Справа № 2-а-98/2010
Суддя: Костенко А. І.
Дата ухвалення: 2010-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Маньківський районний суд Черкаської області
У Х В А Л А

про попереднє судове засідання

9 грудня 2010 р. Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого-судді А.І. КОСТЕНКО

при секретарі М.А. ЧИКУРОВІЙ

розглянувши у відкритому судовому засіданні смт. Маньківка матеріали справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Маньківському районі про визнання протиправними дій та нарахування недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги «Дітям війни», суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправними дій та нарахування недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги «Дітям війни».

На підставу своїх вимог спирається на те, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року є дитиною війни.

Згідно ст. 6 зазначеного Закону з 01.01.2006 року позивачці повинна виплачуватись щомісячна соціальна державна допомога у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови правління Пенсійного фонду України «Про затвердження положення про управління пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах» від 30 квітня 2002 року № 8-2, основним завданням органів Пенсійного фонду України є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюється за рахунок коштів фонду та інших джерел, визначених законодавством. Таким чином, виплата надбавки до пенсії має здійснюватись відповідачем.

Всупереч положення ст. 22 Конституції України, якими передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до деяких законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, пунктом 17 статті 77 та статтею 110 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20.12.2005 року та пунктом 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.206 року дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було зупинено на 2006 та 2007 роки відповідно.

Пунктом 41 розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року положення статті 6 Закону було викладено в новій редакції, відповідно до якої право на державну соціальну допомогу дітям війни було обмежено.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 та №10-рп/2008 від 22.05.2008 року положення, що призупиняли дію статті 6 Закону, були визначені такими, що не відповідають Конституції України та втратили свою чинність з дня їх ухвалення.

Таким чином, з часу ухвалення вказаних рішень відповідач зобовязаний здійснювати виплату належної позивачеві допомоги у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за 2007, 2008, 2009, та протягом поточного 2010 року.

Відповідно до положень ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Частиною 20 статті 1 бюджетного кодексу України визначено, що закон про державний бюджет України це закон, який затверджує повноваження органам державної влади здійснювати виконання державного бюджету України протягом бюджетного періоду.

Як зазначалося вище, положення статті 22 Конституції України передбачають заборону звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Відповідач при нарахуванні та виплаті позивачеві надбавки як дитині війни зобовязаний був керуватися Конституцією України, як законом прямої дії, та Рішеннями Конституційного Суду України, та здійснити нарахування державної соціальної допомоги в розмірі 30%.

З цих же міркувань виходив Конституційний суд України, ухвалюючи рішення № 10-рп/2008 від 22.05.2008 р., зокрема в п. 5.4. якого було встановлено, що «законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з обєктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх не чинними мають прийматися окремі закони.»

Керуючись вищезазначеними Рішеннями Конституційного Суду України та чинним законодавством України, позивачем було направлено письмове звернення до відповідача з клопотанням здійснити нарахування належної позивачеві як дитині війни соціальної державної допомоги у встановленому законом розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком за 2007-2010 роки та забезпечити її виплату.

Своїм листом від 12.11.2010 року за вих. № 4353/03 відповідач надав розяснення і повідомив, що у нього виявляється немає правових підстав для здійснення перерахунку пенсії з підвищенням на 30% та її виплати. Як вбачається з отриманої відповіді, розмір здійснених виплат не відповідає і є значно нижчим встановленого законом розміру.

Попри те, що Конституція України, як Закон прямої дії, має вищу юридичну силу, а рішення Конституційного суду є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржено, відповідач як орган владних повноважень, фактично відмовив позивачеві у праві гарантованому Конституцією України та ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», про що свідчить письмова відповідь Управління Пенсійного фонду України від 08.07.2010 року, в якій чітко йде мова про те, що прохання позивача про виплату їй щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни у розмірі 30% мінімальної пенсії не підлягає задоволенню із підстав, які вже Конституційним Судом визнані не конституційними.

Позивач вважає, що така відмова відповідача є незаконною, оскільки відповідно до частини 2 статті 3 Закону, державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативноправовими актами.

В свою чергу, згідно зі частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, повязану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема належать громадяни, яким пенсія, надбавки призначаються за спеціальними законами. У Рішеннях Конституційного Суду України зазначено, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається.

Таким чином, відмова відповідача у здійсненні перерахунку та виплаті позивачеві соціальної державної допомоги, передбаченої статтею 6 Закону є протиправною і такою, що суперечить Конституції та законам України.

Разом з тим, згідно з Рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 зміни щодо розміру пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Таким чином, з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року відповідач зобовязаний був здійснювати позивачеві нарахування та виплату допомоги як дитині війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, визначеної від прожиткового мінімуму для непрацездатних громадян.

Відповідно до Рішення КСУ, з 1 січня по 21 травня 2008 року застосуванню до спірних правовідносин підлягали приписи Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Ураховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", у редакції цього Закону від 18 листопада 2004 року N 2195-IV , поновили свою дію з 22 травня 2008 року.

Отже, з цієї дати особи зі статусом дітей війни мають право на підвищення на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії. Такі розяснення надано Вищим Адміністративним Судом України листом від 14.08.2009р. №1128/13/13-09.

Тобто, з урахуванням викладеного, в період з 01.01.2008р. по 21.05.2008р. включно відповідач не нарахував мені надбавку в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком правомірно.

А з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року, з 01.01.2010 року така надбавка не нарахована та не виплачена відповідачем всупереч конституційним приписам, не виконуючи Рішення Конституційного Суду України.

Відповідно до статті 99, 100 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлено на сьогоднішній день шестимісячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Законні права позивача було обмежено шляхом прийняття окремих неконституційних положень нормативно-правових актів вищої сили, Законів України.

Крім того, про належні позивачеві як дитині війни виплати, позивача повідомлено не було, тому про факт порушення прав позивача стало відомо лише після отримання відповіді відповідача.

До цього часу відповідач, як єдиний орган, що здійснює відносно позивача всі пенсійні виплати та надбавки жодного разу і жодним чином не повідомив позивача про розмір здійснених нарахувань та виплат як дитині війни. Позивач не є фахівцем в галузі права, в той час як відповідач, будучи органом державної влади зобовязаний був сам діяти на підставі Рішень Конституційного Суду України та нараховувати позивачеві надбавку в розмірі, визначеному законом, однак цього не робив.

Повідомлено позивача було лише після його звернення та відмовлено у відновленні порушених прав. В сукупності це свідчить про поважність пропущення строку, оскільки лише з цього листа та довідки позивач дізнався про порушення його прав.

У відповідності до ст. 104 Кодексу Адміністративного Судочинства України, до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Позивачка в попереднє судове засідання не зявилася, але згідно поданої заяви просить справу розглядати у її відсутність та підтримує свої вимоги.

Представник відповідача позов не визнав.

Суд, вислухавши представника відповідача, оглянувши матеріали справи вважає за необхідне призначити дану справу до судового розгляду у відповідності до ст. ст. 110, 111, 121 КАС України, оскільки позивачка в попереднє судове засідання не зявилася, але згідно позовної заяви просить справу розглядати у її відсутність та підтримує свої вимоги, а представник відповідача позов не визнав, а тому розгляд справи на попередньому судовому засіданні з ухваленням постанови неможливий.

Керуючись ст. ст. 110, 111, 121 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Маньківському районі про визнання протиправними дій та нарахування недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги «Дітям війни», призначити до судового розгляду на 16.12.2010 р. на 9 год. 00 хв. в судовому засіданні в смт. Маньківка з участю сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ А.І. КОСТЕНКО