Справа № 2-а/489/301/14
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2-а/489/301/14

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Губницький Д.Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Вербицької Н.В., Яковлева Ю.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва про стягнення недоплаченої різниці в пенсії за минулий час, -

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувшись до Ленінського районного суду м. Миколаєва з адміністративним позовом, який в подальшому уточнила, до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва просила суд стягнути з відповідача недоплачену різницю в пенсії за минулий час у розмірі 24 039,50 грн., за період з 30 грудня 2010 року по 31 листопада 2013 року, шляхом переведення вказаної суми на пенсійний рахунок позивача.

Постановою від 09 грудня 2014 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Ленінський районний суд м. Миколаєва відмовив у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки дійшов помилкового висновку щодо предмету спору, що призвело до порушення і норм матеріального права та ухвалення неправильного судового рішення.

Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва надало письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що до повноважень позивача не входить самостійне нарахування своєї пенсії, оскільки відповідно до п. 2.1 Положення про управління пенсійного Фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою ПФУ №5-5 від 25 лютого 2008 року, призначення (перерахунок) пенсій та підготовка документів для їх виплати віднесена до компетенції УПФУ.

З посиланням на приписи п. 4 ч. 4 ст. 105 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 25 листопада 2013 року по справі № 2-а-2644/11/1412 (ЄДРСР № 35509208) зобов'язав управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва прийняти рішення про поновлення прав ОСОБА_1 на нарахування та отримання пенсії за віком без обмежень за ознакою її місця проживання; зобов'язав управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва провести перерахунок та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1, починаючи з 30 грудня 2010 року.

Відповідно до матеріалів справи, на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року по справі № 2-а-2644/11/1412, управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва відновило виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з грудня 2010 року, провело перерахунок та виплату пенсійних сум (а.с. 6-7, 28, 29-31).

Оскільки предметом спору по справі, яка переглядається апеляційним судом, є стягнення недоплачених сум пенсійних виплат за період з грудня 2010 року по 31 листопада 2013 року, внаслідок не правильного нарахування цих сум, а предметом спору по справі № 2-а-2644/11/1412 є право позивача на отримання пенсії незалежно від місця проживання та відновлення цього права, апеляційний суд вважає помилковим доводи апелянта щодо обов'язку пенсійного органу звертатись до суду за роз'ясненням судового рішення, чи за встановленням, зміною порядку і способу виконання судового рішення.

При розгляді справи № 2-а-2644/11/1412 був відсутній спір щодо конкретного розміру пенсії ОСОБА_1, в той час як по справі, яка переглядається апеляційним судом, спір виник саме через розмір пенсії.

Як встановлено постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року по справі № 2-а-2644/11/1412, та не заперечується сторонами по справі, та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва та отримує пенсію за віком, особам, що працювали в місцевостях крайньої півночі і районах, прирівняних до них, яка була призначена позивачу з травня 1995 року.

Відповідно до матеріалів справи за спірний період з 30 грудня 2010 року по 30 жовтня 2013 року позивач отримувала пенсію за віком в розмірі 141,90 грн., а за листопад 2013 року в розмірі 318,10 грн. (а.с. 30-31).

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Також ст. 49 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 22 Конституції України Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальна пенсія це державна соціальна гарантія, розмір якою визначається цим Законом, а саме ч. 1 ст. 28, в якій закріплено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Так само і ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що розмір пенсії за віком має бути не нижчим ніж мінімальний розмір пенсії.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що розмір пенсії, яку позивач отримувала з грудня 2010 року по 31 листопада 2013 року є значно меншим ніж встановлено законами України та гарантовано Конституцією України.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про державний бюджет України на 2010 рік» у 2010 році встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для осіб, які втратили працездатність, з 01 грудня 2010 року в розмірі 734 грн.

Відповідно до довідки пенсійного органу у грудні 2010 року позивачу нарахована та виплачена пенсія в розмірі 19,15 грн. (а.с. 30) (за 2 дні пропорційно встановленому розміру - 141,90 грн.).

Таким чином, недоплата за грудень 2010 року становить 47,35 грн. (за 2 дні пропорційно встановленому розмірі мінімальної пенсії за віком з 01 грудня 2010 року - 734 грн.)

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік» у 2011 році встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для осіб, які втратили працездатність з 01 січня - 750 грн., з 01 квітня - 764 грн., з 01 жовтня - 784 грн., з 01 грудня - 800 грн.

Відповідно до довідки пенсійного органу (а.с. 30-31) у 2011 році позивачу нарахована та виплачена пенсія у загальному розмірі 1 702,8 грн. (12 місяців х 141,9 грн.).

Таким чином, недоплата за 2011 рік становить - 7 499,2 грн. (січень, лютий, березень по 750 грн. за місяць; з квітня по вересень по 764 грн. за місяць; жовтень та листопад по 784 грн. за місяць; грудень - 800 грн.) 9 209 грн. мінус 1 702,8 грн.)

