Справа № 2а-11917/10/0570
Суддя: Сіваченко І.В.
Дата ухвалення: 2010-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Папазова Г.П., Могильницький М.С., Тарасенко І.М.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2010 року справа №2а-11917/10/0570 приміщення суду за адресою:83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Сіваченка І.В.

суддів Дяченко С.П., Шишова О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та ОСОБА_2 фінансів України на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 7 липня 2010 року у справі № 2а-11917/10/0570 за позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, ОСОБА_2 фінансів України, Державного казначейства України та Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області «про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії», -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, ОСОБА_2 фінансів України, Державного казначейства України та Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області «про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії».

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 7 липня 2010 року у справі № 2а-11917/10/0570 позов було задоволено частково, а саме: визнано незаконною бездіяльність ОСОБА_2 фінансів України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації у Донецькій області у частині не проведення перерахунку та виплату заробітної плати ОСОБА_3 з урахуванням посадового окладу у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні з 19 серпня 2009 року по травень 2010 року включно, зобовязано ОСОБА_2 фінансів України, Державну судову адміністрацію України та Територіальне управління Державної судової адміністрації у Донецькій області донарахувати та виплатити ОСОБА_3 з 19 серпня 2009 року по травень 2010 року заробітну плату з урахуванням посадового окладу у розмір 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні. Вказане донарахування провести з одночасним утриманням обовязкових платежів та зборів, зобовязано відповідачів ОСОБА_2 фінансів України та Державну судову адміністрацію України виділити територіальному управлінню Державної судової адміністрації у Донецькій області кошти для проведення перерахунку та доплати ОСОБА_3 недоплаченої суми заробітної плати з 19 серпня 2009 року по травень 2010 року включно, виходячи з посадового окладу у розмір 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні та зобовязано Державне казначейство України провести видатки з державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України на виплату ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі з 19 серпня 2009 року по травень 2010 року включно.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що не здійснення перерахунку коштів позивачеві фактично є відмовою державного органу у реалізації позивачу його права, яка обумовлена юридичною значущістю та негативними наслідками для заявника, оскільки не надає і не визнає за собою суб'єктивного права позивача на реалізацію конституційної гарантії та охоронюваних правовідносин з приводу отримання від держави соціальних послуг, а також реалізації особою свого абсолютного права.

Не погодившись з таким рішенням, Державна судова адміністрація України та ОСОБА_2 фінансів України подали апеляційні скарги, в якій просять постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги Державна судова адміністрація України зазначила, що на сьогоднішній день всі нормативні акти, які регулюють порядок оплати праці суддів та якими керувалася Державна судова адміністрація України, а саме: Постанова КМУ № 865 від 3 вересня 2005 року, Постанова КМУ № 1243 від 21 грудня 2005 року, Постанова КМУ № 1310 від 31 грудня 2005 року діють без відповідних до них змін. Тобто дії ДСА України ґрунтуються виключно на законодавстві та не є неправомірними.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 фінансів України зазначило, що бюджетний кодекс України та положення про ОСОБА_2 фінансів України не передбачають підстав для фінансування заборгованості заробітної плати з ОСОБА_2 фінансів України на користь позивача. Таким чином, оскільки ОСОБА_2 фінансів України не розробляє проект закону про Державний бюджет України, а головним розпорядником коштів передбачених в Державному бюджеті на утримання суддів загальної юрисдикції є Державна судова адміністрація України, то вимоги позивача щодо визнання неправомірною бездіяльність ОСОБА_2 фінансів України та зобовязання профінансувати заробітну плату та грошове утримання є безпідставним.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги не обґрунтованими, а судове рішення підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

При розгляді справи в апеляційній інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_3 ОСОБА_4 Президента України від 25 грудня 2004 року призначена на посаду судді Єнакієвського міського суду Донецької області.

ОСОБА_5 кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Донецького апеляційного округу від 05.10.2005 р. позивачу присвоєний четвертий кваліфікаційний клас судді.

Заробітна плата позивача обчислювалася, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн., встановленої станом на 21 грудня 2005 року, без урахування підвищення мінімальної заробітної плати.

Відповідно до розрахункових листків на отримання заробітної плати позивачем, вказане призвело до недоотримання нею за період з грудня 2007 р. по грудень 2009 р. заробітної плати в розмірі 94 199,87 грн.

Статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосудця, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян визначає Закон України «Про статус суддів».

