Справа № 820/2238/15
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 р.Справа № 820/2238/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Водолажської Н.С. , Філатова Ю.М.

за участю секретаря судового засідання - Тітової А.В.

Представник відповідача - Кравець О.В.

Представник позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського міського центру зайнятості на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2015р. по справі № 820/2238/15

за позовом ОСОБА_2

до Харківського міського центру зайнятості

третя особа Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції

про визнання незаконними дій, визнання незаконним акту та наказу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського міського центру зайнятості, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25.03.2015 року, просив суд: визнати незаконними дії Харківського міського центру зайнятості про звинувачення в умисному невиконанні позивачем своїх обов'язків під час перебування на обліку, як безробітного в 2007 році та зловживання ними; визнати незаконними дії Харківського міського центру зайнятості по ігноруванню рішення Господарського суду №30/19-05 від 01.02.2005 року; визнати незаконним акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним від 23.02.2015 року №39-ФОП та наказ від 23.02.2015 року №237 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю.

Ухвалою суду від 22.04.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Реєстраційну службу Харківського міського управління юстиції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він в період з 21.06.2007 року по 15.04.2008 року отримував допомогу по безробіттю в Харківському міському центрі зайнятості. 24.02.2015 року отримав від ХМЦЗ лист - претензію №ХМЦЗ-02-2545-26/15 про повернення коштів в розмірі 1301,47 грн. на підставі проведеної перевірки та встановлення факту подання недостовірних даних про обставини, що впливають на умови призначення та виплату матеріального забезпечення в порушення вимоги ст.36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Позивач вважає, що обставини, які стали підставою для винесення наказу про повернення коштів виплачених як допомога по безробіттю від 23.02.2015 року №237, а також листа - претензії є необґрунтованими, оскільки на час отримання допомоги по безробіттю було припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_2 за рішенням Господарського суду Харківської області від 01.02.2005 року по справі №30/19-05 за позовом ДПІ у Червонозаводському районі м. Харкова до ФОП ОСОБА_2 про припинення підприємницької діяльності, зазначене рішення набрало законної сили. Таким чином, зазначені вимоги щодо повернення коштів є необґрунтованими та безпідставними, через що позивач вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував, зазначив, що відповідачем на підставі чинного законодавства проведено перевірку достовірності даних, які є підставою для надання позивачеві статусу безробітного та здійснення виплати матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих позивачем до державної служби зайнятості під час реєстрації та протягом періоду його перебування на обліку як безробітного. Зазначена перевірка виявила на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 12.01.2015 року за НОМЕР_1, що на час перебування ОСОБА_2 на обліку як безробітного він здійснював підприємницьку діяльність, а саме в ЄДР містилася інформація, що підприємницьку діяльність позивача припинено за судовим рішення 03.12.2014 року. Таким чином, відповідач вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Від представника третьої особи - Задорожної В.М. надійшли письмові пояснення, в яких представник третьої особи зазначила, що державний реєстратор діяв у відповідності до чинного законодавства. Так, 30.01.2014 року позивача було включено до ЄДР на підставі відомостей інвентаризації юридичних осіб та фізичних - осіб підприємців, оскільки він був не включений до ЄДР ЮОФОП. Також представник третьої особи зазначила, що державна реєстрація припинення ФОП ОСОБА_2 була проведена 03.12.2014 року на підставі судового рішення Господарського суду Харківської області від 01.02.2005 року по справі №30/19-05 у зв'язку з неподанням протягом року органами ДПС податкової декларації, документів фінансової звітності.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: скасовано наказ Харківського міського центру зайнятості про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_2 від 23.02.2015 року №237; у задоволенні іншої частини повних вимог - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем, Харківським міським центром зайнятості, подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, а саме: Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Закону України «Про зайнятість населення», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», ст. 68 Конституції України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на законності та обгрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

В судове засідання представник третьої особи не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за відсутності представника третьої особи.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду в межах апеляційної скарги та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_2 21.06.2007 року звернувся до Червонозаводського районного центру зайнятості за наданням статусу безробітного для вирішення питання працевлаштування (а.с. 70).

