Справа № 2а/1770/4048/2011
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2011-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/1770/4048/2011

18 жовтня 2011 року 15год. 05хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Яковчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача:ОСОБА_1,

представник позивача: ОСОБА_2,

відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у м.Рівне
про визнання податкового повідомлення-рішення протиправним та його скасування

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в м. Рівне про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № від 07.08.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДПІ в м. Рівне безпідставно визначене податкове зобовязання з земельного податку з фізичних осіб з посиланням на пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України. Позивач зазначає, що відповідно до реєстраційних документів, здійснює, у тому числі, послуги оренди нерухомого майна, за визначену плату, тобто така діяльність є господарською відповідно до положень Господарського кодексу України. У власності позивача, знаходиться земельна ділянка, яка відповідно до положень ст.320 ЦК України та 134 ГК України вона використовувала для здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, позивач вважає, що для використання земельної ділянки у власній господарській діяльності, фізичною особою не вимагається, щоб така ділянка була зареєстрована на праві власності за нею саме як за субєктом підприємницької діяльності чи приватним підприємцем.

В судовому засіданні позивач та її представник адміністративний позов підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, суду пояснила, що позивач є зареєстрованим субєктом господарювання, який провадить свою діяльність на спрощеній системі обліку та звітності, а тому в силу вимог п.4 ч. 1 ст.6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року не є платником земельного податку. Враховуючи, що належна позивачеві на праві власності земельна ділянка використовувалася нею для провадження підприємницької діяльності він був звільнений від сплати земельного податку за вказану ділянку відповідно до п.6 постанови Кабінету Міністрів України "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98" №507 від 16.03.2000 року. А тому, визначення податковим органом суми податкового зобовязання з земельного податку є протиправним. Позивач та її представник просили задовольнити адміністративний позов повністю та визнати протиправним і скасувати податкове повідомленнярішення № від 07.08.2011 року.

В судовому засіданні представник відповідача адміністративний позов не визнала повністю з підстав викладених у письмових запереченнях, поданих 29 вересня 2011 року. Суду пояснила, що постанова Кабінету Міністрів України "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98" №507 від 16.03.2000 року звільняє від сплати земельного податку субєктів господарювання, що перебувають на спрощеній системі обліку та звітності, лише стосовно тих земельних ділянок, які використовуються вказаними субєктами для здійснення підприємницької діяльності. Оскільки, позивач здає в оренду нежилі приміщення площею 100 кв.м. та являється платником єдиного податку, який оформив право власності на земельну ділянку, здає в оренду будівлі, які знаходяться на них, іншому субєкту господарювання, при цьому у свідоцтві про сплату єдиного податку такий вид діяльності є одним із видів його діяльності, то підприємницька діяльність наймодавців ведеться за рахунок здачі в оренду майна, а не земельної ділянки. Зазначає, що , що при наданні будівель субєктом підприємницької діяльності, який перейшов на спрощену систему оподаткування, іншому субєкту господарювання земельні ділянки під цими обєктами субєкт підприємницької діяльності вже не використовує, позаяк його використовує інший субєкт господарювання.

Таким чином, вважає, що сума податкового зобовязання з земельного податку визначена позивачу правомірно і обґрунтовано, а податкове повідомленнярішення є правомірним і відсутні підстави для його скасування. Представник відповідача просила в позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ДПІ в м. Рівне 07 серпня 2011 року прийняте податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким визначено податкове зобовязання з земельного податку фізичних осіб в розмірі 5293 грн. 54 коп.

Відповідно до свідоцтв про сплату єдиного податку серії В03№ 092175 позивач провадив свою діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності. Вказаним свідоцтвом визначено такі види діяльності позивача, як: здавання в найм нежитлових приміщень площею понад 100 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №152160, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13березня 2010 року №1-647 та №1-648 є власником земельної ділянки, площею 0, 0976 га, розташованої в м. Рівне, вул. Будівельників, буд.9, у межах згідно плану (кадастровий номер :01:009:0037.

Як встановлено судом, нормативна грошова оцінка землі становить 586 387, 01 грн.

З врахуванням нормативної грошової оцінки було здійснено розрахунок по сплаті податкового зобовязання по сплаті земельного податку в загальній сумі 5293, 54 грн.

Суд не погоджується з такими висновками податкового органу з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.2 Закону України "Про плату за землю" №2535-XII від 03.07.1992 року, чинного на час існування відповідних правовідносин, використання землі в Україні є платним, і плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Обовязок по сплаті земельного податку вказаним Законом покладався на власників земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачів.

Разом з тим, абзац п'ятий частини першої ст.6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподатковування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року звільняв і на даний час звільняє від сплати ряду податків і зборів (обов'язкових платежів), у тому числі земельного податку, суб'єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок.

У пункті 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98" №507 від 16.03.2000 року, в редакції що діяла на час існування відповідних правовідносин, визначено, що суб'єкт малого підприємництва звільняється від плати (податку) на землю лише за земельні ділянки, які використовуються ним для провадження підприємницької діяльності.

Таким чином, законодавством були встановлені дві обов'язкові умови, за яких суб'єкт підприємницької діяльності не є платником плати (податку) за землю:

- перебування на спрощеній системі оподаткування зі сплатою єдиного податку, про що отримано свідоцтво про сплату єдиного податку;

- земельні ділянки, які є об'єктом плати за землю, використовуються для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Аналогічне визначення містить Державний класифікатор України "Класифікація організаційно-правових форм господарювання", затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №97 від 28.05.2004 року. Підприємницька діяльність визначається, як самостійна ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Як вбачається зі свідоцтва про сплату єдиного податку, позивачу надавалося право провадити такі види діяльності, як здавання в найм нежитлових приміщень площею понад 100 кв.м. Доказів того, що позивач не здійснював таких чи інших видів підприємницької діяльності відповідачем не здобуто і суду не надано.

