Справа № 739/1004/15-а
Суддя: Чепурко В. В.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 739/1004/15-а
Провадження № 2-а/739/44/15
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород - Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області про визнання дій та бездіяльності протиправними і зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі позивачі), діючи через свого представника ОСОБА_3, звернулися до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області (далі відповідач) про визнання протиправними дій, які полягали у припиненні виплати їм пенсій за віком, визнання бездіяльності відповідача, яка полягала у не поновленні виплати їм пенсій за віком протиправною та зобовязання поновити виплату їм пенсій за віком з 01 квітня 2014 року.

Свої позовні вимоги мотивують тим, що до жовтня 2013 року вони проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримували пенсії за віком, після чого у жовтні 2013 року виїхали до Ізраїлю на постійне місце проживання. У звязку з цим їм з 01 жовтня 2013 року було припинено виплату пенсій за віком та виплачено пенсію за шість місяців. 30 травня 2015 року вони звернулися до відповідача із заявами про поновлення виплати пенсій за віком, однак їм у цьому було відмовлено, що мотивовано відсутністю реєстрації позивачів у Новгород-Сіверському районі. Дії щодо припинення виплати пенсії та бездіяльність, яка полягає у не поновленні виплати пенсій, посилаючись на положення Конституції України, рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, положення Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», вважають протиправними і такими, що свідчать про їх дискримінацію за ознакою місця проживання.

Ухвалою суду від 28 липня 2015 року позивачам поновлено строк звернення до адміністративного суду з даним позовом з 01 квітня 2014 року.

15 липня 2015 року, відповідно до вимог статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), представнику відповідача було вручено копію ухвали про відкриття скороченого провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів і запропоновано подати безпосередньо до канцелярії суду у десятиденний строк з дня їх одержання заперечення проти позову і необхідні документи або заяву про визнання позову, при цьому розяснено, що у разі неподання заперечень справа може бути розглянута на підставі доказів, поданих позивачами.

Станом на 28 липня 2015 року визначений відповідачу десятиденний строк закінчився, заперечення проти позову чи заява про визнання позову до суду подані не були.

Відповідно до вимог статті 183-2 КАС України розгляд справи проведено судом у порядку скороченого провадження, без проведення судового засіданні та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши повідомлені позивачами обставини, враховуючи наявність достатніх підстав прийняти законне судове рішення, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, позивачі є громадянами України (а.с. 9-10). Позивач з 30 вересня 2011 року, а позивачка з 03 липня 2007 року отримували пенсії за віком, призначені їм довічно (а.с. 6). До жовтня 2013 року вони проживали на території України та були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

У жовтні 2013 року позивачі виїхали на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у звязку з чим їм припинено виплату пенсій за віком з 01 жовтня 2013 року, при цьому здійснено виплату пенсій за шість місяців наперед, по 01 квітня 2014 року.

30 травня 2015 року позивачі, діючи через свого представника ОСОБА_3, звернулися до відповідача із заявами про поновлення виплати пенсій за віком, на що відповідач листом від 12 червня 2015 року повідомив, що поновити виплату пенсій неможливо, бо це не передбачено діючим законодавством, оскільки місцем проживання позивачів є держава Ізраїль, а реєстрація їх у Новгород-Сіверському районі відсутня (а.с. 5).

Відповідно до статтею 1, 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі ІІ Конституції України «Права, свободи та обовязки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право, згідно частини другої статті 46 Конституції України гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, згідно частини третьої статті 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі- Закон № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV, підстави для припинення виплати громадянам України пенсій у звязку з їх виїздом для проживання за кордон відсутні.

Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 травня 2015 року (справа №21-180а15) та від 19 травня 2015 року (справа №21-168а15), які відповідно до статті 244-2 КАС України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене припинення відповідачем виплати позивачам пенсій за віком з 01 жовтня 2013 року, з виплатою їм пенсії за наступні шість місяців, по 01 квітня 2014 року, наперед, та відмова поновити виплату пенсій за віком за заявами позивачів від 30 травня 2015 року було протиправним, тому відповідач зобовязаний поновити виплату позивачам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, призначених їм пенсій за віком з 01 квітня 2014 року.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 3, 22, 24, 25, 46 Конституція України, статтею 14 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею статтями 49, 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», статтями 11, 18, 71, 94, 158 - 163, 167, 183-2, 186, 254, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області про визнання дій та бездіяльності протиправними і зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області щодо припинення виплати з 01 квітня 2014 року пенсій за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області, що полягає у не поновленні виплати пенсій за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за їх заявами від 30 травня 2015 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області поновити виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 квітня 2014 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області поновити виплату призначеної ОСОБА_2 пенсії за віком з 01 квітня 2014 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання постановою законної сили за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування частини третьої статті 160 КАС України або винесення постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.В. Чепурко