Справа № 2-а-6/2010
Суддя: Єланський О. Г.
Дата ухвалення: 2010-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Покровський районний суд Дніпропетровської області
Справа №2-а-6/2010
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 серпня 2010 року Покровський районний суд Дніпропетровської області

В складі головуючого судді Єланського О.Г.

при секретареві Копиця С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції про поновлення на попередній роботі і оплату за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, внесення записів до трудової книжки, визнання протиправними дій посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції про поновлення на попередній роботі і оплату за час вимушеного

прогулу, стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, внесення записів до трудової книжки, визнання протиправними дій посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вона вказала, що з 01.04.2004 року вона працювала в ОСОБА_2 міжрайонній державній податковій інспекції (далі - ОСОБА_2 МДПІ) державним

податковим інспектором групи правового забезпечення. В звязку із, змінами структури інспекції 07.02.2005 року вона була переведена на посаду держподатінспектора юридичного сектора, 17.08.2005 року - на посаду держподатінспектора юридичного відділу, а з 26.08.2005 року - на посаду в.о.начальника юридичного відділу за погодженням з Державною податковою адміністрацією у Дніпропетровській області.

Наказом ОСОБА_2 МДПІ від 11.06.2007 року № 40-о її було звільнено з посади в.о.начальника юридичного відділу згідно п. 1 ст.40 КЗпП України.

Дії посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ щодо її звільнення Позивачка ОСОБА_3 вважає незаконними з наступних підстав.

На початку грудня 2006 року керівництво запропонувало їй написати добровільно заяву на переведення у відділ погашення прострочених податкових зобовязань та повідомило, що

начальником юридичного відділу буде призначено іншого працівника ОСОБА_4, якого нещодавно прийняли. Слід зазначити, що протягом тривалого часу, маючи у відділі 2 вакансії,

вона працювала одна, лише в жовтні 2005 року прийняли працівника ОСОБА_5, а в травні 2006 року - ОСОБА_4 При цьому на її прохання пояснити причини такого рішення керівництво, приховуючи наступні зміни в структурі інспекції, нічим його не мотивувало. Натомість, їй погрозливо заявили, що якщо вона добровільно не напише заяву, то причини для її

звільнення будуть знайдені.

З попередженням про звільнення її ознайомили лише 10.02.2007 року, хоча, як зазначено в самому Попередженні, штатний розпис введено в дію з 20.12.2006 року, а профспілка 15.12.2006 року дала згоду на її звільнення.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці повинно враховуватись переважне право на залишення на роботі.

Навчаючись на останньому курсі Гуманітарного університету «Запорізький інститут державного і муніципального управління» позивачка ОСОБА_3 мала переважне право на

залишення на роботі, що закріплено в п.4 ст. 42 КЗпП України. Але вказані норми не були дотримані, незважаючи на її неодноразові звернення до керівництва інспекції з зауваженнями і проханнями діяти дотримуючись законодавства.

Крім того, порушено припис ст. 49-2 КЗпП України стосовно пропонування разом з попередженням про звільнення працівнику іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі,

організації. В порушення вказаної норми їй було запропоновано посаду державного податкового інспектора відділення ОСОБА_2 МДПІ у Васильківському районі. На її прохання надати вакансії в ОСОБА_2 МДПІ, тобто за її місцем проживання, керівництво в особі начальника інспекції, першого заступника начальника та спеціаліста з питань роботи персоналу повідомили, що інші вакансії відсутні. І знову вимагали добровільно відмовитись від запропонованої вакансії.

Внаслідок психічної і фізичної травми на роботі, отримуючи постійні емоційні стреси, вона відчула різке погіршення здоровя і тривалий час знаходилась на лікуванні в Дніпропетровській обласній клінічній психіатричній лікарні, потім в Українському науково-дослідному інституті медико-соціальних проблем інвалідності, а тому не могла достовірно слідкувати за змінами вакансій в інспекції, оскільки від неї дану інформацію як виявилося, приховували. Згодом, після звільнення вона дізналася, що в інспекції, крім запропонованої їй посади, були й інші вакансії, зокрема посада завідуючого юридичним сектором. Такі дії посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ порушують її законне право на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, закріплене ст.43 Конституції України, нормами КЗпП України та свідчить про упереджене ставлення керівництва до її особи.

Також слід зазначити, що її звільнення відбулося і з порушенням припису ст.43 КЗп України, а саме ч.3, де зазначено, що власник має право розірвати трудовий договір не пізніше, ніж через один місяць з дня одержання згоди профспілкового органу. Її ж було звільнено по спливу більше, ніж сім місяців з дня надання згоди профспілки всупереч Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 року № 1045-ХІУ, та без дотримання п.3.3 Типового положення про юридичний відділ, тобто без погодження Юридичним управлінням ДПА у Дніпропетровської області.

Вказане свідчить про звільнення її з посади без законних на те підстав, навіть для власної страховки змусили її написати заяву про надання щорічної відпустки з наступи звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, погрожуючи звільненням без надання щорічної відпусток.

Також позивачка ОСОБА_3 звертає увагу, що хоча ст.40 КЗпП України передбачає звільнення з ініціативи власника, однак само по собі закріплення у законодавстві повноваження відповідного органу, що виконує функції власника, звільняти працівників зовсім не означає права звільняти при відсутності підстав. Тому законодавцем і передбачено покладення матеріальної відповідальності на посадову особу, винну в незаконному звільненні працівника (ст.237 КЗ і України).

Наведені порушення позивачка ОСОБА_3 вважає такими, що вчинені посадовими собами ОСОБА_2 МДПІ навмисно з метою приниження і звільнення її з посади в.о. начальника юридичного відділу. З 01.08.2007 року вона не працює.

Крім того, ознайомившись з записами в її трудовій книжці, позивачка виявила ряд порушень, що стосуються порядку ведення і заповнення трудової книжки, які вона не мала можливості виявити раніше, оскільки її не ознайомлювали з записами в трудовій книжці в порушення п.п. 2.5. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях» від 29.07.1993 року № 58.

Відповідно до згаданої Інструкції, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення, відомості про нагородження і заохочення та інше.

Однак, в її трудовій книжці відсутній повний перелік записів про заохочення, допущені неточні формулювання записів згідно норм законодавства.

Так, відповідно до листа Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області від 03.10.2005 року № 25030/8/10-023 «Про відзначення працівників юридичної служби області з нагоди професійного свята «Дня юриста» виданий наказ ОСОБА_2 МДПІ, але у відповідному розділі її трудової книжки даний запис з невідомих причин відсутній.

Також, відсутній запис про заохочення до Дня незалежності в серпні 2005 року. А запис № 2 розділу про заохочення виконаний з порушенням формулювання, зазначеного в Наказі №49-о від 27.06.2006 року.

Більше того, запис про її звільнення виконаний без формулювання підстави звільнення відповідно до чинного законодавства, а лише з посиланням на статтю КЗпП.

Такі дії посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ порушують норми чинного законодавств України. А саме, ст.144 КЗпП України, де вказано, що заохочення оголошуються наказом і заносяться в трудові книжки працівників згідно з правилами їх ведення. А відповідно до п. 2.4. інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про заохочення вносить власник після видання наказу, але не пізніше тижневого строку і повинні точно відповідати тексту наказу. Ст. 48 КЗпП України, передбачає, що записи про причини звільнення повинні точно відповідати формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю і пункт закону.

Також позивачці незрозуміле приховування її освіти, адже в трудовій книжці зазначена інформація про отримання лише двох дипломів: Новомосковського кооперативного технікуму за спеціальністю - правознавство та Полтавського кооперативного університету по спеціальності - облік і аудит, згідно з якими їй присвоєно кваліфікації відповідно юриста та економіста. Але інформація про закінчення Бердянського інституту підприємництва та

гуманітарного університету «Запорізький інститут державного та муніципального управління» про здобуття повної вищої юридичної освіти, відсутня.

Вище перераховані факти свідчать про порушення посадовими особами МДПІ норм діючого законодавства. Таким чином необхідно внести до її трудової книжки записи про заохочення за період роботи в інспекції в повному обсязі.

В період роботи в ОСОБА_2 МДПІ з 2005 року позивачка поєднувала роботу з навчанням у вищих учбових закладах освіти. Статтею 216 КЗпП України закріплено право працівників, які успішно навчаються, на відпустку у звязку з навчанням. Право на таку

відпустку також передбачено ст.15 Закону України «Про відпустки», а також п. 63 «Положення про державний вищий учбовий заклад освіти», затверджений постановою КМУ від 05.09.1996 року № 1074 із змінами та доповненнями.