Згідно з укладеними договорами оренди землі нежитлового приміщення №1 від 3 січня 2011 року, №1 від 25 грудня 2010 року, №5 від 25 грудня 2010 року, №4 від 25 грудня 2010 року, №3 від 25 грудня 2010 року, та актами прийому-передачі робіт №30 від 22 червня 2011 року, №30 від 22 липня 2011 року, №29 від 27 квітня 2011 року, №30 від 23 травня 2011 року, №28 від 25 січня 2011 року, №25 від 24 лютого 2011 року частина приміщення в м. Рівне по вул.Будівельників, 9 передавались у тимчасове володіння, обумовленим договорами орендарям.

Слід зазначити, що власники земельних ділянок і землекористувачі згідно зі ст.91 та ст.96 Земельного кодексу України зобов'язані забезпечувати використання землі відповідно до цільового призначення та умов її надання, залежно від чого здійснюється і оподаткування земельних ділянок. В силу вимог ст.20 Земельного кодексу України, зміну цільового призначення земель провадять органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність, надання у користування або вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою.

Земельну ділянку позивач надавав в оренду згідно зі встановленою чинним законодавством процедурою, що не призвело до зміни цільового використання вказаної земельної ділянки.

Оскільки операції з оренди є за своєю суттю операціями з надання послуг, а орендна плата включає в себе відповідний прибуток орендодавця, операції з оренди підпадають під визначення підприємницької діяльності.

Фіксація у свідоцтвах про сплату єдиного податку, які видавались позивачу, такого виду діяльності як здавання в найм нежитлових приміщень площею понад 100 кв.м., свідчить про те, що такі види діяльності для позивача одними із основних. Зважаючи на це, а також на те, що Указ Президента України "Про спрощену систему оподатковування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року не містить будь-яких застережень чи приміток, за яких суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, буде сплачувати плату (податок) за землю, платник єдиного податку не є платником земельного податку при здаванні в оренду земельної ділянки.

Відповідно, ОСОБА_1 згідно з Указом Президента України "Про спрощену систему оподатковування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року та з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98" №507 від 16.03.2000 року, в редакції чинній на час існування відповідних правовідносин, звільнена від сплати земельного податку за земельну ділянку площею 0, 0976 га в м.Рівне, вул.Будівельників, 9.

Оскільки позивач є платником єдиного податку і здійснює підприємницьку діяльність, здаючи в оренду власну земельну ділянку, нарахування їй податковим органом земельного податку є неправомірним та суперечить вимогам чинного законодавства.

Твердження відповідача про те, що платник єдиного податку звільняється від сплати земельного податку лише стосовно земельних ділянок, які використовуються для здійснення тієї підприємницької діяльності, яка означена в договорі купівлі-продажу земельної ділянки не беруться судом до уваги і не відповідають змісту постанови Кабінету Міністрів України "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98" №507 від 16.03.2000 року, в редакції що діяла на час існування відповідних правовідносин. Доводи податкового органу є недоречним, оскільки умови договору не можуть містити правових норм і не можуть встановлювати будь-які, відмінні від законодавчих, правила оподаткування.

Та обставина, що земельна ділянка згідно з Державним актом належить на праві власності позивачу, як фізичній особі, а не як субєкту підприємницької діяльності, не вказує на відсутність звязку володіння такою земельною ділянкою з господарською діяльністю позивача, оскільки ст.80 Земельного кодексу України обмежує коло суб'єктів права власності на землю, визначаючи, що такими на землі приватної власності є громадяни та юридичні особи.

Враховуючи вказане обмеження та вимоги до документа, який посвідчує право власності на земельну ділянку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №449 від 02.04.2002 року, в редакції постанови №1019 від 12.11.2008 року, реєстрація права власності на земельну ділянку за субєктом підприємницької діяльності - фізичною особою, або фізичною особою - підприємцем, не передбачена. Разом з тим, для використання земельної ділянки у власній господарській діяльності фізичною особою не вимагається, щоб така ділянка була зареєстрована на праві власності саме за нею, і саме як за субєктом підприємницької діяльності чи приватним підприємцем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ДПІ в м. Рівне є органом державної влади, і відповідно, її діяльність має підпорядковуватись вимогам наведеної норми Конституції України та вимогам Закону України "Про державну податкову службу в Україні" №509-XII від 04.12.1990 року.

Згідно до пп.54.3.3 п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

У відповідності з п. 286.5 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Обов'язок самостійного визначення суми податкового зобов'язання окремих платників податків, який покладається на податкові органи нормами Податкового кодексу України, повинен був реалізовуватись з дотриманням вимог іншого чинного законодавства, зокрема і Указу Президента України "Про спрощену систему оподатковування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року.

Оскільки сума податкового зобов'язання із земельного податку від сплати якого позивач звільнений в силу поширення на неї дії Указу Президента України "Про спрощену систему оподатковування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, самостійно визначена відповідачем спірним податковим повідомленням, таке податкове повідомлення є незаконним.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Судові витрати по справі згідно ч.1 ст.94 КАС України стягуються на користь позивача з Державного бюджету.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівне № від 07.08.2011 року.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 (три) грн. 40 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.