Справа № 816/847/15-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 р.Справа № 816/847/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Філатова Ю.М. , Водолажської Н.С.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

представника позивача - Бабікової В.І.

представника відповідача - Момот Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2015р. по справі №816/847/15-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер Снек"

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області треті особи Фермерське господарство "Козацька долина 2013", Фермерське господарство "Золоте Руно 2013"

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідер Снек", звернувся до суду із адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів у Полтавській області, в якому, з урахуванням наданих уточнень, просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.10.2014 року №/1932, то зобов'язати винести нове податкове повідомлення-рішення у частині визнаного ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука податку на додану вартість у розмірі 600000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення, контролюючий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства. Так, підставою для збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість, слугували висновки податкового органу про те, що взаємовідносини позивача із контрагентами - Фермерське господарство "Золоте Руно 2013", Фермерське господарство "Козацька долина 2013" не спрямовані на реальне настання правових наслідків. Разом з тим, оскільки у позивача наявні всі первині документи які підтверджують факт взаємовідносин із вищезазначеними контрагентами, то він мав встановлене законом право на їх віднесення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість. На підставі викладеного, оскаржуване податкове повідомлення-рішення в частині визначення суми грошового зобов'язання у розмірі 5454166,73 грн. та нарахування штрафних санкцій в сумі 2727083,37 грн. є необґрунтованим, та підлягає скасуванню. З приводу визначення суми грошового зобов'язання у розмірі 600000 грн. позивач зазначив, що вказана сума була сплачена підприємством.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2015 року до участі у справі у якості третіх осіб залучено Фермерське господарство "Золоте Руно 2013", Фермерське господарство "Козацька долина 2013".

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Кременчуцької ОДПІ від 08.10.2014 року №/1932 у частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 5454166,73 грн. за основним платежем, 2727083,37 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2015 року та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Зазначив, що підставою для винесення спірного податкового повідомлення-рішення слугували встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки податкового органу про відсутність реального характеру укладених між позивачем та контрагентами - ФГ "Золоте Руно 2013", ФГ "Козацька долина 2013" господарських операцій.

Позивач правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористався.

Представники сторін про розгляд справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважає за можливе розглянути справу без участі уповноважених представників третіх осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ТОВ "Лідер Снек" пройшло передбачену законом процедуру державної реєстрації та перебуває на обліку як платник податків та зборів в Кременчуцькій ОДПІ.

Співробітниками Кременчуцької ОДПІ у період з 04.09.2014 року по 12.09.2014 року проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ "Лідер Снек" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ФГ "Золоте Руно 2013" за період 01.11.2013 року по 30.06.2014 року та ФГ "Козацька долина 2013" за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, за наслідками якої складено Акт від 19.09.2014 року №2250/16-03-22-01-08/36410581.

Під час перевірки встановлені порушення позивачем вимог п.п 198.1, 198.4, 198.6 ст. 198, п. 201.4, 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 6054166,73 грн, у т.ч. за вересень 2013 року на суму 500000,00 грн, листопад 2013 року на суму 200000,00 грн, січень 2014 року на суму 791666,70 грн, березень 1833333,33 грн, травень 2014 року на суму 2529166,70 грн, червень 2014 року на суму 200000,00 грн.

На підставі вищезазначеного акту перевірки, Кременчуцькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.10.2014 року №/1932, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість на 9081250,10 грн, у т.ч. 6054166,73 грн за основним платежем та 3027083,37 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Позивач, не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням, провів процедуру його адміністративного оскарження, за наслідками якої, рішеннями ГУ Міндоходів у Полтавській області від 19.12.2014 року №2757/10/16-31-10-04-12 та ДФС України від 23.01.2015 року №1339/6/99-99-10-01-01-25 скарги було залишено без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення без змін.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю визначення податковим органом суми грошового зобов'язання у розмірі 5454166,73 грн. та нарахування штрафних санкцій в сумі 2727083,37 грн., звернувся до суду із даним позовом.

Колегія суддів зауважує, що оскільки судове рішення щодо відмови в задоволенні частини позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, то згідно із положеннями ч. 1 ст. 195 КАС України воно не підлягає апеляційному перегляду.

В свою чергу, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами - ФГ "Золоте Руно 2013", ФГ "Козацька долина 2013" підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку та податкової звітності, а тому визначення податковим органом позивачу суми грошового зобов'язання у розмірі 5454166,73 грн. та нарахування штрафних санкцій в сумі 2727083,37 грн. є незаконними, в зв'язку з чим, оскаржуване податкове повідомлення-рішення в даній частині підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 22.1 ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця та є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 вказаного Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку, а саме по зазначених операціях придбання результатів робіт (товарів) повинні бути в наявності як і акти виконаних робіт, так і результати таких виконаних робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Лідер Снек" у перевіряємий період мало господарські відносини із ФГ "Золоте Руно 2013" та ФГ "Козацька долина 2013".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної статті Закону, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 зазначеного Положення, господарські операції -це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як встановлено під час судового розгляду та підтверджується матеріалами справи, ТОВ "Лідер Снек" у перевіряємий період мав господарські відносини із ФГ "Сади Присамар'я" (у подальшому ФГ "Козацька долина 2013") на підставі укладеного Договору поставки від 29.07.2013 року №081513, предметом якого є поставка насіння соняшникового (не лущеного) (т. 3 а.с. 3-5).