Порушуючи вищезазначені норми законодавства, в наданні відпусток у звязку з навчанням, на підставі довідок-викликів учбових закладів, їй неодноразово безпідставно відмовляло керівництво інспекції. Для продовження навчання вона була вимушена навчатись за рахунок щорічних відпусток та днів-відгулів, за які раніше відпрацьовувала по вихідним і святковим дням.

Так, згідно довідки-виклику на сесію № 0977 від 22.09.2005 року Бердянського інституту підприємництва в наданні відпустки на навчання їй відмовили, пояснюючи недостатністю коштів. Оскільки в період цієї сесії було передбачено здачу державних екзаменів, вона написала заяву про надання щорічної відпустки з 14.11.2005 року по 23.11.2005 року на 12 календарних днів, адже іншого виходу для закінчення вузу не було.

Аналогічна ситуація і з довідкою-викликом № 2912 від 29.08.2006 року Гуманітарного університету «ЗІДМУ», для участі в сесії з 06.09.2006 року по 12.09.2006 року вона написала заяву про надання вільних від роботи днів за рахунок раніше відпрацьованих.

Вказані порушення відбувались водночас з порушенням її конституційного права на відпочинок, закріпленого ст.45, а саме ненадання щорічних відпусток.

В позовній заяві позивачка ОСОБА_3 звертає увагу на те, що працюючи в ОСОБА_2 МДПІ з 01.04.2004 року щорічну відпустку вона змогла отримати лише в липні 2006 року. Керівництво відмовляло в наданні хоча б частини щорічної відпустки по причині відсутності заміни, оскільки при наявності у відділі двох вакансій, вона тривалий час працювала сама без будь-яких доплат, часто без вихідних і святкових, без відпусток та відгулів. Як наслідок, психічна і фізична перевтома, суттєве погіршення зору. Вже маючи, базову вищу юридичну та повну вищу економічну освіту, її постійно принижували, наголошуючи на недостатній освіті, і вона була вимушена продовжувати навчатись за власний рахунок. За цей період мала неодноразові відзначення за успіхи в роботі з ДПА у Дніпропетровській області, але керівництво інспекції проти заохочень безпідставно заперечувало. Про результати роботи юридичного відділу свідчать також ОСОБА_6 перевірок ОблДПА.

При цьому грубо порушено приписи як ст. 74 КЗпП України щодо надання працівникам щорічної відпустки, так і ст. 80 КЗпП України, згідно якої забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Більше того, їй відмовили в приєднанні щорічної відпустки до відпустки на підготовку і захист дипломної роботи по заяві від 11.06.2007 року перед звільненням, чим порушено ст.3 Закону України «Про відпустки», та змусили написати заяву про надання відпустки з подальшим звільненням.

Крім того, згідно ст.80 КЗпП України та п.4 ст.11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі збігу щорічної відпустки з відпусткою у звязку з навчанням.

Також, порушені норми ст.ст.10, 11,15 Закону України «Про відпустки» стосовно надання щорічних відпусток працівникам, які навчаються без відриву від виробництва, котрі за їх бажанням приєднуються до часу настановних занять, виконання лабораторних робіт, здач екзаменів і заліків, часу підготовки і захисту дипломної роботи. При цьому законодавцем чітка передбачено, оскільки відпустка на навчання надається працівнику, що навчається, в якості пільги, то вона не може бути поглинена щорічною відпусткою, навіть, якщо вона співпадає в часі.

Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 13 від 24.12.1999 року розяснив, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку необхідно виходити з того, що якщо працівник з незалежних від нього причин не використав щорі відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП України має стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсг а невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку який працівник має на час її проведення.

За період роботи в ОСОБА_2 МДПІ з 01.01.2004 року по 01.08.2007 року вона мала право на щорічні відпустки:

1) з 01.04.2004 року по 31.03.2005 року;

2) з 01.04.2005 року по 31.03.2006 року;

3) з 01.04.2006 року по 31.03.2007 року;

4) з 01.04.2007 року по 01.08.2007 року, що закріплено в ст.82 КЗпП України.

Фактично їй було надано частину щорічної відпустки вперше в 2006 році на 18 кал. днів (12 кал. днів відпустки було витрачено на навчання) за період роботи з 01.04.2004 року по 31.03.2005 року та частину щорічної відпустки на 18 кал. днів за період з 01.04.2005 року по 31.03.2006 року. Решту відпусток вона змогла отримати лише при звільненні з 11.06.2007 року по 01.08.2007 року.

Відповідно до ст.35 Закону України «Про державну службу» державним службовця надається щорічна відпустка з виплатою допомоги на оздоровлення. Таким чином, вона мала право на отримання допомоги за кожну щорічну відпустку, але вказану виплату вона отримала 2005, 2006, 2007 роках, тобто за три щорічні відпустки замість чотирьох.

Крім того, їй не виплачено допомогу на вирішення соціально-побутових питань в 2004 та 2007 роках. З початку 2007 року вона постійно зверталась з заявами про виплату вказаної допомоги в звязку з суттєвим погіршенням здоровя, і отримала відповідь від 16.05.2007 року № 2468/8/05-30 про те, що її заява зареєстрована та виплата буде здійснена починаючи з липня 2007 року. Але до цього часу матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань вона так і не отримала.

Статтею 238 КЗпП України передбачено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, орган, який розглядає трудовий спір, має право винести рішення про виплат працівникові належних йому сум без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, з відповідача необхідно стягнути на її користь грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки в кількості 12 кал. днів за період роботи з 01.04.2004 року по 31.03.2005 року, оскільки дні відпустки були витрачені на навчання. Позивачка ОСОБА_3 вважає причини, по яким вона не використала дні щорічної відпустки за призначенням на відпочинок такими, що не залежали від неї, тобто всупереч її бажанням а створені штучно та безпідставно керівництвом ОСОБА_2 МДПІ. А також виплатити належну їй допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань з застосуванням норм ст. 117 КЗпП України.

Також в позовній заяві позивачка ОСОБА_3 вказує, що в порушення її конституційного права на заробітну плату і на своєчасне її отримання, закріплене ст.43 Основного закону, восени 2005 року з її заробітної плати було незаконно утримано 666 грн. Як їй пояснили, вказану суму необхідно погасити за результатами проведеної ОблДПА перевірки фінансової дисциплін МДПІ за рахунок винних осіб.

Незважаючи на скрутне матеріальне становище, в якому перебувала вона та її сім'я на той час (тривале безробіття, батьки інваліди-пенсіонери, хвороби, переїзд на нове місце проживанню витрати на навчання та інше) співчуваючи працівникам відділу кадрів та бухгалтерії вона погодилась на їхнє прохання та написала заяву на утримання з неї вищезазначеної суми частинами протягом одного року. Але вказану суму 666 грн. було утримано одноразово у вересні 2005 року без її на те згоди. Заперечення до уваги не приймались, свої дії, якими грубо порушено норми законодавства про оплату праці, відмовились пояснити.

Так, відповідно до ст.127 КЗпП для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, власник вправі видати наказ про відрахування не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми.

При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 20% (ст.128 КЗпП ст.38 Декрету КМУ «Про оплату праці»).

Таким чином, позивачка вважає необхідним визнати протиправними дії посадових осіб МДПІ щодо утримання з неї коштів в сумі 666 грн. у вересні 2005 року та стягнути безпідставно утримані кошти з проведенням відповідного перерахунку їх розміру на час виплати.

На початку своєї трудової діяльності в ОСОБА_2 МДПІ позивачка витратила власні кошти в сумі 330,04 грн. на поліграфічні послуги ОКП «ОСОБА_2 Друкарня» по рахунку-фактурі №177 від 23.04.2004 року, а саме за журнали обліку позовних заяв та обліку вхідної та вихідної кореспонденції, які повинні вестись у юридичному відділі відповідно до Наказу ДПА України № 450 від 26.09.2003 року «Про затвердження Положення про правове супроводження судових справ і ведення позовної роботи в органах державної податкової служби України».

Оскільки приступивши до роботи 01.04.2004 року, у відділі такі журнали її попередниками не велись, облік був відсутній, а на придбання необхідних канцтоварів в т.ч. і вказаних журналів, кошти не виділялись, але обіцяли оплатити її витрати пізніше, вона була змушена за власний рахунок придбати необхідні журнали для налагодження робочого процесу в юридичному відділі.

Таким чином, позивачка вважає що кошти в сумі 330,04 грн. також підлягають стягненню з ОСОБА_2 МДПІ на її користь.

Вище перерахований позивачкою ОСОБА_3 перелік протиправних дій посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ на її думку не є вичерпним, але поза сумнівом свідчить про упереджене ставлення до неї, приниження честі і гідності, посягання на ділову репутацію, вчинені з метою приниження та звільнення її з посади.

Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені : конституцією та законами України. В Законі України «Про державну службу» закріплені основні права державних службовців, серед яких право на повагу особистої гідності, справедливе і шанобливе ставлення до себе з боку керівників, співробітників, громадян; на здорові, безпечні та належні для високопродуктивної роботи умови праці.

Але з грудня 2006 року зазначені норми права грубо порушувались керівництвом інспекції. А саме, здійснювався психологічний тиск на працівників юридичного відділу, зникали документи, систематично був присутній у кабінеті працівник відділу роботи з персоналом з різними незаконними вимогами та перевірками. Це вказує на упереджене ставлення керівного апарату МДПІ до позивачки, що суттєво ускладнювало виконання службових обовязків, затримувало виконання завдань та негативно впливало на стан здоровя.

Також позивачка ОСОБА_3 звертає увагу на те, що вона неодноразово попереджала начальника інспекції про явні грубі порушення в доповідних записках, які зникали, а на рекомендовані листи реакції не було.

Не отримавши від неї добровільної заяви на звільнення, з ціллю залякування її для досягнення своєї мети перший заступник начальника інспекції безпідставно ініціює в лютому 2007 року службове розслідування по факту її незявлення в судове засідання до Дніпропетровського господарського суду 26.12.2006 року про що видано розпорядження від 14.02.2007 року № 4-р.

Оскільки її усні пояснення керівництвом МДПІ ігнорувались, а в період з 27.02 по 06.03.2007 року вона перебувала у відпустці на навчання для підготовки дипломного проекту та знаходилась на лікарняному, вона 25.03.2007 року надала письмово свої пояснення по службовому розслідуванню з підтверджуючими доказами про своє перебування 26.12.2006 року у відрядженні, а саме, в Господарському суді та ОблДПА.

Крім того, позивачка прохала виплатити їй кошти на відрядження, що гарантується ст.121 КЗпП України, та відповідно до п.10 Порядку проведення службового розслідування стосовно державних службовців ОСОБА_6 розслідування розглядати в її присутності. Також просила повідомити в письмовій формі про хід проведення службового розслідування, але відповіді так і не отримала по даний час, як і кошти на це відрядження, хоча зверталась повторно з заявою 07.09.2007 року копію ОСОБА_6 службового розслідування їй не надали, чим знову порушуються її законні права.

Внаслідок негативної, навмисно створеної керівництвом інспекції, ситуації на роботі у неї різко погіршується стан здоровя, в результаті 07.02.2007 року вона отримала другу групу інвалідності.

Протягом всього періоду до дня звільнення вона постійно зверталась за наданням допомоги і до начальника інспекції на вирішення соціально-побутових питань, і до головіи первинної профспілкової організації працівників ОСОБА_2 МДПІ (далі-ППОП). Про це свідчать заяви від 12.02.2007 року, 03.05.2007 року, 30.07.2007 року, 07.09.2007 року.

Ні матеріальної, ні моральної допомоги вона не отримала, навіть відповідей на її заяви не було, а від профспілки надійшов лист з переліком можливого відпочинку за минулі роки з зазначенням їх вартості. Негативна тенденція посадових осіб МДПІ надсилати їй відповіді не по суті має системний характер.

Більше того, звертаючись в інспекцію, вона була вимушена постійно свої заяви відправляти через поштове відділення цінними листами, оскільки особисто надані листи не реєструються та зникають.

Упереджене ставлення керівництва МДПІ підтримує голова ППОП ОСОБА_6 (вона ж головний спеціаліст по роботі з персоналом). В період хвороби позивачки в січні 2007 року надсилає до ОСОБА_2 ЦРЛ запит про її хворобу, діагноз та термін перебування на лікарняному, при цьому з нею не підтримуючи звязку. Такі дії грубо порушують конституційні права стосовно права кожної людини на захист свого здоровя та недопустимості втручання в особисте життя.

Навіть, після її звільнення, керівництво перешкоджає в реалізації її законних прав. І навмисно зволікають в наданні необхідних довідок. Так, для встановлення ступеня втрати працездатності згідно «Порядку організації та проведення медико-соціальної експертизи втрати працездатності», затвердженого постановою КМУ №221 від 04.04.1994 року, як посадовій особі органу ДПС їй необхідно було отримати довідку ОСОБА_2 МДПІ.

Неодноразові прохання позивачки надати довідку, як усні, так і письмові, не дали результату і вона була вимушена звернутись за захистом порушеного права до Прокуратури Покровського району з відповідною заявою. Лише після отримання Припису прокурора про усунення порушень, керівництво МДПІ надіслало необхідну довідку. Але при цьому відбулося затягування строків огляду МСЕК та витрачені зайві кошти на проїзд.

Такі дії посадових осіб МДПІ свідчать про навмисні перешкоди та безпідставне затягування процесу реалізації її інтересів, при цьому порушуються вимоги Конституції України, Кодексу честі податківця, ст.ст.5, 10, 11 Закону України «Про державну службу», ст.13 14 Закону України Про державну податкову службу», Закону України «Про звернення громадян», положень трудового законодавства та ін.

Відповідно до ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданих незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Право на честь і гідність громадян є конституційним. Людина, її життя і здоровя, честь та гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, - проголошується в ст. 3 Основного Закону.

Її намагання і сподівання до останнього часу врегулювати даний спір з досудовому порядку не справдилися і не знайшли підтримки, що вбачається з наведених фактів, у керівництва МДПІ. Замість добровільного виправлення помилок і порушень та улагодження ситуації, постійно перешкоджають мені в реалізації прав.

Вищевикладене підтверджує протиправність дій посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ, упереджене ставлення до мене, що призвело до моральних страждань, погіршення стану здоровя, втрати нормальних життєвих звязків і потребують від неї додаткових зусиль для налагодження свого життя.

У звязку з вищенаведеними обставинами позивачка ОСОБА_3 просить суд:

1.Скасувати Наказ ОСОБА_2 МДПІ від 11.06.2007 року №40-о в частині звільнення її з посади. Зобов'язати начальника ОСОБА_2 МДПІ поновити її на роботі та стягнути з МДПІ середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.08.2007 року по день поновлення на попередній роботі у розмірі 104779 грн. 87 коп.

2.Визнати дії посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ стосовно ненадання їй відпусток на навчання неправомірними. Стягнути компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 12 кал. днів за період роботи з 01.04.2004 року по 31.03.2005 року в розмірі 1417,08 грн., виходячи з середнього заробітку на час проведення виплати та невиплачену своєчасно матеріальну допомогу на оздоровлення за 2004 рік та допомогу на вирішення соціально-побутових питань в 2004 та 2007 роках в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 8606,07 грн., а також суму недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2007 рік з урахуванням індексу інфляції 61,45% по липень 2010 року в розмірі 58147 грн.

3.Визнати неправомірними дії посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ щодо порушення порядку заповнення трудової книжки та зобовязати відповідальних осіб внести записи про заохочення за період роботи в інспекції в повному обсязі відповідно до формулювань у Наказах.

4.Визнати протиправними дії щодо утримання з позивачки коштів в сумі 666 грн. у вересні 2005 року та стягнути безпідставно утримані кошти з застосуванням індексу інфляції 96,90% по липень 2010р. в сумі 1311,35 грн.

5.Стягнути 330,04 грн. сплачених позивачкою за журнали обліку, застосовуючи індекс інфляції 130,77% по липень 2010 року в сумі 761,63 грн.

6.Визнати незаконними дії посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ щодо проведення службового розслідування, зобовязати відшкодувати витрати на відрядження 26.12.2006 року в сумі 95грн. ОСОБА_7 № 1 від 13.04.2007 року за результатами службового розслідування та Наказ № 24-о від 16.04.2007 року.

7.Стягнути з ОСОБА_2 МДПІ витрати на цінні (рекомендовані) листи та витрати на вимушені поїздки через перешкоди посадовими особами інспекції в наданні довідок та інших документів в сумі 127,30 грн.

8.Стягнути з ОСОБА_2 МДПІ на її користь моральну шкоду у сумі 100000 грн.

9.Витрати по справі покласти на відповідача.

В судове засідання відповідачем - ОСОБА_2 МДПІ направлено заперечення проти позову ОСОБА_3, відповідно до якого ОСОБА_2 МДПІ вважає позовну заяву ОСОБА_3 безпідставною, та такою що, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_3 прийнято 01.04.2004року на посаду державного податкового інспектора групи правового забезпечення ОСОБА_2 МДПІ.