Позивач був зареєстрований у період з 21.06.2007 року до 02.10.2007 року у Харківському міському центрі зайнятості як особа, що шукає роботу, з відкриттям персональної картки №61400001 (а.с.71), що підтверджується витягом з наказів про прийняті рішення по позивачу (а.с.65).

Наказом від 21.06.2007 року №НТ070621 ОСОБА_2 надано статус безробітного і призначено виплату допомоги по безробіттю у розмірі, встановленому законодавством з 21.06.2007 року до 15.04.2008 року (а.с.65).

Наказом від 02.10.2007 року № НТ071002 ОСОБА_2 знято з обліку у зв'язку з зняттям з реєстрації за місцем проживання.

Відповідачем здійснено виплати матеріального забезпечення за період з 21.06.2007 р. до 02.10.2007 р. на загальну суму 1301,47 грн.

Посадовими особами позивача 23.02.2015 року здійснено розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення позивачу ОСОБА_2 у період перебування на обліку, про що складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 23.02.2015 року №39ФОП (а.с.68-69). Відповідно висновків акту, статус безробітного ОСОБА_2 був наданий незаконно, оскільки він відносився до категорії зайнятого населення і не міг бути визнаний безробітним, кошти, нараховані ОСОБА_2 як допомога по безробіттю за період з 21.06.2007 року до 16.09.2007 року в сумі 1301,47 грн., підлягають поверненню.

Директором Харківського міського центру зайнятості прийнято наказ від 23.02.2015 року №237 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю позивачу ОСОБА_2 за період з 21.06.2007 року до 16.09.2007 року в сумі 1301,47 грн. (а.с.67).

На підставі зазначеного наказу відповідачем складено лист-претензію від 24.02.2015 року № ХМЦЗ-02-254526/15 з вимогою в добровільному порядку сплатити суму боргу в розмірі 1301,47 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що висновки зазначені в акті перевірки не породжують та не змінюють права та обов'язки позивача, а тому вимоги про визнання таких висновків неправомірними не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Наказ про повернення коштів від 23.02.2015 року №237 є неправомірним, таким, що суперечить ст. 58 Конституції України, а отже позовні вимоги а цій частині є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог про визнання акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним від 23.02.2015 року №39-ФОП, колегія суддів зазначає наступне.

Акт розслідування не містить владних управлінських приписів щодо позивача, а лише містить інформацію про виявлені під час перевірки порушення.

Висновки зазначені в акті перевірки не породжують та не змінюють права та обов'язки позивача, а тому вимоги про визнання таких висновків неправомірними не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним від 23.02.2015 року №39-ФОП.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій Харківського міського центру зайнятості про звинувачення в умисному невиконанні позивачем своїх обов'язків під час перебування на обліку, як безробітного в 2007 році та зловживання ними; про визнання незаконними дій Харківського міського центру зайнятості по ігноруванню рішення Господарського суду №30/19-05 від 01.02.2005 року; про визнання незаконним наказу від 23.02.2015 року №237 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, 23.02.2015 року посадовими особами Харківського міського центру зайнятості проведено розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення позивачу ОСОБА_2 за період з 21.06.2007 р. до 02.10.2007 р. на підставі п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року №5067-VІ, Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття", а також керуючись п. 6 та п. 7 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, який затверджено спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 року № 60/62, про що зазначено в акті розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 23.02.2015 року №39ФОП, складеному за результатами розслідування (а.с.68-69).

Наказ від 23.02.2015 року №237 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю відповідачу ОСОБА_2 за період з 21.06.2007 р. до 16.09.2007 р., прийнято позивачем також на підставі п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року № 5067-VІ, Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття", а також керуючись п. 6 та п. 7 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, який затверджено спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 року № 60/62 (а.с. 67).

Колегія суддів зазначає, що здійснення розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, складання акту та прийняття наказу про повернення коштів відповідачем є неправомірними, оскільки при проведенні розслідування та прийнятті наказу відповідач керувався нормами Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року № 5067-VІ, який набрав чинності 01.01.2013 року, а також Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, який затверджено спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 року № 60/62, тобто нормативно-правовими актами, які були прийняті та набрали чинності через декілька років після надання відповідачу матеріального забезпечення. На час надання відповідачу статусу безробітного та виплати допомоги по безробіттю діяли інші нормативно-правові акти.

Водночас відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним звернення Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності. Тобто до події, факту застосовується той закон або іншій нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

З огляду на те, що відповідач Харківський міський центр зайнятості при здійсненні розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати за період з 21.06.2007 р. до 16.09.2007 р. матеріального забезпечення позивачу ОСОБА_2, при складанні акту та прийнятті наказу про повернення коштів керувався нормативно - правовими актами, яких не існувало на час надання позивачу статусу безробітного та виплати допомоги по безробіттю, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що наказ про повернення коштів від 23.02.2015 року №237 є неправомірним, таким, що суперечить ст. 58 Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення" від 01.03.1991 року №803-XII, в редакції, яка була чинною на момент надання позивачу статусу безробітного, зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі. Зайнятість населення, що проживає на території України, забезпечується державою шляхом проведення активної соціально-економічної політики, спрямованої на задоволення його потреб у добровільному виборі виду діяльності, стимулювання створення нових робочих місць і розвитку підприємництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення" від 01.03.1991 року №803-XII в чинній на час надання позивачу статусу безробітного редакції, безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про зайнятість населення" від 01.03.1991 року № 803-XII, в редакції, яка була чинною на момент надання позивачу статусу безробітного, в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах: а) працюючі по найму на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності, у міжнародних та іноземних організаціях в Україні і за кордоном у фізичних осіб; б) громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України "Про особисте селянське господарство"; в) обрані, призначені або затверджені на оплачувану посаду в органах державної влади, управління та громадських об'єднаннях; г) які проходять службу в Збройних Силах України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, військах внутрішньої та конвойної охорони і Цивільної оборони України, органах внутрішніх справ України, інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, альтернативну (невійськову) службу; е) які проходять професійну підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації з відривом від виробництва; навчаються в денних загальноосвітніх школах і вищих навчальних закладах; ж) працюючі громадяни інших країн, які тимчасово перебувають в Україні і виконують функції, не пов'язані із забезпеченням діяльності посольств і місій.

Законодавцем передбачено відповідну умову виникнення підстав для стягнення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг. Так, відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 року № 1533-III, з застрахованої особи стягується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг - за умови умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними.

Як свідчать матеріали справи, позивач був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності 05.11.1999 року на підставі діючого на той час Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.98 р. №740 (надалі - Положення №740), п.1 якого закріплено, що це положення визначає порядок державної реєстрації та перереєстрації суб'єктів підприємницької діяльності незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, за винятком окремих видів суб'єктів підприємницької діяльності, для яких законами України встановлено спеціальні правила державної реєстрації, а також порядок скасування державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності.

Відповідно до вимог зазначеного Положення № 740, державна реєстрація суб'єкта підприємницької діяльності здійснювалася органом державної реєстрації шляхом включення його до Реєстру суб'єктів підприємницької діяльності.

З акту розслідування від 23.02.2015 року № 39 ФОП вбачається, що під час реєстрації 21.06.2007 року позивача ОСОБА_2 на обліку як безробітної запис щодо реєстрації його як ФОП в базі ЄІАС був відсутній.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_2 не знав, що він станом на час надання статусу безробітного був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, оскільки він керувався даними, повідомленими йому працівником центру зайнятості про відсутність щодо нього інформації в базі ЄІАС.

Крім того, позивач вважав, що він не є суб'єктом підприємницької діяльності, оскільки рішенням Господарського суду Харківської області від 01.02.2005 року по справі №30/19-05 позов ДПІ у Червонозаводському районі м. Харкова до ФОП ОСОБА_2 про припинення підприємницької діяльність - задоволено. Припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_2, зазначене рішення набрало законної сили, що підтверджується даними Основ'янської ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області (а.с.57).

Таким чином, колегія суддів вважає хибними доводи апеляційної скарги про те, що позивач порушив вимоги Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", оскільки умисно не виконав свої обов'язки, а саме не повідомив центр зайнятості про факт своєї реєстрації як фізичної особи-підприємця, що призвело до наслідку - необхідність повернення незаконно отриманих коштів Фонду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Отже, не виконання рішення державним реєстратором за місцем реєстрації фізичної особи -підприємця, якому, саме для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, Господарським судом Харківської області було направлено копію рішення (абз. 4 резолютивної частини зазначеного рішення суду), не може нести негативних наслідків для позивача.

Колегія суддів зазначає, що в подальшому відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", який набрав чинності 1 липня 2004 року.

Так, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції на момент прийняття) передбачалося, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов'язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

03.03.2011 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб'єктів господарювання" від 01.07.2010 року №2390-VI. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Крім того, пунктом 4 Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб'єктів господарювання" визначено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що у випадку не звернення фізичної особи-підприємця за включенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомостей про цю особу до певної дати, така особа фактично позбавляється права на підприємницьку діяльність, оскільки втрачає чинність свідоцтво про реєстрацію та відсутні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

З матеріалів реєстраційної справи, які надані до матеріалів справи Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції, вбачається що 24.11.2014 року до реєстраційної служби за вх. № 17562 надійшло рішення Господарського суду Харківської області від 01.02.2005 року про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2

Державний реєстратор у відповідності до чинного законодавства 30.01.2014 року здійснив реєстраційну дію "Включення відомостей про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію вважається не дійсним" щодо ОСОБА_2, а потім 03.12.2014 року здійснив реєстраційну дію "Внесення судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що не пов'язано з її банкрутством", а також 03.12.2014 року здійснено державну реєстрацію припинення ФОП ОСОБА_2 (а.с. 77-85).

Таким чином, відомості щодо позивача ОСОБА_2 як ФОП були включені до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців державним реєстратором 30.01.2014 року у зв'язку з наявністю відомостей інвентаризації юридичних та фізичних осіб - підприємців, позивач щодо здійснення цих дій обізнаний не був, до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення його до реєстру не звертався, що підтверджується матеріалами реєстраційної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч. 2 наведеної статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не надав доказів того, що позивач за час перебування на обліку в центрі зайнятості отримував дохід від підприємницької діяльності.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що з моменту прийняття рішення Господарським судом Харківської області 01.02.2005 року до внесення змін до Єдиного державного реєстру стосовно проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності (за судовим рішенням) 03.12.2014 р., позивач фактично не був фізичною особою-підприємцем, не здійснював підприємницьку діяльність та не отримував дохід.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що судом не встановлено фактів умисного невиконання позивачем ОСОБА_2 своїх обов'язків та зловживання ними, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів умисного невиконання ОСОБА_2 своїх обов'язків як застрахованої особи та зловживання ними, оскільки судом не встановлено, що позивач знав, що він є зареєстрованим в якості суб'єкта підприємницької діяльності та це відображено в Реєстрі суб'єктів підприємницької діяльності на момент подання заяви про надання йому статусу безробітного та знаходження на обліку, також не встановлено, що позивач отримував дохід за період знаходження на обліку в центрі зайнятості.

З огляду на встановлені вище обставини колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для прийняття директором Харківського районного центру зайнятості наказу від 23.02.2015 року №237 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю позивачу ОСОБА_2, а отже про обгрунтованість позовних вимог в частині скасування наказу Харківського міського центру зайнятості від 23.02.2015 року №237 та необхідність задоволення позову в цій частині.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2015 року по справі № 820/2238/15 прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Харківського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2015р. по справі № 820/2238/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Водолажська Н.С. Філатов Ю.М.
Повний текст ухвали виготовлений 03.08.2015 р.