На підтвердження факту реальності отриманого товару, позивачем надано та долучено до матеріалів справи копії відповідних первинних документів, а саме: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т. 3 а.с. 6-23).

Також, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Лідер Снек" та ФГ "Золоте Руно і К" (в послідуючому ФГ "Золоте Руно 2013") у спірний період було укладеного наступні договори поставки: від 28.10.2013 року №304/303, предметом якого є постачання насіння гарбузового (не лущеного) (т. 3 а.с. 24-26); від 01.11.2013 року №304/305, предметом якого є постачання насіння соняшникового (не лущеного) (т.3 а.с. 51-53); від 28.11.2013 року №304/332, предметом якого є постачання насіння соняшникового (не лущеного) (т.3 а.с. 59-63); від 08.01.2014 року №304/15, предметом якого є постачання насіння гарбузового (не лущеного) (т.3 а.с. 79-83); від 08.01.2014 року №304/16, предметом якого є постачання насіння соняшникового (не лущеного) (т.3 а.с. 93-96); від 10.02.2014 року №304/49, предметом якого є постачання насіння соняшникового (не лущеного) (т. 3 а.с. 109-112); від 01.03.2014 року №304/86, предметом якого є постачання насіння соняшникового (не лущеного) (т.3 а.с. 173-176); від 01.03.2014 року №304/87, предметом якого є постачання насіння гарбузового (не лущеного) (т.3 а.с. 227-231); від 25.04.2014 року №304/169, предметом якого є постачання насіння гарбузового (не лущеного) (т.3 а.с. 236-240); від 28.04.2014 року №304/170, предметом якого є постачання насіння соняшникового (не лущеного) (т.4 а.с. 5-8); від 28.05.2014 року №304/196, предметом якого є постачання насіння гарбузового (не лущеного) (т.4 а.с. 78-82); від 12.06.2014 року №304/212, предметом якого є постачання насіння гарбузового (не лущеного) (т. 4 а.с. 85-89).

Позивачем на підтвердження факту реальності вказаних господарських відносин було надано та долучено до матеріалів справи, копії відповідних первинних документів, а саме: по договору від 28.10.2013 року №304/303: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.3 а.с. 27-50); по договору від 01.11.2013 року №304/305: податкову накладну, видаткову накладну, товарно-транспортні накладні (т.3 а.с. 54-58); по договору від 28.11.2013 року №304/332: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.3 а.с. 64-78); по договору від 08.01.2014 року №304/15: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.3 а.с. 84-92); по договору від 08.01.2014 року №304/16: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортну накладну (т.3 а.с. 97-108); по договору від 10.02.2014 року №304/49: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.3 а.с. 113-172); по договору від 01.03.2014 року №304/86: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.3 а.с. 177-227); по договору від 01.03.2014 року №304/87: податкові накладні, видаткові накладні (т.3 а.с. 232-235); по договору від 25.04.2014 року №304/169: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.3 а.с. 241-250; т. 4 а.с. 1-4); по договору від 28.04.2014 року №304/170: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.4 а.с. 9-77); по договору від 28.05.2014 року №304/196: податкову накладну, видаткову накладну (т.4 а.с. 83-84); по договору від 12.06.2014 року №304/212: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (т.4 а.с. 90-109).

Частиною 2 статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", встановлено, що документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568 (далі - Правила) основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Відповідно до абз. 27 п.1 Правил, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи копії товарно-транспортних накладних підтверджують факт транспортування придбаного позивача у контрагентів товару.

Також на підтвердження поставки товару позивачем надано журнал реєстрації фізико-хімічних та органолептичних показників сировини, що надходить до ТОВ "Лідер Снек" (т.4 а.с. 163-185).

Вартість отриманого товару була повністю сплачена позивачем у безготівковій формі, що підтверджується випискою по особовому рахунку у банку (т.4 а.с.186-251, т. 5 а.с.1-192).

Факт оприбуткування придбаного товару підтверджується наявною в матеріалах справи звіту про рух сировини на виробництві (т. 5 а.с. 215).