Проблемою даного спору є правомірність дій відповідачів щодо проведення перерахунку посадового окладу позивача у разі зміни розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно Конституцією України та законами України, якими гарантовано незалежність і недоторканість суддів (частина перша статті 126 Конституції України). А згідно з частиною першою статті 130 Основного Закону, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Встановлені конституційні засади набувають певної якості в принципах, які виступають правовими імперативами дій субєктів права в усіх сферах державного і суспільного життя. У першу чергу це стосується принципів законності, гуманності, справедливості, верховенства права, верховенства Конституції України, принципу поділу влади, як однієї з найважливіших ознак правової держави.

Зазначені конституційні норми поширюються на всі без винятку органи державної влади, у тому числі й на компетенцію вищого органу у системі виконавчої влади Кабінету Міністрів України.

Закріплюючи на найвищому конституційному рівні гарантії незалежності і недоторканості суддів, які є втіленням і носіями судової влади, Конституція України надає можливість судовій владі діяти самостійно і незалежно від законодавчої чи виконавчої влади.

Закон України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про статус суддів» заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

Суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах:

при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Конституційний суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо гарантій незалежності суддів у своїх рішеннях, зокрема, від 24 червня 1999 року у справі № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року у справі № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01 грудня 2004 року у справі № 19рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01 грудня 2004 року у справі № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року у справі № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 року у справі № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів). У вказаних рішеннях зазначено, що за змістом статті 126 Конституції України положення частини третьої статті 11 Закону України „Про статус суддів" у взаємозв'язку з частиною восьмою статті 14 Закону України „Про судоустрій України" треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи.

Згідно із додатком вказаної постанови осадовий оклад судді місцевого загального суду встановлено у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат.

Постановою Кабін?ету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 затверджено зміни, що вн?осяться до постанови Кабінет?у Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865, а саме постанову до?повнено п. 4-1 наступного? змісту: «Установити, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому пр?и підвищенні мінімальної зар?обітної плати їх перерахунок? не провадиться».

Постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 21.12.2005 року «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати згідно з постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, від 3 вересня 2005 року № 865, та іншими нормативно - правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться.

Виходячи з системного аналізу законодавства про статус суддів і судоустрій в Україні, в розумінні ч.1 ст. 130 Конституції України вбачається, що складовою основою конституційної гарантії незалежності і недоторканості суддів є їх матеріальне і соціальне забезпечення, які не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами держави, оскільки держава, виконуючи свій обовязок, забезпечує відповідне фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Невідємними елементами статусу суддів є матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів (ст.ст. 42-45 Закону України «Про статус суддів»). А тому невиплата, або зменшення розміру заробітної плати, свідчить про скасування, або звуження змісту і обсягу гарантій незалежності і недоторканості суддів та порушенням конституційних гарантій, закріплених Основним Законом України.

Гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечують особливий порядок фінансування та організаційне забезпечення діяльності судів, встановлених законом (пункт 7 ст. 14 Закону України «Про судоустрій України», частина 3 ст. 3 Закону України «Про статус суддів»). Реалізація належного фінансового забезпечення судів та виплати суддям гарантованої державою заробітної плати, повязана з діяльністю центральних органів виконавчої влади: Кабінету Міністрів України, ОСОБА_2 фінансів України, Державної судовою адміністрацією України, Державного казначейством України та судом в якому працює суддя.

Відповідно до ч.1 ст.8, ч.2 ст.19 Констит?уції України та ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у с?посіб, що передбачені Констит?уцією та законами України.

Вирішуючи спір, суд з?вертає увагу, що зазначена конституційна норма зобовязує органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі закону, тобто у свої?й діяльності повинні приймат?и такі рішення, які не суперечать чинному законодавству, а їх управлінські функції не пов?инні виходити за межі закону.

Зокрема, Конституція України встановлює для субєкта владних повноважень спосіб діяльності, передбачений Конституцією та законами України, а також визначає сферу йо?го компетенції, тобто яким чин?ом здійснюються дії, спрямова?ні на реалізацію владних повн?оважень, які повинні спиратис?я тільки на компетенційні пра?ва і обовязки, а тому використ?овувати у своїй діяльності ті?льки ті засоби, форми і прийоми, які передбачені законом. Всі? органи державної влади, орган?и місцевого самоврядування т?а посадові особи повинні діят?и в межах повноважень визначе?них і встановлених у законода?вчих актах.

Держава в особі державних органів здійснює політику відповідно до принц?ипу законності. Тому дотримання принципу законності є обовязком для центральних органів виконавчої влади, інших державних органів, їх посадових осіб, які зобовязані діяти лише на підставі, у п?орядку, у спосіб та в межах своєї компетенції, оскільки підзаконні нормативно-правові акти стосуються безпосередніх виконавців вимог нормативно-правових актів посадових осіб, а також підприємств, устано?в та організацій (незалежно ві?д форм власності) та громадян.

Виходячи з визначення терміну «законність», суд зазначає, що це комплексне поняття, яке тісно повязане з терміном «закон» та охоплює сфери діяльності - від прийняття норм закону до їх реалізації.

Таким чином, реалізація державою певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, в особі субєктів владних повноважень є «гарантією стабільності суспільних відносин» між державними органами і громадянами, породжуючи при цьому у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року (справа №2/174), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року (справа № 22-а-26751/08), в адміністративній справі за позовом особи до Кабінету Міністрів України, треті особи - Конституційний Суд України, Верховний Суд України, Вищий адміністративний суд України, Вищий господарський суд України, про визнання незаконними та скасування актів, визнані незаконними постанова Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865» та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів».

ОСОБА_5 суддів України від 27.06.2008 року № 105 зобовязано Державну судову адміністрацію України, Конституційний Суд України, Верховний Суд України та вищі спеціалізовані суди України обрахувати і включити до бюджетного запиту на 2009 року кошти, необхідні для здійснення перерахунку заробітної плати, щомісячного грошового (довічного) утримання та вихідної допомоги суддям за період з 01.06.2005 року по 31.12.2005 року та за період з 2005 року по 2008 рік, а також підготувати пропозиції про внесення змін до скасованих постанов Уряду.

Однак, відповідачами не надано суду доказів, що центральними органами виконавчої влади належного фінансування та виплат суддям не здійснювалося.

Відповідно до ст. 126 Закону України «Про судоустрій України», яка визначає повноваження державної судової адміністрації, державна судова адміністрація, зокрема, здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів.

Згідно зі ст. 128 вказаного Закону територіальне управління державної судової адміністрації є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в установах банку.

Територіальні управління державної судової адміністрації здійснюють свою діяльність на основі положення про державну судову адміністрацію, яке затверджується указом Президента України за поданням Прем'єр-міністра України, погодженим із ОСОБА_5 суддів України.

Положення про Державну судову адміністрацію України, затверджене ОСОБА_4 Президента України від 3 березня 2003 року № 182/2003, втратило чинність на підставі ОСОБА_4 Президента України від 23 червня 2009 року №477/2009. Інше положення затверджено не було.

У зв'язку з цим при розгляді даної справи підлягають застосуванню положення Закону України «Про судоустрій України».

Відповідно до статті 122 даного Закону, яка регулює питання матеріально-технічного забезпечення судів, матеріально-технічне забезпечення місцевих судів покладається на державну судову адміністрацію і здійснюється на підставі замовлень відповідного суду, в межах кошторису на утримання даного суду.

Суди та інші установи, що мають статус юридичної особи, забезпечують поточні потреби своєї діяльності самостійно або на підставі окремих замовлень через державну судову адміністрацію.

Між тим, суди не здійснюють матеріальне забезпечення суддів, в судах загальної юрисдикції відповідний відділ, який здійснював би виплату заробітної плати суддям, відсутній.

Отже органами, які здійснюють матеріальне забезпечення суддів, є Державна судова адміністрація України та її територіальні управління.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України. Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів, є елементами статусу судді (ст.ст. 42-45 Закону України «Про статус суддів»). Збереження існуючого статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді.

Отже, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області є юридичною особою, яка наділена адміністративно-процесуальною правосуб'єктністю у відповідності до ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

При розгляді справи судом були витребувані у відповідача Територіального управління державної судової адміністрації у Донецькій області відомості про те, чи направлявся до Державної судової адміністрації України у 2009 році бюджетний запит, в якому при плануванні фонду оплати праці суддів місцевих загальних судів був поведений перерахунок посадового окладу суддів у звязку із підвищенням мінімальної заробітної плати. Проте, Територіальним управлінням державної судової адміністрації в Донецькій області не надано суду витребуваних документів.

Таким чином, суд вважає, що в порушення вимог ст.ст. 20, 21 Бюджетного кодексу України, Територіальним управлінням державної судової адміністрації у Донецькій області не направляло до Державної судової адміністрації України, бюджетні запити, та Державна судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів та учасник бюджетного процесу, не звернулася з бюджетним запитом до ОСОБА_2 фінансів України для подальшої підготовки пропозицій до Кабінету Міністрів України при розробленні проекту Державного бюджету України, чим порушено принцип відповідальності учасника бюджетного процесу, яким передбачено, що кожен учасник бюджетного процесу несе відповідальність за свої дії або бездіяльність на кожній стадії бюджетного процесу (п.11 ч.1ст.7 Бюджетного кодексу України).

