Справа № 2а-106/09
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року м. Київ К/9991/968/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Бутенка В.І (доповідач), Кобилянського М.Г., Рецебуринського Ю.Й.,
розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в :
У серпні 2008 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача надати йому статус інваліда війни і видати відповідне посвідчення.
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 6 березня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року, в задоволенні позову відмовлено.
В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів.
Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач у 1955 році перебував на військовій службі та, виконуючи завдання командування військової частини, був залучений до розмінування полів і об`єктів народного господарства, а також брав участь у траленні бойових мін.
У квітні 2001 року позивач отримав статус учасника бойових дій та отримав посвідчення серії НОМЕР_1 . Висновком МСЕК від 29.09.2004 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання, а тому він звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу інваліда війни.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Пунктом 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.1992 року №83 передбачено, що причинами інвалідності є захворювання, одержане при виконанні обов`язків військової служби.
Тобто, повинен бути встановлений прямий причинний зв`язок між захворюванням, внаслідок якого настала інвалідність, і виконанням службових обов`язків та доведено, що саме при отриманні позивачем під час розмінування полів, об`єктів народного господарства та від участі у траленні бойових мін травми стали причиною захворювання, яке призвело до інвалідності.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судами першої та апеляційної інстанцій правильно зауважено, що у даній справі не доведено прямого причинного зв`язку між захворюванням, внаслідок якого настала інвалідність, і виконанням позивачем службових обов`язків під час перебування на військовій службі. При цьому вказані позивачем обставини не стали причиною його інвалідності.
Враховуючи усі обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові з огляду на те, що відповідач діяв в межах наданої компетенції згідно вимог законодавства і не порушував права та законні інтереси позивача.
Доводи касаційної скарги зроблених цими судами висновків не спростовують.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.
Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд -
у х в а л и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 6 березня 2009 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.Г. Кобилянський

Ю.Й. Рецебуринський