Справа № 461/7039/15-а
Суддя: Фролова Л. Д.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/7039/15-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2015 Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

при секретарі Думичі Р.М.

за участі

представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Головного територіального управління юстиції у Львівській області, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дії державного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 47771497, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 08 червня 2015 року до головного управління ПФУ надійшла копія постанови від 08 червня 2015 року ВП № 47771497 відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-а-232/11 від 02 червня 2015 року виданого Галицьким районним судом м. Львова. Згідно з виконавчим листом, зобовязано ГУ ПФУ у Львівській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 на підставі наказу Міністра оборони України № 377 від 28 липня 2008 року.

Представник ГУ ПФУ вважає постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження незаконною з наступних підстав. Виконавчий лист № 2-а-232/11 від 02 червня 2015 року непідвідомчий відділу ПВР УДВС ГТУЮ, не відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про виконавче провадження», ГУ ПФУ не є належним боржником у провадженні. Крім того, постанова про відкриття провадження не відповідає резолютивній частині постанови Львівського апеляційного адміністративного суду щодо початкової дати перерахунку пенсії та виплачених сум. Просить суд:

1) визнати неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо нездійснення керівництва управлінням ДВС ГУЮ та координування і контролю за його діяльністю;

2) визнати противними дії державного виконавця щодо винесення постанови від 08 червня 2015 року ВП № 47771497 про відкриття виконавчого провадження;

3) скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача управління ДВС в судове засідання зявився, у письмових запереченнях зазначив, що державний виконавець діяв у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, справу розглянути без його участі.

Відповідач ГТУЮ у Львівській області був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, свого представника до суду не направив.

Представник проти позову заперечив, вважає, що звернення з позовом спрямоване на невиконання судового рішення, просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи те, що недоліки, на які вказує позивач не можуть бути підставою для невиконання постанови суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень частини першої статі 3 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Приписами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За нормами статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На підставі ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою згідно виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема виконавчі листи, що видаються судами.

Судом встановлено, що постановою Галицького районного суду м. Львова від 17.06.2011 року по справі №2а-232/11 в задоволенні адміністративного позову Львівського обласного осередку Всеукраїнської громадської організації "Товариства українських офіцерів" в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 відмовлено (а.с.10-11). Після розгляду справи Львівським апеляційним адміністративним судом та Вищим адміністративним судом України (а.с.12-15,16-18), 17 квітня 2015 року по адміністративній справі № 2а-232/11 видано виконавчий лист (а.с.45).

Отже, суд критично оцінює доводи позивача про невідповідність постанови державного виконавця резолютивній частині постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року, оскільки, зміст постанови повністю відповідає змісту виконавчого листа № 2а-232/11 від 17 квітня 2015 року. При цьому питання щодо внесення змін (виправлення описки) у судовому рішенні та виконавчому листі може бути вирішено судом за зверненням учасника справи у порядку, визначеному ст. 169 КАС України.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Львівській області від 08 червня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 47771883 за виконавчим листом № 2а-232/11 від 17 квітня 2015 року, про зобов'язання здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_13 (а.с.9).

Відповідно до ч.1 ст.258 КАС України, за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист.

Вимоги до виконавчого документа визначені в ст. 18 Закону. Згідно із п. 6 ч.1 ст.26 Закону, у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Згідно з частинами першою, другою статті 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції України й ч. 1 ст. 302 ЦК України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, відповідно до п. 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частина 1 ст. 18 Закону містить вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника та стягувача (фізичної особи). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим, п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Враховуючи вимоги положень Закону, відсутність ідентифікаційного номера стягувача чи боржника у виконавчому листі не може слугувати підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, що узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14.

Вважаючи безпідставними доводи позивача щодо непідвідомчості виконання вищевказаного виконавчого листа відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 3 Закону примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду, Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України та Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті України.

Згідно із ст.21 Закону, на підрозділ примусового виконання рішень відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції покладається виконання рішень, за якими:

1) боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, військові прокуратури гарнізонів, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи;

2) сума зобов'язання становить від трьох до десяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Тобто, з аналізу змісту вказаної статті, можна зробити висновок, що обов'язок з виконання рішень, за якими боржниками є, зокрема, територіальні підрозділи центральних органів державної влади покладено на підрозділи примусового виконання рішень відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції.

З оскаржуваної постанови державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС ГТУЮ Львівської області про відкриття виконавчого провадження вбачається, що боржником у справі є ГУПФУ у Львівській області.

За змістом статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Орган державної влади - це самостійний вид органів державної влади, які згідно з конституційним принципом поділу державної влади мають своїм головним призначенням забезпечення функціонування однієї гілки державної влади - виконавчої.

Згідно з п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 №121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України. Діяльність Пенсійного фонду України спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра праці та соціальної політики України.

Відповідно до п. 15 вказаного Положення Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві, Севастополі, та управління Пенсійного фонду України в районах, містах районах у містах.

Як вбачається з Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління ПФУ від 27.06.2002 року №11-2 головні управління ПФУ в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі утворюють систему органів Пенсійного фонду України.

Враховуючи вищенаведене, Пенсійний фонд України та його територіальні органи відносяться до органів виконавчої влади і, як наслідок, - до органів державної влади, а тому обов'язок з виконання рішення суду, за яким боржником є ГУПФУ у Львівській області покладено на відповідний підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України, про що зазначено в ухвалі від 15 січня 2014 року (справа №К/9991/54045/12).

Крім цього, відповідно до положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень, що мають зобовязальний характер не підвідомчі органам казначейства.

Таким чином, судом встановлено, що дії державного виконавця при відкритті виконавчого провадження відповідають вимогам чинного законодавства. Доводи позивача щодо неправомірності дій державного виконавця та незаконності прийнятого ним рішення про відкриття провадження за виконавчим листом суд відхиляє, оскільки відповідно до ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Враховуючи наведене суд, керуючись власним переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні матеріалів справи у відповідності до ч.1 ст.86 КАС України, дійшов висновку, що дії державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження є правомірними, проведені у відповідності до вимог закону, що регулюють виконавче провадження, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 160-163, 171-2 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова ухвалена в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 29 липня 2015 року, її вступна та резолютивна частини оголошені в судовому засіданні. Повний текст постанови виготовлений 02 серпня 2015 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку через Галицький районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а в разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.Д. Фролова