Відповідачем у справі також є Територіальне управління державної судової адміністрації у Донецькій області, як субєкт владних повноважень, на який законодавством покладено обовязок проінформувати Державну судову адміністрацію України головного розпорядника бюджетних коштів на утримання судової системи щодо наявності заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати, відповідно до постанови суду від 21.05.2008, яким визнано незаконним п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865» та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

В матеріалах справи також відсутній доказ відповідача Територіального управління державної судової адміністрації у Донецькій області про звернення до Державної судової адміністрації України щодо неналежної виплати позивачу заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, порушення прав позивача проявилось у бездіяльності центральних органів виконавчої влади, а саме, ОСОБА_2 фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, Територіального управління державної судової адміністрації у Донецькій області щодо здійснення фінансування, виплати та перерахунку заробітної плати позивачеві відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.05.2008 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 року.

Отже, вра?ховуючи норми п.1 ч?.1 ст. 17 КАС України, бездіяльність суб'єктів владних повноважень проявляється у їх пасивній поведінці, тобто в не вч?иненні дії, яка має вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Суд вважає, що не здійснення перерахунку коштів позивачеві фактично є відмовою державного органу у реалізації позивачу його права, яка обум?овлена юридичною значущістю? та негативними наслідками дл?я заявника, оскільки не надає і не визнає за собою субєктивного права позивача на реалізацію конституційної гарантії та охоронюваних правовідносин з приводу отримання від держави соціальних послуг, а також реалізації особою свого абсолютного права.

Відповідачами не вчинено відповідних дій щодо фінансування та виплати заборгованості, а тому спірні правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання невиплачених сум заробітної плати суддям, основані на принципі юридичної визначеності, який не дозволяє державі посилатися на відсутність коштів при реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, створюючи при цьому ситуацію правової невизначеності держави стосовно джерела фінансування.

Статтею 44 Закону України «Про статус суддів» чітко визначене матеріальне та побутове забезпечення суддів і встановлено розміри їх посадових окладів.

За змістом зазначеної статті, заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років, інших надбавок. Гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого співвідношення з окладом Голови Верховного Суду України. А тому не виконання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати, визначеної Законом.

Встановлюючи розмір мінімальної заробітної плати (ст. 3 Закону України «Про оплату праці»), держава гарантує громадянам граничний її мінімум, як законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (абз.2 ст. 9 Закону України «Про оплату праці»), до якої не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

З врахуванням статусу позивача судді місцевого загального суду, як професійного судді, якому гарантовано належне фінансове та матеріально-технічне забезпечення (ч.1 ст. 130 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про статус суддів»), держава взяла на себе обовязок забезпечити реалізацію цих гарантій, а тому вони не можуть бути звужені або скасовані іншими нормативними актами (ч.3 ст. 22 Конституції України). При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права.

Зазначена правова позиція викладена в практиці Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), яка обумовлена принципом юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, а також принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку реалізацію гарантій незалежності суддів, включаючи заходи правового захисту матеріального і соціального забезпечення, тому невиконання такого публічного зобовязання є протиправним.

Позивач є професійним суддею апеляційного суду і наділений державою певним правовим статусом, який включає право на елементи матеріального і соціального захисту, зокрема право на отримання належної заробітної плати, тому держава взяла на себе публічне зобовязання забезпечити належний матеріальний рівень зазначеної категорії осіб, а саме, забезпечити реалізацію конституційних гарантій незалежності і недоторканості судді, встановивши при цьому певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується забезпеченням реалізації їх соціального захисту.

Як вбачається зі змісту абзацу другого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 № 514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01.06.2005 визначено у 15 розмірів мінімальної заробітної плати.

З огляду на приписи частини другої статті 44 Закону України «Про статус суддів», зміні підлягали й посадові оклади решти суддів судів України. Проте, лише постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці суддів» та згідно з додатком 4 до неї, встановлено тільки з 01.01.2006 року посадовий оклад судді загального місцевого суду у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат.

Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року, якою визнана незаконною постанова Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865», з подальшим доповненням пунктом 4-1, що встановлювала розміри посадових окладів суддів відповідно до розміну мінімальної заробітної плати 332 гривні, із забороною в подальшому здійснювати перерахунок при підвищенні мінімальної заробітної плати, набрала законної сили 19 серпня 2009 року після її перегляду в апеляційному порядку, що відповідає положенням ч. 3 ст. 254 КАС України.

Однак, відповідачами, в порушення вимог ст. 129 Конституції України та ст.ст.7,14 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснено відповідного перерахунку коштів позивачеві. Обовязковість рішень суду є конституційною засадою судочинства, передбаченою Конституцією України та відтвореною у нормах Кодексу адміністративного судочинства України.

