Справа № 821/1993/15-а
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 р.м. ХерсонСправа № 821/1993/15-а
15 год. 05 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Дубровної В.А.,

при секретарі: Рябчич А.М.,

за участю -

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Балеско С.О., Іванової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Цюрупинської районної державної адміністрації про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1), звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Цюрупинської районної державної адміністрації (далі - відповідач), у якому просить визнати дії незаконними та зобов'язати відповідача вчинити дії по встановленню відносно ОСОБА_1 статусу жертви нацистських переслідувань та визначити її статус як жертви нацистських переслідувань шляхом видачі відповідного посвідчення.

Вказані вимоги позивач обґрунтовує тим, 28.05.1943 року її матір ОСОБА_5 насильницькі вивезли на примусові роботи до Німеччини, де в період її утримання в фільтраційному таборі № 2604 в м. Галле (Німеччина) народила ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1), що встановлено постановою Херсонського окружного адміністративного суду 25.02.2015 р., яка набрала законної сили. Позивач вказує, що оскаржувана відмова управління соціального захисту населення Цюрупинської РДА з посиланням на те, що матір - ОСОБА_5 народила дитину після підписання акту про капітуляцію та її звільнення американськими військами 13.04.1945 р. не відповідає вимогам ч. 4 ст. 4 ЗУ "Про жертви нацистських переслідувань", а тому не може бути підставою для відмови у встановленні їй статусу жертви нацистського переслідування, як дитині, що народилась в місцях примусового тримання їх батьків. З посиланням на вказані обставини, позивач вважає що оскаржувані дії відповідача носять незаконний характер, чим порушуються її законні права та інтереси.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представники відповідача з посиланням на письмові заперечення пояснили, що архівною довідкою Державного архіву Хмельницької області від 28.02.2014 року, мати позивачки - ОСОБА_5 13.04.1945 року була звільнена американськими військами, фільтраційну перевірку проходила в фільтраційному таборі №2604. м. Руланд 06.07.1945 р., інформація про її місце перебування разом з нею дитини у фільтраційній справі відсутня. При цьому, відповідач вказує, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 р. у справі №821/119/15-а встановлено місце народження ОСОБА_1. у м. Галле в Німеччині, що не відповідає місцю утримання її матері в фільтраційному таборі № 2604, який знаходився у м. Руланд. Крім того, відповідач вказує, що до визначеного ст. 1 ЗУ "Про жертви нацистських переслідувань" переліку інших місць примусового тримання та місця примусових робіт, не входить фільтраційній табір, що унеможливлює надати позивачці статусу жертви нацистських переслідувань, як це передбачено Законом України "Про жертви нацистських переслідувань".

В судовому засіданні представники відповідача підтримали вказане обґрунтування заперечень та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 12.05.2015 р. до управління соціального захисту населення звернулася ОСОБА_1 щодо встановлення статусу жертви нацистських переслідувань, як дитині, яка народилась в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт відповідно до абз .4 ст. 4 Закону України " Про жертви нацистських переслідувань".

10.06.2015 р. Управління праці та соціального захисту населення Цюрупинської районної державної адміністрації листом за №2-2/2226 відмовило ОСОБА_1 у наданні такого статусу із посиланням на те, що відповідно до абзацу 4 статті 4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт, проте згідно з архівною довідкою Державного архіву Хмельницької області від 28.02.2014 року № К-186/01.01-14/2014 мати - ОСОБА_5 була звільнена американськими військами 13.04.1945 року, а гр. ОСОБА_1. народилася ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи дані спірні правовідносини, суд вказує про наступне.

Правові, економічні та організаційні засади державної політики щодо жертв нацистських переслідувань врегульовано Законом України "Про жертви нацистських переслідувань" від 23 березня 2000 року №1584-III ( далі - Закон України №1584-III).