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» у 2012 році встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для осіб, які втратили працездатність з 01 січня - 822 гривні, з 01 квітня - 838 гривень, з 01 липня - 844 гривні, з 01 жовтня - 856 гривень, з 01 грудня - 884 гривні.

Відповідно до довідки пенсійного органу (а.с. 30-31) у 2011 році позивачу нарахована та виплачена пенсія у загальному розмірі 1 702,8 грн. (12 місяців х 141,9 грн.).

Таким чином, недоплата за 2012 рік становить - 8 405,20 грн. (січень, лютий, березень по 822 грн. за місяць; квітень, травень, червень по 838 грн. за місяць; липень, серпень, вересень по 844 грн. за місяць; жовтень та листопад по 856 грн. за місяць; грудень - 884 грн.) 10 108 грн. мінус 1 702,8 грн.)

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» у 2012 році встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для осіб, які втратили працездатність - з 01 січня - 894 грн., з 01 грудня 949 грн.

Відповідно до довідки пенсійного органу (а.с. 30-31) з 01 січня по 31 листопада 2013 року позивачу нарахована та виплачена пенсія у загальному розмірі - 1 737,10 грн. (з січня по жовтень - 10 місяців по 141,90 грн. та листопад 2013 року - 318,10 грн.).

Таким чином, недоплата за 2013 рік з січня по листопад включно становить - 8 102,9 грн. (з січня по листопад включно - 11 місяців по 894 грн.) 9 834 грн. мінус 1 731,1 грн.).

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, перевіривши правильність розрахунку розміру пенсії позивача, оскільки суть спору полягає саме у правильності розрахунку розміру пенсії, апеляційний суд встановив, що за спірний період з 30 грудня 2010 року по 31 листопада 2013 року пенсійний орган, внаслідок порушення вимог ст. ст. 3, 19, 22, 49 Конституції України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» недоплатив позивачу пенсію за віком в загальному розмірі 24 054,65 грн. (недоплата за грудень 2010 року - 47,35 грн., за 2011 рік - 7 499,2 грн., за 2012 рік - 8 405,20 грн., за 2013 рік з січня по листопад включно - 8 102,9 грн.).

Відновлення порушеного права ОСОБА_1 можливе шляхом стягнення недоплачених сум пенсії з відповідача, за рахунок коштів Пенсійного Фонду України, що відповідає приписам п. 1 ч. 1 ст. 73 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та приписам п. 4 ч. 2 ст. 162 КАС України.

При цьому апеляційний суд зазначає, що управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, всупереч приписам ст. ст. 69-72 КАС України, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надало належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності нарахування та виплати позивачу пенсії в розмірах, менших ніж встановлено законами України та гарантовано Конституцією України.

Також апеляційний суд зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 2, 6, 7, ч. 2 ст. 11, п. 4 ч. 1 ст. 18, ч. 5 ст. 105, ст. 162 КАС України з огляду на наступне.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу, окрім іншого, обчислення та здійснення пенсійних виплат, а ст. 105 КАС України містить перелік вимог, які можуть бути заявлені в адміністративному позові, та який не є вичерпним, з урахуванням завдань адміністративного судочинства, з наявністю у суду повноважень виходити за межі позовних вимог задля повного захисту порушених прав з боку суб'єктів владних повноважень, з урахуванням наявністю у суду повноважень при вирішені справи (у разі задоволення позову) стягувати кошти з відповідачів, апеляційний суд дійшов висновку про неправомірну відмову у задоволенні позовних вимог з посиланням на обрання позивачем, який не є суб'єктом владних повноважень, неналежного засобу відновлення порушених прав.

Також апеляційний суд зазначає, що оскаржена постанова не відповідає приписам п. 3 ч. 1 ст. 163 КАС України, оскільки не з'ясувавши предмет позову та суть спірних правовідносин, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскарженої постанови, яка ухвалена у відкритому судовому засіданні, не зазначив встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотивів не врахування окремих доказів.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженої постанови та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржена постанова скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 94 КАС України, ОСОБА_1 мають бути відшкодовані понесені нею судові витрати всього в розмірі 219,24 грн. (сплата судового збору при звернені до суду з адміністративним позовом у розмірі 182,70 грн. (а.с. 1), сплата судового збору при поданні апеляційної скарги на постанову у розмірі 36,54 грн. (а.с. 50), за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 3, 19, 22, 49 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 7, 11, 69-72, 94, 195, п. 1 ч. 1 ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, ст. ст. 207, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва про стягнення недоплаченої різниці в пенсії за минулий час.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (, місцезнаходження: пр. Жовтневий, 55-Е, м. Миколаїв, 54108) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 24 054,65 грн. (двадцять чотири тисячі п'ятдесят чотири гривні 65 коп.) недоплаченої пенсії за віком за період з 30 грудня 2010 року по 31 листопада 2013 року включно.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 219,24 грн. (двісті дев'ятнадцять гривень 24 коп.) у відшкодування понесених судових витрат - сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д Домусчі

суддя Н.В.Вербицька

суддя Ю.В.Яковлев