Наслідком визнання незаконним нормативно-правового акту є втрата ним чинності з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Такий висновок суду ґрунтується на системному аналізі положень ст. 152 Конституції України, відповідно до якої Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

На думку суду, положення вказаної норми Конституції необхідно застосовувати і до інших нормативно-правових актів, визнаних судом незаконними щодо визначення часу, з якого вони втрачають чинність.

Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правові акти, якими, зокрема, є і постанови Кабінету Міністрів України, розповсюджують свою дію на невизначене коло осіб, тому, ототожнення часу втрати чинності нормативно-правовим актом з часом його прийняття ставить під сумнів правомірність дій не лише державних органів, а і невизначеного кола осіб, на яких розповсюджував свою дію вказаний нормативно-правовий акт.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва ві?д 21.05.2008 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 року не вирішено питання щодо повороту виконання судового рішення, тобто Постанова Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 4-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865» та пункт 4-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 856 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» втратили чинність лише з 19 серпня 2009 року.

КАС Укра?їни встановлює обов'язковість судового рішення як одног?о з основних положень адміністрат?ивного процесу і закріплює йо?го значення як принципу адмін?істративного судочинства, ад?же виконання судового рішенн?я є кінцевою метою судового за?хисту особи.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конв?енції про захист прав і осново?положних свобод, Конституції? та законів України, як право на судовий захист.

Статтею 59 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року № 107-УІ передбачено розміри мінімальних заробітних плат на 2008 рік. Так, з 01 січня 2008 року розмір мінімальної заробітної плати становив 515 гривень, з 1 квітня 2008 року 525 гривень, з 1 жовтня 2008 року -545 гривень та з 1 грудня 2008 року 605 гривень.

Статтею 55 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 року № 835-УІ передбачено розміри мінімальних заробітних плат на 2009 рік. Так, станом на 01 липня 2009 року розмір мінімальної заробітної плати становив 630 гривень, з 1 жовтня 2009 року -650 гривень.

Відповідно до Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20 жовтня 2009 року № 1646-УІ, який спрямований на встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати, що забезпечить належний соціальний захист кожного громадянина України у період фінансово-економічної кризи, розмір мінімальної заробітної плати з 1 листопада 2009 року становив 744 гривні, а з 1 січня 2010 року встановлено на рівні 869 гривень.

Статтею 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» від 27.04.2010 року № 2154-УІ передбачено розміри мінімальних заробітних плат на 2010 рік у місячному розмірі : з 1 січня 2010 року 869 гривень, з 1 квітня 2010 року 884 гривні, з 1 липня 2010 року - 888 грн.

Тобто, невиплата позивачеві заробітної плати, розрахованої з посадового окладу, встановленого у розмірі 7,5 мінімальних з?аробітних плат встановлених? на законодавчому рівні, почин?аючи з 19 серпня 2009 року є звуження?м його природного права на отр?имання належної заробітної п?лати від держави як конституц?ійної гарантії, повязаного з? одночасним порушенням держа?вою конституційної гарантії? недоторканості судді, втручанням виконавчої влади у виключну сферу судової влади, що по?рушує фундаментальний принц?ип поділу влади, як демократич?ної організації держави в роз?умінні ст. 6 Конституції України.

Щодо вимог позивача про зобовязання відповідачів ОСОБА_2 фінансів України, Державної судової адміністрації України та Територіального управління державної судової адміністрації у Донецькій області донарахувати та виплатити їй з грудня 2007 року по грудень 2009 року заборгованість по заробітній платі у сумі 94 199,87 грн., то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки у період з грудня 2007 року по 19.08.2009 року положення п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» були чинними.

Крім того, суд вважає з?а необхідне зазначити, що згід?но ч.2 ст. 2 КАС України, до адмініс?тративних судів можуть бути о?скаржені будь-які рішення, дії? чи бездіяльність субєктів в?ладних повноважень, крім випа?дків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Законодавством передбачений захист прав, свобод та інтересів осіб, як так?ий, що передбачає наявність вс?тановленого судом факту їх по?рушення.

За таких обставин відновленню підлягають лише ті права, порушення яких встановлено під час судового розгляду справи і не стосуються дій відповідачів у майбутньому.

Згідно ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі не надали суду достатніх, беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності.

Тобто, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та ОСОБА_2 фінансів України залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 7 липня 2010 року у справі № 2а-11917/10/0570 за позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, ОСОБА_2 фінансів України, Державного казначейства України та Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області «про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії» залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: С.П.Дяченко

ОСОБА_6