Статтею 1 вказаного Закону визначено терміни і поняття, серед яких, зокрема :

жертви нацистських переслідувань - особи, які в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму;

нацистські переслідування - злочинне позбавлення Німеччиною в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни волі мирного населення на тимчасово окупованій території України або за її межами шляхом ув'язнення його у концентраційних таборах, гетто, інших місцях примусового тримання, а також насильне вивезення мирного населення на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав;

інші місця примусового тримання та місця примусових робіт:

- виправно-трудовий табір - місце ув'язнення громадян на визначений термін за ухилення від трудової повинності, з подальшим направленням на попереднє місце роботи або до концтабору, підпорядкований комендатурі СД та поліції безпеки, з особливо жорстоким режимом тримання;

- табір примусової праці для осіб єврейської національності - місце ув'язнення осіб єврейської національності з метою їх використання на важких роботах, перетворений із гетто або новостворений з вивезенням працездатних євреїв із гетто, підпорядкований керівництву поліції та СС;

- табори знищення, створені з метою проведення екзекуцій в стаціонарних приміщеннях, та місця масових страт мирного населення;

- гестапівські тюрми - місця ув'язнення і тримання з політичних мотивів із застосуванням до ув'язнених насильницьких дій виняткової жорстокості, включаючи катування і вбивства;

- медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи-донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування;

- створені в місцях активних антифашистських дій табори для заручників, які підлягали масовому фізичному знищенню;

- пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування;

- карантинні інфекційні табори, створені нацистами на передньому краї оборони для розповсюдження інфекційних хвороб серед мирного населення та військ Радянської Армії;

- табори для членів сімей офіцерів Радянської Армії.

Статтею 4 цього Закону визначено осіб, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, серед яких, зокрема, є діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт.

З огляду на вказаний припис Закону, умовою надання особі статусу жертви нацистських переслідувань, як дитині яка народилися в місцях примусового тримання її батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт, є факт примусового тримання батьків особи в спеціальних місцях або відбування батьками примусових робіт та народження такої особи у місцях, перелічених у ст. 1 цього Закону.

Як встановлено судом, відповідно до довідки державного архіву Хмельницької області від 28.02.2014 р. № К-186/01.01-14/2014 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, українка, уродженка с. Харківці Старосинявського району Хмельницької (до 1954 року - Кам'янець-Подільської) області 28 травня 1943 року була насильно вивезена до Німеччини. Працювала офіціанткою в столовій для громадян СРСР (так в документі), с. Нолдорф поблизу м. Месер Буре (так в документі), Німеччина. Умови утримання не зазначено. Звільнена американськими військами 13 квітня 1945 року. Фільтраційну перевірку проходила в м. Руланд 6 липня 1945 року, фільтраційний табір № 2604. Інформація про перебування разом з нею дитини у фільтраційній справі відсутня.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 27.10.2014 р. у справі №664/3056/14-ц ОСОБА_1. було відмовлено у задоволенні її позовних вимог до відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Цюрупинського районного управління юстиції у Херсонській області та управління соціального захисту населення Цюрупинськогої РДА про встановлення факту народження в місцях примусового тримання батьків, яке набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Херсонської області від 08.12.2014 р. номер провадження №22ц - 791/3507/2014, якою закрито провадження у справі.

Відповідно до мотивувальної частини рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 27.10.2014 р., висновок суду про відмову ОСОБА_1 щодо встановлення факту народження в місцях примусового тримання батьків ґрунтується на відсутності належних доказів, що її мати ОСОБА_5 була в місцях примусового тримання батьків в Німеччині разом дитиною, крім того, згідно свідоцтва про народження заявниці вказано місцем її народження с. Харківці Остропільського району Хмельницької області.

При цьому, мотивувальна частина ухвали апеляційного суду Херсонської області від 08.12.2014 р. щодо закриття провадження у даній справі обґрунтована, тим що заявниця фактично оскаржує актову запис цивільного стану про місце свого народження, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і відповідно до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України провадження у справі слід закрити.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність документального підтвердження факту народження ОСОБА_1 в місцях примусового тримання її матері в Німеччині.

Щодо доводу позивача про встановлення вищевказаного факту судовим рішенням в адміністративній справі №821/119/15-а, яке набрало законної сили, то суд вказує про наступне.

