Справа № 826/11272/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2015-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
31 липня 2015 року № 826/11272/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні
за заявоюВійськової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
до Державної фінансової інспекції в м. Києві
про скасування в частині вимогу від 07.05.2015 року №26-07-14-14/4473.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:
Позивач, в особі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі - Позивач), звернувся з позовом до Державної фінансової інспекції в місті Києві (надалі - Відповідач) про скасування вимоги Державної фінансової інспекції в м. Києві щодо усунення порушення законодавства, викладеної в листі від 07.05.2015 року №26-07-14-14/4473 в частині п.3 вимоги щодо порушення п.32 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України від 24.03.1999 року №551-XIV, щодо повернення зайво нарахованого та виплаченого заохочення в сумі 8652,00 грн. і повернення зайво сплачених сум прибуткового податку і єдиного соціального внеску в сумі 4300,04 грн. в загальній сумі 12952,04 грн.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що Відповідачем необґрунтовано та помилково зроблено висновок, що військова частина НОМЕР_1 за наявності не знятих дисциплінарних стягнень у травні та липні 2014 року здійснювала заохочення у вигляді грошової премії військовослужбовцям, що призвело до зайвого нарахування та виплати грошової премії в сумі 8652,00 грн., зайвого проведення компенсації прибуткового податку в сумі 1297,08 грн., та, як наслідок, зайвого перерахування єдиного соціального внеску на суму 3002,24 грн., чим нанесено матеріальної шкоди військовій частині в загальній сумі 12952,04 грн.
В судовому засіданні представник Позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Представник Відповідача до суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, відповідно до вимог статей 35, 37 Кодексу адміністративного судочинства України. До суду надав письмові заперечення, в яких Відповідач наголошує, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Отже, збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.
Враховуючи, що в судове засідання 06.07.2015 року не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі п. 1.1.61. Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в м. Києві на І квартал 2015 року та відповідно до направлень, виданих начальником Держфінінспекції в м. Києві від 26.01.2015 № 172, 173 від 09.02.2015 № 350, від 25.03.2015 № 851 та від 27.03.2015 № 888, 889, провідними фінансовими інспекторами ОСОБА_1 (30 днів), ОСОБА_2 (9 робочих днів), головними державними інспекторами Леоненко Ю.Г. (26 робочих днів), ОСОБА_3 (20 робочих днів), ОСОБА_4 (13 робочих днів) та старшим державним фінансовим інспектор ОСОБА_5 (13 робочих днів) у військовій частині НОМЕР_1 було проведено ревізію окремих напрямків фінансово-господарської діяльності, у тому числі, щодо використання коштів, виділених з резервного фонду державного бюджету у зв`язку з оголошенням мобілізації, за період 01.01.2013 по 31.12.2014.
За результатами проведеної ревізії складено Акт від 23 квітня 2014 року №07-30/690 (надалі - Акт).
Підпунктом 2.5 Акту визначено, що при наявності не знятих дисциплінарних стягнень на підставі наказів командира частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 здійснювалися заохочення у вигляді премій наступним військовослужбовцям: у травні 2014 - капітан ОСОБА_7 , старший лейтенант ОСОБА_8 , прапорщик ОСОБА_9 ; у липні 2014 - старший прапорщик ОСОБА_10 .
Листом від 07.05.2015 № 26-07-14-14/4473 Відповідачем висунуто вимоги щодо вжиття певних дій з метою повного усунення порушень, зокрема, в абзаці 3 п. 3 визначено, що військова частина НОМЕР_1 за наявності не знятих дисциплінарних стягнень у травні та липні 2014 року здійснювала заохочення у вигляді грошової премії військовослужбовців, що призвело до зайвого нарахування та виплати грошової премії в сумі 8652,00 грн., зайвого проведення компенсації прибуткового податку в сумі 1297,80 грн. та, як наслідок, зайвого перерахування єдиного соціального внеску на суму 3002,24 грн., чим нанесено матеріальної шкоди (збитків) військовій частині в загальній сумі 12952,04 грн. та з вимогою повернути зайво нараховане та виплачене заохочення в сумі 8652,0 грн. і повернути зайво сплачені суми прибуткового податку і єдиного соціального внеску в сумі 4300,04 грн. (надалі - Вимога).
Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що до військової частини 09.05.2014 року надійшло розпорядження командувача Національної гвардії України від 09.05.2014 № 3/21/3-67 «Про виплату премії офіцерам та військовослужбовцям військової служби за контрактом» відповідно до якого з метою посилення соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей заохотити особовий склад військової частини НОМЕР_1 грошовими преміями.
Командиром військової частини НОМЕР_1 10.05.2014 р., 11.05.2015 р., 12.05.2014 р. був поставлений усний наказ командирам підрозділів переглянути дисциплінарну практику свого підлеглого особового складу та змінив своє ставлення до виконання військового обов`язку, зняти дисциплінарні стягнення до 12.05.2014 р.
Позивач зазначає, що майор Головченко (т.в.о. начальника стаціонарного вузла зв`язку) заохотив капітана ОСОБА_7 та старшого лейтенанта ОСОБА_11 шляхом зняття раніше накладеного дисциплінарного стягнення та 12.05.2014 року оголосив їм перед строєм на ранковому шикуванні о 9:00. Після чого зробив усну доповідь командирові військової частини о 10:00.