Наказом ОСОБА_2 МДПІ від 26.08.2005року № 91-о ОСОБА_3 призначено виконуючим обовязки начальника юридичного відділу. Наказом ДПА України від 25.08.05 № 363 «Про затвердження номенклатури посад, на які призначаються і з яких звільняють працівників органів ДПС, переліку посад в органах ДПС та кваліфікаційні вимоги до спеціалістів, які претендують на ці посади» встановлені кваліфікаційні вимоги на призначення начальників відділів, а саме, необхідно мати повну вищу юридичну освіту та стаж роботи за фахом не менше 3 років. Для призначення начальником відділу на той час у ОСОБА_3 не було необхідного стажу роботи та відсутня повна вища юридична освіта. Призначення на цю посаду відбулося у звязку з відсутністю інших працівників відділу та вакансією посади начальника.

В ОСОБА_2 МДПІ з метою підвищення організації роботи структурних підрозділів державної податкової служби на виконання вимог ДПА України від 03.11.2006р. № 667 «Про внесення змін до наказу ДПА України від 25.12.04 № 722» та наказу ДПА у Дніпропетровській області від 01.12.2006р. № 373 «Про зміни в організації структурних підрозділів державної податкової служби» був виданий наказ ОСОБА_2 МДПІ від 15.12.2006р. № 111 «Про внесення змін та введення в дію організаційної структури ОСОБА_2 МДПІ» та наказ ОСОБА_2 МДПІ від 20.12.2006р. № 86-о «Про затвердження штатного розпису ОСОБА_2 МДПІ». Наказ ОСОБА_2 МДПІ від 15.12.2006року № 111 передбачав введення в дію затверджену ДПА у Дніпропетровській області структуру ОСОБА_2 МДПІ з 15.12.06р. Штатний розпис введений в дію 20.12.06р. Відповідно до нової організаційної структури в інспекції було ліквідовано юридичний відділ в кількості 3 штатних одиниць, а відповідно й посада начальника юридичного відділу та утворено юридичний сектор в кількості 2 штатних одиниць.

Про зміни в організаційній структурі та штатному розписі ОСОБА_2 МДПІ ОСОБА_3 знала, про що свідчить її підпис на аркуші погодження до наказу від 20.12.06 № 86 «Про затвердження штатного розпису ОСОБА_2 МДПІ». Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення були попереджені всі працівники структурних підрозділ стосовно яких проходили зміни в організаційній структурі ОСОБА_2 МДПІ та пропонували наявні вакантні посади.

Попередження про зміни в організаційній структурі та штатному розписі ОСОБА_2 МДПІ ОСОБА_3 було вручено 10.02.2007року, так як до цього часу вона знаходилась на лікарняному. В попередженні була запропонована вакантна посада за її фахом з урахуванням кваліфікації. В частині попередження, де повідомлялось про зміни в організаційній структурі та штатному розписі інспекції, ОСОБА_3 ознайомилась під підпис, а щодо запропонованої посади позивач відмовилась ознайомлюватись, про що був складений акт відмови від підпису №1 від 12.02.2007 року.

З моменту вручення попередження 10.02.2007року ОСОБА_3 керівництвом інспекції надавались відомості про наявні вакантні посади в ОСОБА_2 МДПІ, зокрема 23.03.2007рок вона під підпис ознайомилась з переліком вакантних посад станом на 05.03.07 та 23.03.07рр. з якому значилась і посада завідувача юридичного сектору. Але відповідних заяв щодо призначення на (обрану) вакантну посаду ОСОБА_3 не надавались.

В період закінчення дії двохмісячного терміну дії попередження (до 10.04.07) ОСОБА_3Е знаходилась в навчальній відпустці згідно наказу ОСОБА_2 МДПІ з 26.03.07 по 09.06.07рр.

Після виходу на роботу 11.06.2007року ОСОБА_3 також був наданий для ознайомлення на той час перелік вакантних посад ОСОБА_2 МДПІ, але ознайомитись з ним вона відмовилась. В той же день ОСОБА_3 подала заяву про надання їй щорічної відпустки з подальшим звільненням. Наказом ОСОБА_2 МДПІ від 11.06.2008року № 40-о ОСОБА_3Е надано щорічну відпустку згідно її заяви з 11.06.07 по 01.08.07рр. та звільнено з посади виконуючого обовязки начальника юридичного відділу з 01.08.2007року за п.1 ст.40 Кодекс законів про працю України.

Наведене свідчить, що при звільненні ОСОБА_3 не було порушено норм діючого трудового законодавства.

ОСОБА_3 звернулась з позовом про поновлення на роботі до Покровського районного суду 14 грудня 2007року з порушенням статті 233 КЗпП України, строку звернення до районного суду.

Згідно статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний термін з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду з позовом. Звільнено її наказом № 40-о від 11.06.2007року, фактично звільнена 01.08.2007року. Трудову книжку отримав 8.08.2007року, про що свідчить її підпис в журналі руху трудових книжок. Звернення до суду з позовною заявою відбулося лише 14.12.2007року, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В позовній заяві ОСОБА_3 не ставить питання про поважність пропущеного строку звернення до суду, нею не заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку з поважних причин, жодного доказу не додано до позову, що свідчив би про пропущення строку звернення до суду з поважних причин.

ОСОБА_3 в позові посилається на порушення статті 43 КЗпП України в частині порушення податковою інспекцією строку на прийняття наказу про звільнення, після винесення рішення профспілкового органу, наказ повинен бути виданий в місячний строк. В цій частині ОСОБА_3 не оскаржено рішення профспілкового органу. Законодавець допускає пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.12.1992р. зі змінами від 04.04.1994р. № 4, від 26.10.1995р. № 18, від 25.05.1998р. № 15, якщо мала місце попередня згода, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. Суд має право зупинити слухання справи, якщо вважатиме рішення з порушенням КЗпП України, звернутися до профспілкового органу відповідача про розгляд заяви позивача і вирішення профспілковою організацією її заяви по суті.

Крім того, абзацом 7 частини 1 статті 43-1 КЗпП України встановлено, що звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

ОСОБА_3 в позовній заяві скаржиться на недодержання податковою інспекцією пункту 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58. ОСОБА_3 за фахом являється юристом, вважає себе спеціалістом високої кваліфікації, робила в.о. начальника юридичного відділу та згідно з Положенням про юридичний відділ повинна додержуватись норм права, провадити не тільки претензійно-правову роботу. В її обовязки входить і контроль за додержанням норм трудового законодавства, здійснювати правову оцінку проектів нормативно-правових актів, задавати до них відповідні зауваження і пропозиції, проектів наказів і розпоряджень та інших проектів правових актів, що подаються на підпис керівнику інспекції, їх візування. Тому її посилання на порушення порядку ведення трудових книжок безпідставні, вона сама допустила порушення закону на які посилається в заяві.

Звільнення ОСОБА_3 та запис про її звільнення в трудовій книжці проведене згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників на підприємстві від 19.07.1993року № 58, в трудових книжках проставляється номер наказу, його дата та звільнення за статтею, яка вказана в наказі.

Зазначене в позові питання про приховування освіти. ОСОБА_3 не відповідає дійсності. Підпунктом 2.2 пункту 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.93 № 58, визначено вичерпний перелік відомостей, що заносяться до трудової книжки працівника.

Крім того, відповідно до пункту 3 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.98 № 731 передбачено, що особова справа державного службовця у міру проходження державної служби доповнюється відповідними матеріалами. Ці матеріали повинні надаватися особисто державним службовцем для занесення їх до особової справи. Документ про закінчення - Гуманітарного університету «Запорізький інститут державного та муніципального управління» та здобуття повної вищої юридичної освіти ОСОБА_3 спеціалісту з питань персоналу не надавався.

ОСОБА_3 в позовній заяві посилається на недодержання податковою інспекцією статті 74 КЗпП України щодо надання їй щорічної відпустки та виплат за невикористання відпусток при звільненні. Вона вважає, що їй підлягає до виплати не одержана сума (грошова компенсація) за невикористану відпустку в кількості 12 днів за період з 01.04.2004року до 31.03.2005року, які були витрачені на навчання, але ОСОБА_3 не зверталась з заявою про надання відпустки на навчання, а також з заявою в 2005році про видачу їй компенсації за період з 01.04.2004року по 31.03.2005року, тому вважаємо, що її заява про не виплату їй компенсації за період з 01.04.2004року по 31.03.2005року безпідставна.

Проте, відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки», статті 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, затвердженими власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової , організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

ОСОБА_3 була прийнята на роботу з 01.04.2004року.

Відповідно до затвердженого графіку відпусток в податковій інспекції на 2005рік та за пропозицією ОСОБА_3В їй було встановлено щорічну відпустку з 19 липня 2005року на 30 календарних днів.

Відповідно до затвердженого графіку відпусток на 2006рік та за пропозицією ОСОБА_3В їй було встановлено щорічну відпустку з 24 липня 2006року на 30 календарних днів.