Як вбачається з резолютивної частини постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 р. у справі №821/119/15-а, то судом зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Старосинявського районного управління юстиції у Хмельницькій області внести зміни до актового запису №07 від 14.05.1945 р. про народження ОСОБА_1, складеного виконавчим комітетом Харківецької сільської ради Старосинявського району Хмельницької області, вказавши місце народження дитини "м. Галле, Німеччина". При цьому, вказаний висновок суду відповідно до мотивувальної частини вказаного судового рішення ґрунтується на неможливість народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. у с. Харківці, Остропільського району Хмельницької області, оскільки у цей період її мати ОСОБА_5 перебувала у Німеччині, де в м. Галле народила дитину ОСОБА_9

Отже, вказаною постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 р. встановлено місце народження ОСОБА_1, а саме "м. Галле, Німеччина", проте суд звертає увагу, що вказана адреса народження позивачки не відповідає місцю проходження її матір'ю фільтраційної перевірки у м. Руланд фільтраційний табір №2604, як це зазначено у довідці державного архіву Хмельницької області від 28.02.2014 р. № К-186/01.01-14/2014.

Крім того, суд відмічає, що вказана довідка державного архіву Хмельницької області також не підтверджує факт перебування матері позивачки ОСОБА_5 разом з дитиною в місцях примусового тримання батьків, вичерпний перелік яких визначено у ст. 1 Закону України № 1584-III.

Як встановлено судом, то за позицією позивачки, вона народилась в у фільтраційному таборі №2604, який знаходився в м. Галле, Німеччина.

Проте, як зазначалось вище, вичерпний перелік місць примусового тримання осіб не включає фільтраційний табір до переліку таких місць. При цьому, суд вказує, що в матеріалах справи відсутній жодний письмовий доказ того, що фільтраційний табір №2604 має ознаки будь-якого місця примусового тримання та місця примусових робіт, переліченого у ст. 1 вказаного Закону.

Місця примусового утримання цивільного населення та військовополонених на окупованій території України в 1941-1944 роках наведено у Довіднику про табори, тюрми та гетто на окупованій території України (1941-1944), на підставі якого здійснено класифікацію таборів відповідно до Закону України "Про жертви нацистських переслідувань".

Водночас, суд приймає до уваги, що відсутність інформації щодо перебування матері позивачки ОСОБА_5 в місцях примусових робіт визначених ст. 1 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" не може спростовувати сам факт насильного вивезення до Німеччини, роботи офіціанткою в столовій для громадян СРСР с. Нолдорф поблизу м. Месер Буре, Німеччина, оскільки, як визначено Законом України "Про жертви нацистських переслідувань" нацистські переслідування - це злочинне позбавлення Німеччиною в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни волі мирного населення на тимчасово окупованій території України або за її межами шляхом, зокрема, насильного вивезення мирного населення на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав.

Натомість, суд вказує, що вимоги вказаного Закону вимагають доведеності факту народження дитини в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт відповідно до їх переліку, наведених у ст. 1 Закону України №1584-III, проте в ході розгляду справи позивачем вказаний факт не був доведений належними доказами.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вищевказані обставини свідчать про наявність сукупності ознак щодо відсутності у даних спірних правовідносинах підстав для віднесення ОСОБА_1 до числа жертв нацистських переслідувань.

Щодо доводу позивача про незаконну відмову управління соціального захисту населення Цюрупинської РДА у встановленні їй статусу жертви нацистського переслідування з посиланням на те, що матір - ОСОБА_5 народила дитину після підписання акту про капітуляцію та її звільнення американськими військами 13.04.1945 р., то суд погоджується, що вказана обставина не може бути підставою для вказаної відмови.

При цьому, суд вказує, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Враховуючи, що в ході розгляду справи позивачем не було надано суду доказів, а судом не встановлено обставин, наявність яких зумовлює надати позивачу статусу жертви нацистських переслідувань, як дитині яка народилися в місцях примусового тримання її батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт, тому вищевказане посилання відповідача в обґрунтування оскаржуваної відмови не може впливати на вирішення спірних правовідносин по суті.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відсутність порушених прав та охоронюваних інтересів позивача у даних спірних правовідносинах з боку відповідача при здійсненні ним владних управлінських функцій, оскільки позивач належними доказами не підтвердив правомірність своїх вимог, що є підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України у разі ухвалення судового рішення на користь сторони, яка є суб'єктом владних повноважень, сплачений судовий збір позивачу не повертається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-163 КАС України, суд -

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 28 липня 2015 р.

Суддя Дубровна В.А.

кат. 10.3