Як зазначив під час розгляду справи у суді першої інстанції допитаний в якості свідка директор ТОВ "Лідер Снек" ОСОБА_5, необхідність придбання товару саме у ФГ "Золоте Руно 2013" та ФГ "Козацька долина 2013" обумовлено тим, що сировина відповідала усім показникам якості, що потрібна для подальшого його перероблення у виробництві. Крім того, сорт насіння соняшнику "Лакомка", який використовується у виробництві ТОВ "Лідер Снек", вирощується не часто, а тому потенційних постачальників дуже мало, а цінова пропозиція від ФГ "Козацька долина 2013" та ФГ "Золоте Руно 2013" по даному товару була прийнятною, та не вище ринкової вартості.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до висновків судово-економічної експертизи по кримінальному провадженню №0000026, що проведена судовим експертом ОСОБА_6, вказано, що висновки Акту від 19.09.2014 року №2250/16-03-22-01-08/36410581 "Про результати позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ "Лідер Снек" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ФГ "Золоте Руно 2013" (ФГ "Золоте руно і К") за період 01.11.2013 року по 30.06.2014 року та ФГ "Козацька долина 2013" (ФГ "Сади Присамар'я") за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року" стосовно донарахування податку на додану вартість у сумі 6054166,73 грн. документально підтверджуються по податку на додану вартість у сумі 600000,00 грн, у тому числі: за вересень 2013 року у сумі 500000,00 грн, за січень 2014 року у сумі 100000,00 грн. В іншій частині висновки Акту документально не підтверджуються (т. 1 а.с. 129-160).

На підставі викладеного, з урахуванням висновків проведеної експертизи, колегія суддів дійшла висновку про частково підтвердження позивачем під час розгляду справи факту реальності укладених із контр агентами господарських операцій та, як наслідок, обґрунтованості формування на їх підставі складу податкового кредиту з ПДВ у загальному розмірі 5454166,73 грн.

На виконання договірних відносин ФГ "Золоте Руно 2013" та ФГ "Козацька долина 2013". виписано на адресу позивача податкові накладні. Зауважень щодо правильності оформлення та форми податкових накладених у податкового органу не виникло. На час виконання умов договорів та видачі податкових накладних підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК України, бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3, п. 198.6 ст.19 ПК України визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду в тому числі у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що наявність податкових накладних, платіжних доручень щодо сплати податку на додану вартість в ціні товару хоч і є обов'язковими підставами для визначення податкового кредиту та бюджетного відшкодування, але не вичерпними, оскільки предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують обґрунтованість визначення суми бюджетного відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік підстав, які дають право на податковий кредит. Ці підстави дотримані позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби" зазначено, що у разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних. При цьому не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку.

Крім того, виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства та сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування чи сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Адже, Податковий кодекс України не ставить право платника ПДВ на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. І в разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи. Оскільки, позивач та його контрагент є окремими суб'єктами господарювання зі статусом юридичної особи, окремими платниками податку на додану вартість, кожен з яких має свої межі юридичної відповідальності, яка є індивідуальною, виходячи з вимог ст.61 Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємці", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Колегія суддів також зауважує, що чинне законодавство не покладає на платника податків обов'язку перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та його безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми до складу витрат, що підлягають оподаткуванню та формування суми податкового кредиту з податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, колегія суддів висновку про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентом (окрім тих, що проведені у вересні 2013 року на суму податкового кредиту 500000 грн. та січні 2014 року на суму ПДВ 100000 грн.) мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, підприємства ознак фіктивності на час здійснення господарської операції не мали, що зумовлює хибність висновків податкового органу про необґрунтованість формування позивачем на їх підставі складу податкового кредиту з ПДВ у загальному розмірі 5454166,73 грн.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані рішення згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" мають в Україні значення джерела права. Більше того, ч.2 ст.8 КАС України вимагає врахування практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування"отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб,яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, колегія суддів вважає, що правочини відповідають положенням норм чинного законодавства України.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновки податкового органу про можливі порушення податкового законодавства зі сторони контрагентів позивача, не є підставою для висновку про порушення саме позивачем вимог податкового законодавства та про відсутність у покупця права на формування податкового кредиту з ПДВ з фактом оплати. Відповідачем не надано доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невідповідність господарських операцій (окрім тих, що проведені у вересні 2013 року на суму податкового кредиту 500000 грн. та січні 2014 року на суму ПДВ 100000 грн.) цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про непов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту поставки продукції.

Виходячи з наведеного, фактичні обставини справи об'єктивно засвідчують здійснення господарської діяльності між позивачем та його контрагентами - ФГ "Золоте Руно 2013" та ФГ "Козацька долина 2013" (окрім тих, що проведені у вересні 2013 року на суму податкового кредиту 500000 грн. та січні 2014 року на суму ПДВ 100000 грн.), та як наслідок, правомірність формуванню позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість у загальному розмірі 5454166,73 грн., відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при проведенні перевірки та при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості прийнятого податкового повідомлення-рішення в частині, що є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2015 року по справі №816/847/15-а відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 04.06.2015р.по справі №816/847/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Водолажська Н.С.

Повний текст ухвали виготовлений 03.08.2015 р.