Таким чином, рапорт, поданий майором ОСОБА_12 від 14.05.2014 року не може бути датою зняття дисциплінарного стягнення, а як наслідок, це не перешкоджало заохоченню капітана ОСОБА_7 та ст. л-нта ОСОБА_11 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 12.05.2014 року № 110 «Про виплату премій офіцерам та військовослужбовцям за контрактом згідно із розпорядженням командувача НГУ № 3/21/3-67 від 09.05.2014р.», який при його підписанні керувався чинним законодавством.
Капітан ОСОБА_13 (начальник центру спеціального зв`язку) заохотив прапорщика ОСОБА_9 шляхом зняття раніше накладеного дисциплінарного стягнення та відповідно до ст. 34 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України 12.05.2014 року оголосив перед строєм на ранковому шикуванні о 9:00. Після чого зробив усну доповідь командирові військової частини о 09:30.
Згідно ст. 35 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вважається, що військовослужбовець не має дисциплінарних стягнень після їх зняття відповідним командиром.
Відповідно до ст. 104 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, безпосередні командири зобов`язані доповідати по команді про заохочення та дисциплінарні стягнення щодо прапорщиків та офіцерів - командирам військових частин - щотижня.
Отже, рапорт, поданий капітаном ОСОБА_13 від 13.05.2014 року не може бути датою зняття дисциплінарного стягнення, а як наслідок, це не перешкоджало заохоченню прапорщика ОСОБА_9 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 12.05.2014 № 110 «Про виплату премій офіцерам та військовослужбовцям за контрактом згідно із розпорядженням командувача НГУ № 3/21/3-67 від 09.05.2014р.», який при його підписанні керувався чинним законодавством.
Командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_6 16.07.2014 року виданий наказ № 187 «Про виплату премій офіцерам та військовослужбовцям за контрактом згідно із розпорядженням командувача НГУ № 3/21/3-67 від 09.05.2014р.», де був заохочений прапорщик ОСОБА_10 , капітан ОСОБА_14 (начальник центру бойового та матеріально-технічного забезпечення) відповідно до ст. 104 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, доповів рапортом від 22.07.2014 року, що 16.07.2014 року на вечірньому шикуванні особового складу оголосив дисциплінарне стягнення «зауваження» прапорщику ОСОБА_10 .
Відповідно до розпорядку дня військової частини НОМЕР_1 , затвердженого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2013 року № 350 ДСК, визначено, що нетаємне діловодство надає на підпис накази командиру частини о 15:00. Тобто, наказ командира військової частини НОМЕР_1 набув чинності до того, як прапорщику ОСОБА_10 було оголошено стягнення, а командирові військової частини про накладене дисциплінарне стягнення стало відомо тільки після подання рапорту капітана ОСОБА_14 22.07.2014 року.
У відповідності 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
Згідно ст. 32, 33 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Військовослужбовець, що має дисциплінарні стягнення, заохочується шляхом зняття накладеного раніше стягнення. Право знімати дисциплінарні стягнення належить тому командирові, який їх накладав, та його прямим начальникам. Одночасно військовослужбовцю може бути знято лише одне дисциплінарне стягнення. Дисциплінарні стягнення - позбавлення військового звання, пониження у військовому званні (у посаді) - можуть бути зняті із старших солдатів, старших матросів, сержантів, старшин не раніше ніж через 6 місяців, а з прапорщиків, мічманів та офіцерів - через рік з дня накладення стягнення. Командир має право зняти дисциплінарне стягнення тільки після того, як воно відіграло виховну роль і військовослужбовець змінив своє ставлення до виконання військового обов`язку. Дисциплінарне стягнення - посадове пониження - може бути знято без поновлення військовослужбовця на попередній посаді.
З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що Командир має право віддати Наказ (усно або письмово) своїм підлеглим про зняття дисциплінарного стягнення.
У відповідності до ст. 104 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, безпосередні командири зобов`язані доповідати по команді про заохочення та дисциплінарні стягнення: а) щодо рядових (матросів), сержантів (старшин) - командирам рот та їм рівним - щоденно; б) щодо прапорщиків (мічманів) та офіцерів - командирам військових частин - щотижня; в) щодо командирів військових частин, генералів і адміралів - до вищого штабу - щомісяця.
В матеріалах справи містяться рапорти майора ОСОБА_12 , капітана ОСОБА_14 , капітана ОСОБА_13 та пояснення командира військової частини НОМЕР_1 , які підтверджують вищевикладені обстави, проте, Суд звертає увагу на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 2, пунктів 1, 7, 10 ч. 1 ст. 10 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні (надалі Закон 2939-XII), головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування. Органу державного фінансового контролю надається право: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року N 499/2011, Держфінінспекція, відповідно до покладених на неї завдань, а також через підпорядковані територіальні органи, має право, зокрема, звертатись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави з позовом про стягнення таких збитків, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому є обов`язковою до виконання.
Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.
З наведеного вбачається наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.
Зважаючи на те, що збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю про стягнення таких збитків, правильність обчислення їх розміру перевіряє суд, який розглядає цей позов.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня 2014 справи №21-40а14, 13 травня 2014 року справи №21-89а14 та від 28 жовтня 2014 року справа № 21-462а14.
Частина перша статті 2442 КАС України встановлює, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
З огляду на те, що оскаржувані пункти Вимоги стосуються відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, в той час як вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги і не є обов`язковими до виконання, Суд зазначає, що останні не несуть юридичного наслідків для позивача, а тому, не порушують його прав та інтересів.
За таких обставин, враховуючи всі обставини в справі та приймаючи до уваги рішення Верховного суду України, суд приходить до висновку про відмову у задоволені адміністративного позову.
Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук