано, що 14.10.2014 року ОСОБА_3 звернувся до ГУ Держземагенства у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

За результатами розгляду клопотаня Головне управління Держземагентства у Вінницькій області листом №31-2-0.3-12787/2-14 від 30.12.2014 року повідомило, що відповідно до рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014 року, які введені в дію наказом Держземагентства України від 15.10.2014 року № 328 щодо виконання доручення віце - прем'єр-міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України ОСОБА_4 від 08.10.2014 року № 37732/0/1-14 територіальні органи Держземагенства зобов'язано сформувати та затвердити переліки земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на торги.

Як слідує із листа, ГУ Держземагенства у Вінницькій області з урахуванням вищенаведеного прийнято наказ від 22.10.2014 №343, згідно якого рекомендовано за результатами звернень фізичних і юридичних осіб про надання (передачу) земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства здійснити добір земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які можуть бути виставлені на земельні торги, включаючи несформовані земельні ділянки, що можуть бути об'єктами землеустрою під час підготовки відповідних лотів до продажу.

Таким чином, ГУ Держземагенства у Вінницькій області з урахуванням вищенаведеного, посилаючись на положення ст. 136 Земельного кодексу України, відмовило позивачу у прийнятті позитивного рішення.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з наступного.

З огляду на зміст оскаржених дій предметом доказування в даній справі є правомірність відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 33 Земельного кодексу України, громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство", особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів.

Діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Відповідно до частин 6-7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином відповідач, за результатами розгляду клопотаня позивача повинно було прийняти одне з двох рішень: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні. Натомість ГУ Держземагенства у Вінницькій області відмовлено з підстав не передбачених ст. 122 ЗК України.

Крім того слід зазначити, що статтею 134 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Земельного кодексу України, організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

За змістом наказу Держземагенства України від 15.10.2014 №328 "Про введення в дію рішень колегії Держземагенства України від 14.10.2014 року" зобов'язано територіальні органи Держземагенства сформувати та затвердити переліки земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на земельні торги.

На противагу зазначеним доводам відповідача судом встановлено, що земельні ділянки на які претендували позивачі, не включено до переліку земельних ділянок право на які має набуватись на конкурентних засадах, оскільки не отримано погодження від органу місцевого самоврядування.

Відтак суд критично оцінює посилання відповідача на положення ч. 3 ст. 136 Земельного кодексу України, згідно якої земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення ( вчинення дії ); добросовісно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, не розглянувши належним чином клопотання позивачів про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 2 га для ведення особистого селянського господарства та не прийнявши рішення відповідно до законодавства, відповідач порушив право ОСОБА_3 на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

ГУ Держземагенства у Вінницькій області не надано суду жодних доказів в підтвердження правомірності відмови № 31-2-0.3-12787/2-14 від 30.12.2014 року.

Оцінивши надані докази у їх сукупності суд приходить до переконання, що відповідачем клопотання позивача по суті не розглянуто, натомість прийнято протиправну відмову у формі листа № 31-2-0.3-12787/2-14 від 30.12.2014 року, яка підлягає скасуванню.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення, про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, стягнення з відповідача коштів тощо. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, суд, з метою захисту прав та інтересів позивача, з урахуванням вимог ст. 162 КАС України, вважає за необхідне зобов'язати ГУ Держземагенства у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог частини 1 статті 94 КАС України та частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправними дії головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, викладеної у листі № 31-2-0.3-12787/2-14 від 30.12.2014 року.

3. Зобов'язати головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 14.10.2014 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) 36,54 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя /підпис/ Віятик Наталія Володимирівна

Згідно з оригіналом

Суддя:

Секретар: