Справа № 804/98/15
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2015 рокусправа № 804/98/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.,

представників сторін:

позивача : - не з'явився

відповідача: - Атрошенко В.М. (дов.від 20.05.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2015 р. у справі № 804/98/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білайф"

до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

"06" січня 2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Білайф" звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 06.10.2014 року:

- №, яким ТОВ «Білайф» збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 40 682,50 грн., у тому числі: за основним платежем - 32546 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 8136,50 грн.;

- № про застосування до ТОВ «Білайф» штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 94 166,70 грн.;

- №, яким ТОВ «Білайф» збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 694 905,50 грн., у тому числі: за основним платежем - 1 388 007 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 306 898,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані необґрунтованістю висновків податкового органу щодо порушення податкового законодавства, допущені позивачем, оскільки висновки зроблені без урахування дійсних фактичних обставин, без надання належної оцінки документам, що надані в підтвердження здійснення фінансово-господарських операцій з контрагентами ТОВ «Білайф».

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2015 р. у справі № 804/98/15 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Білайф" до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено.

Судом встановлено, що протягом перевіряємого періоду позивач мав господарські відносини із постачальниками ТОВ «Білдінг контракт», ТОВ «Дніпропром», ТОВ «Елста», ПАТ «Плазматекс», ТОВ «Гєніус» та покупцями ТОВ «Іншаат-інвест», ТОВ «Ле Гран», ТОВ фірма «Вуглемашкомплект». За даними відносинами ТОВ «Білайф» сформовано спірні суми валових витрат, податкового кредиту та валового доходу. На підставі дослідження первинних документів, наданих позивачем, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати нереальними вчинені господарські операції. Судом зазначено, що з огляду на встановлення факту руху активів платника податків в процесі здійснення господарської діяльності, наявність необхідних первинних документів, що підтверджують право суб'єкта господарювання на формування податкового кредиту та валових витрат, відсутність певних первинних документів не може бути беззаперечним доказом нереальності здійснення господарської діяльності.

Постанову суду мотивовано встановленням факту реального здійснення господарської діяльності та правомірності відображення її результатів у податковому обліку.

Не погодившись з постановою суду, Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2015 р. у справі № 804/98/15, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги по суті є висновками акту перевірки позивача. Скаржник вказує на те, що відсутність належним чином оформлених товарно-транспортних документів свідчить про відсутність реального постачання товарів як від постачальників до позивача, так і від позивача до покупців.

Сторони по справі про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

До судового засідання не з'явились представники позивача. Жодних клопотань, повідомлень про причини неявки до суду не надходило, підстави відсутності представників позивача суду не повідомлені.

З урахуванням наявних в справі матеріалів, нез'явлення в судове засідання представників позивача не перешкоджає розгляду скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, з 16.07.2014р. по 05.08.2014р. посадовими особами ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «Білайф» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2011р. по 31.12.2013р., валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2011р. по 31.12.2013р.

За результатами перевірки відповідачем складено Акт №5636/22-01/33669264 від 12.08.2014р., яким зафіксовано виявлені перевіркою порушення, а саме:

- п.п.14.1.36, п.п.14.1.191, п.п.14.1.231 п.14.1 ст.14, ст.44, п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.137.1 ст.137, п.138.2, п.138.4, п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в період, що перевірявся на загальну суму 1 388 007 грн., в тому числі по періодам: в 3 квартали 2011 року на суму 238 грн., в 4 кварталі 2011 року на суму 160413 грн., в 3 кварталі 2012 року на суму 935 грн., в 4 кварталі 2012 року на суму 147000 грн., в 2013 році на суму 1079659 грн.;

- п.198.3 та п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результат чого занижено податок на додану вартість в період, що перевірявся, на загальну суму 32 546 грн.;

- абз. «б» п.185.1 ст.185, 187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, не підтверджено господарські операції з придбання та реалізації ТМЦ на загальну суму податку на додану вартість 116 840 грн.;

- п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 752,27 грн.;

- п.п. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, в результаті чого підприємством при заповнення та наданні до ДПІ податкових розрахунків за ф.№1 ДФ за 4 квартал 2011 року відображено недостовірні дані;

- абз. 23 п.1.2, ч.2 п.2.2 та п.2.6 Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті в України», в результаті чого встановлено несвоєчасне оприбуткування готівкових коштів в касі підприємства на загальну суму 18 833,34 грн.

Висновки податкового органу щодо виявлених порушень переважно ґрунтуються на відсутності товарно-транспортних документів, що на думку податкового органу унеможливлює підтвердження фактичного постачання товару, а отже свідчить про нереальність здійснення укладених господарських угод.

На підставі акту перевірки 06.10.2014 року відповідачем прийнято спірні податкові повідомлення-рішення:

- №, яким ТОВ «Білайф» збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 40 682,50 грн., у тому числі: за основним платежем - 32546 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 8136,50 грн.;

- № про застосування до ТОВ «Білайф» штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 94 166,70 грн.;

- №, яким ТОВ «Білайф» збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 694 905,50 грн., у тому числі: за основним платежем - 1 388 007 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 306 898,50 грн.

Не погодившись з діями податкового органу позивач звернувся до суду.

Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог адміністративного позову з огляду на наступне.

Відповідно до матеріалів справи, спірні суми податкового кредиту та валових витрат позивачем сформовано по взаємовідносинам з ТОВ «Білдінг контракт», ТОВ «Дніпропром», ЗАТ «Елста», ПрАТ «Плазматекс», ТОВ «Гєніус».

01.10.2013 року між ТОВ «Білайф» (покупець) та ТОВ «Білдінг контракт» (постачальник) укладено угоду поставки №01/10, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити визначений умовами угоди товар (шлак відвальний). На виконання даної угоди позивачем придбано товару на загальну суму 42 800 грн., у т.ч. ПДВ 7 133 грн., суму сплаченого податку Товариством віднесено до податкового кредиту за жовтень 2013 року.

23.08.2013 року між ТОВ «Білайф» (покупець) та ТОВ «Дніпропром» (постачальник) укладено договір поставки, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити визначений умовами угоди товар (електроди). На виконання даної угоди позивачем придбано товару на загальну суму 1 035 грн., у т.ч. ПДВ 172,50 грн., суму сплаченого податку Товариством віднесено до податкового кредиту за серпень 2013 року, понесені витрати у сумі 862,50 грн. включено до складу валових за 3 квартал 2013 року.

28.10.2011 року між ТОВ «Білайф» (покупець) та ТОВ «Елста» (постачальник) укладено договір поставки №2810-11/5 відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити визначений умовами угоди товар (злитки металу). На виконання даної угоди позивачем придбано товару на загальну суму 700 000,03 грн., у т.ч. ПДВ 116 666,67 грн., суму сплаченого податку Товариством віднесено до податкового кредиту за грудень 2011 року, понесені витрати у сумі 583 333,33 грн. включено до складу валових за 4 квартал 2011 року.

01.11.2011 року між ТОВ «Білайф» (орендар) та ТОВ «Плазматекс» (орендодавець) укладено договір оренди об'єкту нерухомості №01-11-2011, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 139-ж. За даною угодою позивачем придбано послуг з оренди приміщення на загальну суму 5 340 грн. у т.ч. ПДВ 890 грн. суму сплаченого податку Товариством віднесено до податкового кредиту за липень 2012 року, понесені витрати у сумі 4 450 грн. включено до складу валових за 3 квартал 2012 року.

03.06.2013 року між ТОВ «Білайф» (покупець) та ТОВ «Гєніус» (постачальник) укладено договір поставки №0306-Т відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити визначений умовами угоди товар (запчастини для бульдозеру). Крім того, 08.07.2013 року між ТОВ «Білайф» (замовник) та ТОВ «Гєніус» (підрядник) укладено угоду підряду відповідно до умов якої підрядник виконує, а замовник приймає та зобов'язується оплатити визначені умовами угоди роботи (технічне обслуговування та ремонту транспортних засобів). За даними угодами позивачем придбано товару та послуг на загальну суму 91 680 грн., у т.ч. ПДВ 24 523 грн., суму сплаченого податку Товариством віднесено до податкового кредиту за червень-липень 2013 року, понесені витрати у сумі 68 157 грн. включено до складу валових за 2013 рік.

Крім того, у перевіряємому періоді, позивач мав відносини з підприємцями-покупцями: ТОВ «Іншаат-інвест», ТОВ «Ле гран», ПП «Фірма «Вуглемашкомплект» з приводу реалізації цукру.

Так, згідно до матеріалів справи, 29.10.2013 року позивачем укладено договір поставки з ПП «Фірма «Вуглемашкомплект» №29/10-01 на поставку цукру ДСТУ 4623:2006, згідно до умов якого позивачем реалізовано товару на загальну суму 2 814 942 у т.ч. ПДВ 469 156,97грн.

08.10.2013 року позивачем укладено договір поставки з ТОВ «Іншаат-інвест» №08/10-01 на поставку цукру ДСТУ 4623:2006, згідно до умов якого позивачем реалізовано товару на загальну суму 1 773 453,50 у т.ч. ПДВ 295 576 грн.

08.10.2013 року позивачем укладено договір поставки з ТОВ «Ле гран» №08/10-01 на поставку цукру ДСТУ 4623:2006, згідно до умов якого позивачем реалізовано товару на загальну суму 2 123 037 у т.ч. ПДВ 353 839,49 грн.

На підтвердження реальності здійснення господарської діяльності позивачем до перевірки надавались необхідні первинні документи, а саме: копії укладених угод, додатки та специфікації до них, видаткові та податкові накладні, платіжні доручення, довіреності на отримання товару, копії оборотно-сальдових відомостей, акт приймання-передачі, акти виконаних робіт тощо.

З огляду на відсутність товарно-транспортних накладних за вказаними правочинами, податковий орган дійшов висновку про не підтвердження фактичного постачання придбаного та відвантаження реалізованого товару, що в свою чергу свідчить про відсутність реального характеру господарських операцій, а отже - протиправність формування валових витрат, податкового кредиту та доходу за даними відносинами.

Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає необґрунтованими такі висновки податкового органу з наступних підстав.

Згідно п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Відповідно до п.137.16 ст.137 ПК України датою отримання інших доходів є дата їх виникнення згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, якщо інше не передбачено нормами цього розділу.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, установлених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно п. 138.4 ст. 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.6 ст. 138 Кодексу передбачено, що собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

До складу витрат згідно з п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Пунктом 150.1 ст. 150 ПК України передбачено, якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням зазначеного від'ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від'ємного значення. Від'ємне значення як результат розрахунку об'єкта оподаткування, отриманий від ведення діяльності, яка підлягає патентуванню, не враховується для цілей абзацу першого цього пункту та відшкодовується за рахунок доходів, отриманих у майбутніх податкових періодах від такої діяльності.

Згідно п. 152.1 ст. 152 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною пунктом 151.1 статті 151 цього Кодексу, від податкової бази, визначеної згідно зі статтею 149 цього Кодексу. При цьому, в розумінні ст. 149 цього кодексу, податковою базою для цілей цього розділу визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу, з урахуванням положень статей 135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу.

Таким чином, для перевірки правильності нарахування та сплати позивачем податку на прибуток підприємств за спірний період, необхідно встановити правильність визначення платником своїх доходів та витрат в їх грошовому вираженні. При цьому, необхідною умовою для встановлення факту отримання платником доходу та понесення витрат, є їх підтверджується відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно із п. 198.1. ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) в необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними нормами матеріального права визначено підстави для формування платником податкового кредиту і до таких підстав віднесено: наявність господарської операції наслідком якої є поставка товару (робіт, послуг), сплата (нарахування) ПДВ, у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними, використання придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Досліджуючи обставини здійснення господарських операцій ТОВ «Білайф» з ТОВ «Іншаат-інвест», ТОВ «Ле Гран», ПП «Фірма «Вуглемашкомплект», ТОВ «Білдінг контракт», ТОВ «Дніпропром», ЗАТ «Єлста», ПрАТ «Плазматекс», ТОВ «Гєніус», та їх зв'язок з господарською діяльністю позивача, для встановлення правильності визначення об'єкта оподаткування податку на прибуток, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що задекларовані позивачем операції здійснювались на підставі укладених між позивачем та зазначеними контрагентами угод поставки та підряду.