Відповідно до затвердженого графіку відпусток на 2007рік ОСОБА_3 було встановлено щорічну відпустку з 01 жовтня 2007року на 30 календарних днів (при затвердженні графіку відпусток ОСОБА_3 не надала пропозиції щодо встановлення їй щорічної відпустки, так як вона в грудні 2006 року та січні 2007року знаходилась на лікарняному).

Заяв позивача про надання щорічної відпустки в 2004році та про перенесення її на інший період не надходило.

Трудове законодавство допускає можливість не використання відпусток протягом 2-х років.

За період роботи в податковій інспекції ОСОБА_3 були використані щорічні відпустки згідно її заяв за наступні періоди:

- за період з 01.04.04. по 31.05.05. використана відпустка з 14.11.05 по 25.11.05 (наказ від 11.11.05 №113-в);

- за період з 01.04.04. по 31.05.05. використана відпустка з 03.07.06 по 20.07.06 (наказ від 30.06.06 №41-в);

-за період з 01.04.05 по 31.03.06, використана відпустка з 14.08.06 по 01.09.06 (наказ від 04.08.06 №68-в);

-за період з 01.04.05 по 31.03.06, з 01.04.06 по 31.03.07, використана відпустка з 11.06.07 по 23.07.07 (наказ від 11.06.07 № 39-о);

-за період з 01.04.07 по 01.08.07, використана відпустка з 24.07.07 по 01.08.07 (наказ від 11.06.07 № 40-о).

Отже, щорічні відпустки ОСОБА_3 були використані в повному обсязі.

Згідно з наказом ОСОБА_2 МДШ від 11.06.2007року № 39-о ОСОБА_3 при звільненні виплачена вся сума, яка підлягала виплаті за відпустки, виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати та вихідна допомога

розмірі середньомісячної заробітної плати. Крім того, при нарахуванні даних виплат ОСОБА_3 було помилково виплачено зайві кошти в сумі 814,41грн. (компенсація за невикористану відпустку), які ОСОБА_3 не повернуто на даний час, у звязку з переплатою.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про державну службу» передбачено надання державним службовцям щорічної відпустки з виплатою допомоги для оздоровлення згідно з частиною 6 статті 33 Закону України «Про державну службу» державним службовцям, може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Розмір цих допомог державним службовцям встановлений підпунктом 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.06 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». У відповідності до цього підпункту керівникам органів надано право у межах затвердженого фонду оплати надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, тобто надання такої допомоги є не обов'язком , а

правом керівника.

У звязку з наданням щорічних відпусток та відповідно до поданих заяв ОСОБА_3 про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в 2005, 2006, 2007роках, зазначені виплати були здійснені в повному обсязі, що не заперечується самою ОСОБА_3 Допомога на вирішення соціально-побутових питань виплачена в 2005 та 2006роках.

Учбові відпустки відповідно до поданих заяв ОСОБА_3 були надані в повному обсязі згідно наказів ОСОБА_2 МДПІ.

ОСОБА_3 в позові посилається на ту обставину, що з неї у вересні 2005року із заробітної плати незаконно утримано 666грн. Дане твердження не відповідає дійсності, так як ці кошти вона отримала раніше в частині заробітної плати. ОСОБА_3 погодилась та не оспорила, як вона вважає незаконні дії посадових осіб податкової інспекції до суду, написала особисто заяву до бухгалтерії про утримання з неї вищевказаної суми, тому ОСОБА_2 МДПІ стягнуто цю суму згідно діючого законодавства.

Щодо стягнення з податкової інспекції коштів у розмірі 330,04грн., які ОСОБА_3В вважає витраченими на придбання журналу для ведення правового супроводження справ та ведення позовної роботи в органах податкової служби 23.04.2004року ОСОБА_2 МДП зазначає, що згідно з статтею 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлена у три роки, тому ОСОБА_3 втратила право на стягнення позовної суми 330,04грн. з ОСОБА_2 МДПІ - 24.04.2007року.

В позовній заяві ОСОБА_3 звинувачує посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ в упередженому ставленні до неї та психологічному тиску, що призвело до моральних страждань,

погіршення стану здоровя, в результаті чого вона отримала другу групу інвалідності по зору. Звинувачення ОСОБА_3 безпідставні і не відповідають дійсності.

При прийнятті на роботу ОСОБА_3 надано медичну довідку від 01.04.04, в якій лікарем окулістом здійснено запис про порушення зору, а саме, «міопія вищого ступеню обох очей», тобто на момент працевлаштування позивач вже мала проблеми зі здоровям.

Враховуючи тенденцію компютеризації всіх галузей діяльності людини, слід зазначити, діяльність ОСОБА_2 МДПІ, рівно як і діяльність інших державних органів, в тому числі, податкових органів, напряму повязана з роботою компютерної техніки, так як з 1995 року інформація між податковими органами передається в електронному вигляді (до 1995 року інформація передавалась на матеріальних носіях). Робота юридичного підрозділу також базується на використанні компютерних технологій, оскільки працівник юридичного підрозділу задіяний у процесі передачі інформації до податкових органів вищого рівня відповідно до контрольних завдань цих органів. Діяльність по передачі інформації можна вважати одним із аспектів комп'ютерної діяльності співробітника юридичного підрозділу. Другим аспектом цієї діяльності являється організація та ведення претензійно-позовної роботи, що ґрунтується на використанні нормативно-правової бази, доступ до якої забезпечується шляхом введення в діяльність інформаційно-правової системи «JIira-Закон». Іншими словами, компютер в діяльності працівника податкового органу являється знаряддям виконання покладених на нього завдань.

Всі наведені вище обставини свідчать про те, що 90% виконання службових обовязків працівника юридичного підрозділу займає робота на компютері.

Позивач приступивши до роботи знала про те, що працюючи на цій посаді можливе подальше погіршення здоровя (зору), але свідомо продовжувала працювати.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2006року по справі № 26/148/03 за позовом ДП ОКП «Дніпротеплоенерго» «Покровкатеплоенерго» про визнання банкрутом ПМК № 331 було призначено судове засідання на 26.12.2006року. Наказом ОСОБА_2 МДПІ від 25.12.2006року № 160-к в.о. начальника юридичного відділу ОСОБА_3 була відрядження до господарського суду Дніпропетровської області для участі в судовому засіданні по даній справі. При отриманні ухвали господарського суду дніпропетровської області від 26.12.2006року по справі № Б26/148/03 було встановлено ; ід сутність представника податкової інспекції в судовому засіданні, ОСОБА_3, яка була ьідряджена наказом ОСОБА_2 МДПІ, саме для прийняття участі в судовому засіданні по даній справі.

14.02.2007року начальником інспекції видано розпорядження про проведення службового розслідування відносно в.о.начальника юридичного відділу ОСОБА_3.

З 27.12.2006року ОСОБА_3 перебувала на лікуванні, тому посвідчення про відрядження до канцелярії було передано через працівника відділу для відмітки про прибуття. Згідно пояснення працівника відповідального за видачу посвідчень ОСОБА_3 було повернуто посвідчення про відрядження з відміткою суду, але не заповнено з титульної сторінки. Проте, посвідчення про відрядження попередньо видавалось їй під підпис та у заповненому вигляді. Отже, попередньо виписане посвідчення про відрядження було втрачено або приховано працівником, на якого воно виписувалось.

Пояснення арбітражного керуючого ПМК № 331 ОСОБА_8 також підтверджують відсутність в судовому засіданні господарського суду Дніпропетровської області по справі № Б26/148/03 представника податкової інспекції ОСОБА_3

Під час проведення службового розслідування ОСОБА_3 неодноразово пропонувалось надати пояснення стосовно питань, на підставі яких було розпочато службове розслідування. Але пояснення ОСОБА_3 не надавались, посилаючись на збирання доказів. 11.04.2007року ОСОБА_3 надано матеріали, які підтверджують її неприсутність в судовому засіданні, у звязку з здачею звіту в обласній податковій адміністрації.

Посилання позивача на відсутність її в судовому засіданні у звязку із здачею звіту в ДПА у Дніпропетровській області не може звільняти від виконання наказу начальника інспекції. Згідно листа від 06.12.2006 року «Про захист звітної інформації та затвердженого графіку захисту звітних даних юридичними підрозділами ДПІ області», ОСОБА_2 МДПІ було призначено день заслуховування та здачі звітної інформації - 20.12.2006року. Про необхідність надання додаткових днів для здачі звіту до ДПА у Дніпропетровській області ОСОБА_3 начальника інспекції не повідомляла.

Порядком проведення службових розслідувань стосовно державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950 передбачено, що державний службовець, відносно якого проводилось розслідування ознайомлюється з актом службового розслідування та надає свої зауваження. 13.04.2007року на адресу позивача ОСОБА_2 МДПІ було направлено повідомлення про складення акту службового розслідування та можливості ознайомлення з ним. ОСОБА_3 для ознайомлення з актом до податкової інспекції не зявилась. 11.06.2007року вона відмовилась від ознайомлення та підпису акту службового розслідування та інших документів, про що складено акт № З від 11.06.07 та подала заяву про надання щорічної відпустки з подальшим звільненням.

Відповідно до статті 139 Кодексу законів про працю України та статті 10 Закону України «Про державну службу» працівники, державні службовці, зобовязані чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати рішення державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; безпосередньо та сумлінно виконувати покладені на них службові обовязки .

За результатами проведення службового розслідування, наказом ОСОБА_2 МДПІ від 16.04.2007року № 24-о ОСОБА_3 було притягнено до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Але у звязку з перебуванням в додатковій навчальній відпустці з 26.03.07 по 09.06.07, питання про притягнення до відповідальності повинно було розглядатися після виходу з

відпустки.

Отже, дії посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ по проведенню службового розслідування не протирічать закону.

Вищевикладене підтверджує відсутність протиправності в діях посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ, упередженого ставлення до ОСОБА_3, які б могли призвести до моральних страждань, погіршення стану здоровя та втрати нормальних життєвих звязків, як вона зазначає в своїй позовній заяві. А отже, підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб податкової інспекції відсутні.

Крім того, пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», із змінами

та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.01 №5 зазначено що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках передбачених трудовим

законодавством застосовується тримісячних строк (ст. 233 КЗпП України). Строк предявлення вимог про відшкодування моральної шкоди, як і строк подачі позову ОСОБА_3 було пропущено, в звязку з цим, її вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 МДПІ просить суд в позові ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, представники відповідача - ОСОБА_2 МДПІ - ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_9 підтримали подане ними заперечення та просять суд відмовити ОСОБА_3В у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_3 підлягаючим частковому задоволенню виходячи з наступного.

В судовому засіданні представниками відповідача - ОСОБА_2 МДПІ - не були доведені підстави для скорочення позивачки ОСОБА_3, а саме, не розкриті поставлені в позовній заяві питання: чому не було враховано переважне право на залишення на роботі

відповідно до ст.49-2 КЗпП України, чому позивачці ОСОБА_3 не була запропонована інша робота по існуючому списку вакантних посад в інспекції, чому її було скорочено при відсутності скорочення як чисельності, так і штату працівників ОСОБА_2 МДПІ. Адже

відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.92 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами та доповненнями, справжньою підставою для звільнення за п.1 ст.40 КЗпП було й залишається скорочення чисельності чи штату працівників.

Так, згідно п.18 цієї Постанови, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом перевіряти їх відповідність законові. В наказі про звільнення повинно бути вказано підставу, що визнається законною, а саме: зміни у штатному розписі, відмова працівника від іншої роботи, згода профкому, інше.

Але в наказі ОСОБА_2 МДПІ про надання щорічної відпустки з подальшим звільненням, не зазначено підстав для звільнення позивачки ОСОБА_3 відповідно до чинного законодавства, а є лише посилання на статтю, а саме: згідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто без формулювання підстави звільнення всупереч нормам законодавства, що регулює вивільнення

працівника (т.с.1 а.с. 25)

При цьому в наказі як підстава для звільнення вказані: ст. З Закону України «Про відпустки», ст. 82 КЗпП України та заява позивачки ОСОБА_3 про надання щорічної відпустки, що не може бути підставою для звільнення працівника за ініціативою власника.

Також і запис про звільнення в трудовій книжці позивачки виконаний без формулювання причини звільнення всупереч Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях» від 29.07.1993 року № 58. (т.с.1 а.с. 23)

Відповідно до п.19 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.92 р. №9, звільнення визнається законним за умови що дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників; враховано переважне право на залишення на роботі; пропонувалась інша робота на тому ж підприємстві; є згода профспілки на звільнення. Суд перевіряє також чи дотримано норм законодавства, що регулюють звільнення працівників; які є докази, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як видно з матеріалів справи, жодна з перерахованих умов не була дотримана керівництвом ОСОБА_2 МДПІ. Відповідач, всупереч вимогам закону, не здійснив належних заходів щодо переводу позивачки ОСОБА_3, не обговорювалось питання переважного права в залишенні на ті, що суперечить вимогам ст.ст.40, 42 КЗпП України, де чітко визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників звільнення допускається при неможливості вести працівника за його згодою на іншу роботу та при відсутності у звільненого переважного на залишення на роботі.

В ОСОБА_2 МДПІ позивачка ОСОБА_3 працювала з 01.04.2004 року, найдовше з усіх працівників юридичного відділу. Протягом тривалого часу, маючи у відділі 2 вакансії, вона працювала одна до жовтня 2005 року. За період роботи в інспекції мала неодноразові відзначення за високі досягнення в роботі з правового забезпечення діяльності органів державної податкової служби; заохочення ДПА у Дніпропетровській області за високі показники в роботі, особисту ініціативу і самовідданість, виявлені при виконанні службового обовязку, значний внесок у виконання завдань і функцій, покладених на юридичний відділ; в червні 2006 року нагороджена Подякою за сумлінність в роботі, бездоганне виконання посадових обовязків. Про результати роботи юридичного відділу свідчать ОСОБА_6 перевірок ДПА у Дніпропетровській області (т.с.1 .с. 29-30, 165, 231-232).

Наказом ОСОБА_2 МДПІ від 15.12.06р. №111, з яким позивачку ОСОБА_3 не ознайомлювали та не надавали для візування, в п.4 передбачено скорочення однієї штатної посади з юридичному відділі та введення її у відділ аудиту юридичних осіб. Отже скорочення штату в цілому по інспекції не відбулося (т.с.1 а.с. 108).

Оскільки в той період позивачка ОСОБА_3 навчалась на останньому курсі гуманітарного університету «Запорізький інститут державного і муніципального управління» вона мала відповідно до ст.49-2 КЗпП України переважне право на залишення на роботі, що закріплено в п.4 ст.42 КЗпП України. Але керівництво ОСОБА_2 МДПІ грубо порушило норми трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівників та не врахувало переважне право на залишення на роботі. Не існувала комісія, яка повинна була розглядати професійні якості, рівень кваліфікації і продуктивність праці працівників, що вивільняються, не ухвалювався список працівників, які мають переважне право на залишення на роботі в інспекції (т.с.1 а.с. 28).

Натомість працівника, який дійсно підлягав скороченню, призначають завідуючим юридичним сектором ОСОБА_2 МДПІ.

В ч.2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у п.1 ст.40 допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Законодавством передбачено, що умова про переведення працівника вважається виконаною, якщо запропонована робота відповідає роду діяльності працівника. Якщо працівник просить залишити його на тому ж підприємстві, в установі, організації та згоден виконувати роботу, яка не відповідає роду його діяльності, і така робота є на підприємстві, власник, або уповноважений ним орган зобовязані надати йому цю роботу.

Але відповідач не довів, що ОСОБА_2 МДПІ додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, не надано доказів про те, що позивачці пропонувалась інша посада в ОСОБА_2 МДПІ по існуючому списку вакантних посад, зокрема, у знов створеному структурному підрозділі. Приймаючи рішення про звільнення позивачки керівництво запропонувало лише одну вакансію державного податкового інспектора економічного фаху в Васильківському відділенні, (т.с.1 а.с. 26).

Разом з тим після звільнення позивачки ОСОБА_3 в інспекцію були прийняті інші працівники, в тому числі з с.Васильківки в листопаді прийнятий працівник в юридичний сектор. Всього за період з 01.08.2007 року по 08.07.2009 року прийнято 9 чол.

Твердження представників відповідача про те, що позивачці начебто пропонувала, посада завідувача юридичного сектору не відповідає дійсності, адже в своєму запереченні позовну заяву відповідач підтверджує, що 23.03.2007 року позивачка під підпис ознайомилась переліком вакантних посад. Для ознайомлення їй був наданий перелік з однією вакансією економічного фаху у Васильківському відділенні МДПІ, під яким вона поставила свій підпис зазначивши дату. Але в запереченні відповідач подає неправдиву інформацію про ознайомлення позивачки з переліком вакансій в якому значилась посада завідувача юридичним сектором ОСОБА_2 МДПІ та додає до матеріалів справи інший перелік вакантних посад без її підпис про ознайомлення.

З матеріалів справи вбачається, що перелік вакантних посад станом на 11.06.2007 року зазначений в запереченнях ОСОБА_2 МДПІ, позивачці ОСОБА_3 фактично для ознайомлення не надавався.

У ОСОБА_6 №3 від 11.06.07р., (т.с.1 а.с. 155) підготовленому головним спеціалістом з питань роботи персоналу, не вказаний перелік вакантних посад, який повинен був в той час надаватися позивачці для ознайомлення, та який обовязково був би внесений до переліку документів поданих позивачці для ознайомлення. Крім того, даний ОСОБА_6 не має юридичної сили оскільки він підписаний лише двома особами замість трьох, як передбачено законодавствоs: зокрема, відсутній підпис ОСОБА_4 тому, що на момент складання ОСОБА_6 він вже в ОСОБА_2 МДПІ не працював з 14.09.07р.

Також Відповідачем не надано обґрунтованої відповіді на питання чому голова первинної профспілкової організації працівників ОСОБА_2 МДПІ 15.12.2006 року провела засідання профспілкового комітету таємно, без участі позивачки ОСОБА_3, та без обґрунтованого письмового подання начальника інспекції до профспілки про надання згоди на звільнення її осади, всупереч Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 р. № 1045-ХІУ із змінами, а саме ст.39 в якій передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

Вказані факти свідчать про звільнення позивачки ОСОБА_3 з посади без законних на те підстав, з порушенням норм діючого трудового законодавства.

Згідно КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб при здійсненні ними владних управлінських функцій. Тому в ч.2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльною окладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

В судовому засіданні, досліджуючи матеріали справи, було достовірно встановлене, що скорочення штату працівників в цілому по інспекції не відбулося; позивачці ОСОБА_3 не пропонувалася інша робота по списку вакантних посад в інспекції, відсутній її підпис на даному списку; в попередженні про звільнення позивачці запропонована одна вакансія економічного фаху у Васильківському відділенні. Разом з тим, протягом трьох місяців після мого звільнення в ОСОБА_2 МДПІ були прийняті інші працівники, в т.ч мешканець с. Васильківка прийнятий в юридичний сектор; відсутні дані, про те що позивачка відмовилася від працевлаштування на вільні вакансії; відповідачем не розглядалося питання про переважне право вивільнюваного працівника на залишенні на роботі; звільнення позивачки ОСОБА_3 з посади відбулося без письмового погодження з начальником юридичного управління ДПА у Дніпропетровській області, всупереч Положенню про юридичний відділ ОСОБА_2 МДПІ.

Відповідач не довів правомірність своїх дій щодо звільнення позивачки ОСОБА_3 посади. Таким чином, досліджені протягом судового розгляду факти, що підтвердження документально з залученням до матеріалів справи, беззаперечно підтверджують протиправність дій відповідача - ОСОБА_2 МДПІ - щодо звільнення позивачки з посади, яке здійснено з порушенням законодавства, що регулює звільнення працівників, і є неправомірним.

Тому, необхідно визнати протиправними дії посадових осіб ОСОБА_2 МДТН щодо звільнення позивачки ОСОБА_3 з посади, скасувати наказ про звільнення та зобовязати

начальника інспекції поновити позивачку ОСОБА_3 на роботі на попередній посаді, з якої її було незаконно звільнено.

Відповідно до ст.235 КЗпП України, одночасно з винесенням рішення про поновлення на роботі, вирішуються вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою стверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати у випадках: середня заробітна

пата за час вимушеного прогулу за період з 02.08.07р. по 16.08.10р. розраховується: 107,41 грн. середньоденна заробітна плата) х 768 робочих днів (кількість днів вимушеного прогулу) =

82490,88 грн.

Отже, стягненню з відповідача ОСОБА_2 МДПІ на користь позивача ОСОБА_3 станом на 16.08.2010 року підлягає середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з

02.08.07р. по 16.08.10р в сумі 82490,88 грн.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_3 в частині стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 МДПІ виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості задовольнити частково в розмірі 10000 грн.

В частині позовних вимог ОСОБА_3 стосовно внесення записів до трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, матеріальної допомоги, допомоги на вирішення соціально-побутових потреб, стягнення коштів та скасування акту службового

розслідування позивачці ОСОБА_3 необхідно відмовити виходячи з наступних підстав.

Позивачка ОСОБА_3 в позовній заяві скаржиться на недодержання податковою інспекцією пункту 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58. ОСОБА_3 за фахом являється юристом, вважає себе спеціалістом високої кваліфікації, працювала на посаді в.о. начальника юридичного відділу та згідно з Положенням про юридичний відділ повинна додержуватись норм права, провадити не тільки претензійно-правову роботу. В її обовязки входить і контроль

за додержанням норм трудового законодавства, здійснення правової оцінки проектів нормативно-правових актів, надання до них відповідних зауважень і пропозиції, проектів наказів розпоряджень та інших проектів правових актів, що подаються на підпис керівнику інспекції, їх візування. Тому її посилання на порушення порядку ведення трудових книжок є безпідставними, оскільки вона сама допустила порушення закону на які посилається в позовній

заяві.

Звільнення ОСОБА_3 та запис пре її звільнення в трудовій книжці проведене згідно з інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників на підприємстві від 29.07.1993року № 58, в трудових книжках проставляється номер наказу, його дата та звільнення за статтею, яка вказана в наказі.

Зазначене в позові питання про приховування освіти ОСОБА_3 не відповідає дійсності. Підпунктом 2.2 пункту 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.93 № 58, визначено вичерпний перелік відомостей, що заносяться до трудової книжки працівника.

Крім того, відповідно до пункту 3 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.98 № 731 передбачено, що особова справа державного службовця у міру проходження державної служби доповнюється відповідними матеріалами. Ці матеріали повинні надаватися особисто державним службовцем для занесення їх до особової справи. Документ про закінчення Гуманітарного університету «Запорізький інститут державного та муніципального управління» та здобуття повної вищої юридичної освіти ОСОБА_3 спеціалісту з питань персоналу не задавався.

ОСОБА_3 в позовній заяві посилається на недодержання ОСОБА_2 МДПІ с 74 КЗпП України щодо надання їй щорічної відпустки та виплат за невикористання відпусток при звільненні. Вона вважає, що їй підлягає до виплати не одержана сума (грошова компенсація) за невикористану відпустку в кількості 12 днів за період з 01.04.2004року до 31.03.2005року були витрачені на навчання, але ОСОБА_3 не зверталась з заявою про надання відпустки на навчання, а також з заявою в 2005році про видачу їй компенсації за період з 01.04.2004 року по 31.03.2005року, тому вважаємо, що її заява про не виплату їй компенсації за період з 01.04.2004року по 31.03.2005року безпідставна.

Проте, відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки», статті 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, затвердженими власником уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

ОСОБА_3 була прийнята на роботу з 01.04.2004року.

Відповідно до затвердженого графіку відпусток в ОСОБА_2 МДПІ на 2005рік та за пропозицією ОСОБА_3В їй було встановлено щорічну відпустку з 19 липня 2005року на 30 календарних днів.

Відповідно до затвердженого графіку відпусток на 2006рік та за пропозицією ОСОБА_3 їй було встановлено щорічну відпустку з 24 липня 2006року на 30 календарних днів.

Відповідно до затвердженого графіку відпусток на 2007рік ОСОБА_3 було встановлено щорічну відпустку з 01 жовтня 2007року на 30 календарних днів (при затвердженні графіку відпусток ОСОБА_3 не надала пропозиції щодо встановлення їй щорічної відпустки, так як вона в грудні 2006 року та січні 2007року знаходилась на лікарняному).

Заяв позивача про надання щорічної відпустки в 2004році та про перенесення її на інший період не надходило.

Трудове законодавство допускає можливість не використання відпусток протягом 2-х років.

За період роботи в податковій інспекції ОСОБА_3 були використані що: відпустки згідно її заяв (т.с.1 а.с.123-126) за наступні періоди:

-за період з 01.04.04 по 31.03.05,

використана відпустка з 14.11.05 по 25.11.05

(наказ від 11.11.05 № 113-в) (т.с.1 а.с.127);

- за період з 01.04.04 по 31.03.05,

- використана відпустка з 03.07.06 по 20.07 -

(наказ від 30.06.06 № 41-в) (т.с.1 а.с.128);

-за період з 01.04.05 по 31.03.06,

використана відпустка з 14.08.06 по 01.09.06

(наказ від 04.08.06 № 63-в) (т.с.1 а.с.129);

- за період з 01.04.05 по 31.03.06, з 01.04.06 по 31.03.07, використана відпустка з 11.06.07 по 23.07.07 (наказ від 11.06.07 № 39-о) (т.с.1 а.с.130);

-за період з 01.04.07 по 01.08.07,

використана відпустка з 24.07.07 по 01.08.07

(наказ від 11.06.07 № 40-о) (т.с.1 а.с.120).

Отже, щорічні відпустки ОСОБА_3 були використані в повному обсязі.

Згідно з наказом ОСОБА_2 МДПІ від 11.06.2007року № 39-о (т.с.1 а.с.130) ОСОБА_3 при звільненні виплачена вся сума, яка підлягала виплаті за відпустки, виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати та вихідна допомога розмірі середньомісячної заробітної плати (т.с.1 а.с.134).

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про державну службу» передбачено надання державним службовцям щорічної відпустки з виплатою допомоги для оздоровлення. Згідно з частиною 6 статті 33 Закону України «Про державну службу» державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Розмір цих допомог державним службовцям встановлений підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.06 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». У відповідності до цього підпункту керівникам органів надано право у межах затвердженого фонду оплати надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, тобто надання такої допомоги є не обовязком, а правом керівника.

У звязку з наданням щорічних відпусток та відповідно до поданих заяв ОСОБА_3 про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в 2005, 2006, 2007роках, зазначені виплати були здійснені в повному обсязі, що не заперечується самою ОСОБА_3 Допомога на вирішення соціально-побутових питань виплачена в 2005 та 2006роках (довідки про заробітну плату та інші доходи за 2005, 2006, 2007роки - т.с.1 а.с.131-133). -

Учбові відпустки відповідно до поданих заяв ОСОБА_3 були надані в повному обсязі згідно заяв позивачки ОСОБА_3 (т.с.1 а.с.135, 137, 139, 141) та відповідних наказів ОСОБА_2 МДПІ (т.с.1 а.с.136, 138, 140, 142), тому твердження позивачки ОСОБА_3 щодо ненадання їй учбових відпусток є безпідставними.

Позивачка ОСОБА_3 в позові посилається на ту обставину, що з неї у вересні 2005року заробітної плати незаконно утримано 666грн. Дане твердження не відповідає дійсності, так як ці кошти вона отримала раніше в частині заробітної плати. ОСОБА_3 погодилась та не оспорила, як вона вважає незаконні дії посадових осіб податкової інспекції до суду, написала особисто заяву до бухгалтерії про утримання з неї вищевказаної суми (т.с.1 а.с.143, 144), тому ОСОБА_2 МДПІ стягнуто цю суму згідно діючого законодавства.

Щодо стягнення з податкової інспекції коштів у розмірі 330,04грн., які ОСОБА_3 вважає витраченими на придбання журналу для ведення правового супроводження справ та ведення позовної роботи в органах податкової служби 23.04.2004року судом за клопотанням відповідача відповідно до ст.257 Цивільного Кодексу України застосована позовна давність, встановлена у три роки, тому ОСОБА_3 втратила право на стягнення позовної суми 330,04грн. з ОСОБА_2 МДПІ - 24.04.2007року.

Стосовно визнання незаконними дій посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ щодо проведення службового розслідування, зобовязання відшкодування витрат на відрядження та скасування акту, складеного за результатами проведеного службового розслідування судом встановлено наступне.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2006року по справі № Б26/148/03 за позовом ДП ОКП «Дніпротеплоенерго» «Покровкатеплоенерго» про визнання банкрутом ПМК № 331 було призначено судове засідання на 26.12.2006року Наказом ОСОБА_2 МДПІ від 25.12.2006року № 160-к (т.с.1 а.с. 146) в.о. начальника юридичного відділу ОСОБА_3 була відрядження до господарського суду Дніпропетровської ласті для участі в судовому засіданні по даній справі. При отриманні ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2006року (т.с.1 а.с.147) по справі № Б26/148/03 було встановлено відсутність представника податкової інспекції в судовому засіданні, 9.06 ОСОБА_3, яка була відряджена наказом ОСОБА_2 МДПІ, саме для прийняття участі в судовому засіданні по даній справі.

14.02.2007 року начальником інспекції видано розпорядження про проведення службового розслідування відносно в.о. начальника юридичного відділу ОСОБА_3 (т.с.1 а.с. 148).

3 27.12.2006року ОСОБА_3 перебувала на лікуванні, тому посвідчення про відрядження до канцелярії було передано через працівника відділу для відмітки про прибуття. Згідно пояснення працівника відповідального за видачу посвідчень ОСОБА_3 було повернуто посвідчення про відрядження з відміткою суду, але не заповнено з титульної сторінки. Проте, посвідчення про відрядження попередньо видавалось їй під підпис та у заповненому вигляді. Отже, попередньо виписане посвідчення про відрядження було втрачено або приховано працівником, на якого воно виписувалось (т.с.1 а.с. 149).

Пояснення арбітражного керуючого ПМК № 331 ОСОБА_8 також підтверджують відсутність в судовому засіданні господарського суду Дніпропетровської області по справі № Б26/148/03 представника податкової інспекції ОСОБА_3 (т.с.1 а.с.150).

Під час проведення службового розслідування ОСОБА_3 неодноразово пропонувалось надати пояснення стосовно питань, на підставі яких було розпочато службове розслідування (т.с.1 а.с. 151, 152). Але пояснення ОСОБА_3 не надавались, посилаючись на збирання доказів. 11.04.2007року ОСОБА_3 надано матеріали, які підтверджують її неприсутність в судовому засіданні, у звязку з здачею звіту в обласній податковій адміністрації.

Посилання позивача на відсутність її в судовому засіданні у звязку із здачею звіту в ДПА у Дніпропетровській області не може звільняти від виконання наказу начальника інспекції. Згідно листа від 06.12.2006 року «Про захист звітної інформації та затвердженого графіку захисту звітних даних юридичними підрозділами ДПІ області», ОСОБА_2 МДПІ було призначено заслуховування та здачі звітної інформації - 20.12.2006року (т.с.1 а.с.153). Про необхідність надання додаткових днів для здачі звіту до ДПА у Дніпропетровській області ОСОБА_3начальника інспекції не повідомляла.

Порядком проведення службових розслідувань стосовно державних службовців затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950 передбачено, державний службовець, відносно якого проводилось розслідування ознайомлюється з актом службового розслідування та надає свої зауваження. 13.04.2007року на адресу позивача ОСОБА_2 МДПІ було направлено повідомлення про складення акту службового розслідування та можливості ознайомлення з ним (т.с.1 а.с.154). ОСОБА_3 для ознайомлення з актом до податкової інспекції не зявилась. 11.06.2007року вона відмовилась від ознайомлення та підпису акту службового розслідування та інших документів, про що складено акт № 3 від 11.06.07 (додаток 51) та подала заяву про надання щорічної відпустки з подальші звільненням.

Відповідно до статті 139 Кодексу законів про працю України та статті 10 Закону України «Про державну службу» працівники, державні службовці, зобовязані чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати рішення державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; безпосередньо та сумлінно виконувати покладені на них службові обовязки .

За результатами проведення службового розслідування, наказом ОСОБА_2 МДПІ 6.04.2007року № 24-о ОСОБА_3 було притягнено до дисциплінарної відповідальності вигляді догани (т.с.1 а.с.156). Але у звязку з перебуванням в додатковій навчальній відпустці 26.03.07р. по 09.06.07р., питання про притягнення до відповідальності повинно було розглядатися після виходу з відпустки.

Отже, дії посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ по проведенню службового розслідування не протирічать закону.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 9, 122, 256 КАС України, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 № 1045-ХІУ, Інструкцією «Про порядок ведення трудових книжок на підприємства установах і організаціях» від 29.07.1993 року № 58, Законом України «Про відпуски», «Положенням про державний вищий учбовий заклад освіти», затвердженим постановою КМУ від 05.09.1996 року № 1074, Постановою Пленуму Верховного Суду України практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.12.1992р., Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.06 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», Порядком проведення службових розслідувань стосовно державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції про поновлення на попередній роботі і оплату за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, внесення записів до трудової книжки визнання протиправними дій посадових осіб ОСОБА_2 МДПІ, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

ОСОБА_7 наказ ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції від 11.06.2007року № 40-о в частині звільнення ОСОБА_3 з посади в.о. начальника юридичного відділу ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції.

Зобовязати начальника ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді в.о. начальника юридичного відділу ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції з дня звільнення з 01.08.2007 року.

Стягнути з ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі - 82490,88 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, міжрайонної державної податкової інспекції на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині негайного поновлення ОСОБА_3 на посаді в.о. начальника юридичного відділу ОСОБА_2 міжрайонної державної податкової інспекції.

В інших позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити за необґрунтованістю.

Судові витрати по справі компенсувати за рахунок Державного Бюджету України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом 10 днів з дня її складання і повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова у повному обсязі складена 19.08.2010 р.

Суддя О.Г. Єланський