Як вбачається зі змісту даних договорів, вони вчинені в письмовій формі, підписані представниками сторін, скріплені їх печатками, а, отже, є укладеним, і відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлюють для сторін права та обов'язки, що з них випливають. Будь-яких доказів підписання вищевказаних договорів невстановленими особами, скріплення їх підробленими печатками, чи інших даних, які б викликали сумнів в їх достовірності, відповідачем суду відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України не надано.

Щодо доводів скаржника про те, що сторонами вказаних договорів не дотримувались їх умови щодо порядку прийняття продукції, то на думку колегії суддів, вказані обставини не мають значення для вирішення вказаної адміністративної справи, оскільки суд не розглядає господарський спір між сторонами щодо порушення зобов'язань, що випливають з вказаних договорів, а досліджує лише факт товарності операцій по вказаних договорах для правильності визначення об'єкту оподаткування.

Позивачем на підтвердження реальності здійснення господарської діяльності надавались необхідні первинні документи, а саме: копії угод постачання та оренди, додатки та специфікації до них, акти приймання об'єкту нерухомості, акти приймання виконаних робіт, видаткові накладні, довіреності на отримання товару в якості доказів на підтвердження фактичного постачання товару та отримання послуг; податкові накладні, на підтвердження правомірності формування податкового кредиту, платіжні доручення, копії оборотно-сальдових відомостей та виписки по рахунку, що доводять факт повної сплати за придбані товари та послуги, підтверджують рух коштів на рахунках платника податків внаслідок здійснюваної господарської діяльності тощо.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виконання зобов'язання за договорами у повному обсязі підтверджено документально.

Використання Товариством придбаних товарів і послуг у власній господарській діяльності підтверджується матеріалами справи і не заперечується відповідачем.

Доказів порушень відображення вищевказаних господарських операцій в бухгалтерському та податковому обліку позивача акт перевірки не містить, що свідчить про правомірність такого відображення і спричинення реальних змін майнового стану платника податків.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що всі придбані у підприємств товари і послуги були використані позивачем у власній господарській діяльності та правомірно віднесено до валових витрат суми коштів сплачених за них.

Щодо посилань скаржника на нікчемність правочинів, то проаналізувавши норми Цивільного кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлена судом на підставі заяви зацікавленої особи після розгляду питання про недійсність такого правочину. Тобто, про недійсність правочину має ухвалюватись відповідне судове рішення.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, на якого покладено обов'язок доказування правомірності свого рішення згідно приписів ст.71 КАС України, не надано суду рішень, які б визнавали недійсними вказані вище правочини.

Норми закону, якими би прямо встановлювалась нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, скаржником не наведена.

Стаття 203 ЦК України, на яку посилається скаржник, як на підставу для нікчемності вищевказаних правочинів, містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину і не містить «прямого» положення про те, що наслідком недодержання саме цих вимог може бути нікчемність правочину.

Також хибним є посилання на ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки даною нормою передбачені підстави недійсності правочину, а не його нікчемності.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

При цьому, органам ДПС чинним законодавством не надано повноваження щодо встановлення в актах перевірки нікчемності правочинів, укладених суб'єктами господарювання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення обумовленого договорами товару не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій.

Колегія суддів погоджується з даним твердженням, з огляду на наступне. Так, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р. товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, чинним законодавством України не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання, а також права здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів при укладенні договорів.

Господарські операції позивача щодо придбання та реалізації товару підтверджуються не тільки зазначеними ТТН, але й іншими документами, які в сукупності повністю відповідають поняттю «первинні документи», що визначені у ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», а отже є підставою для формування валових витрат та/або доходу, податкового кредиту.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про вмотивованість та правомірність оскаржуваного судового рішення першої інстанції яким задоволено адміністративний позов ТОВ «Білайф». Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повному обсягу встановлено обставини по справі та надано їм ґрунтовну юридичну оцінку, вірно застосовано норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин. В межах доводів апеляційної скарги, підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2015 р. у справі № 804/98/15 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2015 р. у справі № 804/98/15 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко