Справа № 2а-506/11/1232
Суддя: Василенко Л. А.
Дата ухвалення: 2012-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Суський О.І
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2012 року справа №2а-506/11/1232

< приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26 >

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого Василенко Л.А., суддів Гімона М.М., Карпушової О.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області та ОСОБА_2 на постанову Троїцького районного суду Луганської області від 31 серпня 2011 року у справі № 2а-506/11/1232 за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області про визнання неправомірною відмови у перерахунку підвищення до пенсії, як дитині війни та зобовязання здійснити перерахунок підвищення до пенсії з 1 січня 2006 року, і

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2011 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області, в якому просила визнати неправомірною відмову відповідача перерахувати з 1 січня 2006 року розмір її підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни та зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплатити їй, починаючи з 1 січня 2006 року підвищення до пенсії, як дитиній війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, нараховувати та виплачувати в подальшому підвищення до пенсії, як дитині війни у вищезазначеному розмірі.

Постановою Троїцького районного суду Луганської області від 31 серпня 2011 року вищезазначений позов задоволений частково: визнана неправомірною бездіяльність відповідача щодо підвищення позивачеві пенсії, як дитині війни за період з 18 лютого 2011 року до 22 липня 2011 року та зобовязано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві підвищення до пенсії, як дитині війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, передбаченого ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни з 18 лютого 2011 року до 22 липня 2011 року; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необгрунтовністю.

Відповідач не погодився з судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду скасувати та в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Не погодившись з судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права і просить її скасувати та прийняти в нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За приписами п.2 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

Заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, вивчив доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає необхідним апеляційні скарги задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції частково скасувати з залишенням без розгляду частини позовних вимог з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач віднесений до соціальної групи Дитина війни відповідно до вимог ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війни, що підтверджено датою народження у паспорті (арк. справи 5), визнано відповідачем (арк. справи 8).

Згідно до ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни № 2195-ІV від 18.11.2004р. в редакції, яка діяла до 01.01.2007 р., дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно з пунктом 12 статті 71 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію статті 6 Закону про соціальний захист дітей війни на 2007 рік та встановлено, що підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону про соціальний захист дітей війни виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 зупинення дії статті 6 Закону про соціальний захист дітей війни визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону про соціальний захист дітей війни та статтю 6 цього Закону викладено в такій редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів».

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом 2 пункту 41 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-IV, щодо розмірів підвищення пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Ураховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення статті 6 Закону про соціальний захист дітей війни у редакції 2004 року поновили свою дію у 2007 році з 9 липня 2007 року, у 2008 році з 22 травня 2008 року. Отже, право на здійснення перерахунку підвищення до пенсії у розмірах, визначених Законом про соціальний захист дітей війни, мають діти війни: за 2007 рік з 9 липня до 31 грудня 2007 року, за 2008 рік з 22 травня до 31 грудня 2008 року. Відповідно у 2007 році у період із 1 січня до 8 липня 2007 року та у 2008 році з 1 січня до 21 травня 2008 року положення законів про Державний бюджет на ці роки були чинними та підлягали виконанню.

Статтями 71 Закону України від 26 грудня 2008 № 835-VI «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та 70 Закону України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI «Про Державний бюджет України на 2010 рік» Кабінету Міністрів України було надано право у 2009 та 2010 роках встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Варто звернути увагу, що названі норми передбачають встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно їхня дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом про соціальний захист дітей війни залежить від розміру мінімальної пенсії за віком, а не від розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, нарахування та виплата у 2009 та 2010 роках дітям війни підвищення до пенсії повинні були здійснюватися в розмірі, встановленому відповідно до статті 6 Закону про соціальний захист дітей війни.

Пунктом 7 частини першої Закону України від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнено пунктом 4, яким установлено, що у 2011 році норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

З аналізу наведеної норми випливає, що визначення порядку та розмірів виплат указаним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи питання про те, яка з однопредметних законодавчих норм однакової юридичної сили, що не визнані неконституційними в установленому порядку, підлягає застосуванню для вирішення спорів зазначеної категорії, судам необхідно надавати перевагу тій із них, що прийнята пізніше. У цих правовідносинах така норма міститься у Законі України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».

На виконання вимог цього Закону Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності 23 липня 2011 року.

Вихідним критерієм обчислення розміру підвищення до пенсії, встановленого статтею 6 Закону від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, є мінімальна пенсія за віком. Законодавчо розмір мінімальної пенсії за віком установлено лише статтею 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яка й підлягає застосуванню під час розгляду таких спорів. При цьому положення частини третьої вказаної статті не є перешкодою для застосування встановленого розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки законодавство не містить іншої правової норми, якою було б установлено розмір мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо протиправності дій відповідача за період з 18 лютого 2011 року (в межах шестимісячного строку звернення до адміністративного суду) до 22 липня 2011 року щодо нарахування та виплати позивачеві у розмірах, менших ніж 30% мінімальної пенсії за віком, підвищення до пенсії, як дитині війни. Дії відповідача, починаючи з 23 липня 2011 року є правомірними, а тому колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про помилковість висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, починаючи з 23 липня 2011 року.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо відсутності строку звернення до адміністративного суду за її позовними вимогами та підтримує висновок суду першої інстанції щодо пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду за позовними вимогами заявленими до 18 лютого 2011 року з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 18 серпня 2011 року (арк. справи 2).

Відповідно ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зміни щодо строків звернення до адміністративного суду внесені Законом України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010р., який набрав чинності 30 липня 2010 року.

Попередня редакція ст. 99 КАС України дозволяла позивачеві звернутися до суду з вищезазначеним позовом у річний строк.

Правовою підставою заявлених позивачем вимог є рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року та 9 липня 2007 року.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що коли йдеться про дію нормативно-правового акта, то строк починається з дня опублікування акта, незважаючи на те, що особа, на яку поширює дію цей акт, фактично ознайомилася з ним значно пізніше. Це пояснюється тим, що особа мала реальну можливість (повинна була) дізнатися про цей акт у день його опублікування, якщо таке опублікування було зроблено у встановленому порядку.

Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року офіційно оприлюднене в тому числі і у офіційному виданні «Офіційний вісник України» за 2008 рік № 38 (від 06.06.2008 року). Те ж саме стосується і рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року (Офіційний вісник України вiд 27.07.2007 - 2007 р., № 52, стор. 138, стаття 2132, код акту 40412/2007).

Крім того, як вбачається з апеляційної скарги позивач наполягає, що ним не пропущений строк звернення до адміністративного суду, зокрема, посилається на ст. 46 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Статтею 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком лише нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що її призначає і виплачує. Оскільки у правовідносинах, що є предметом розгляду у цій справі, нарахування спірних сум відповідачем не здійснювались, підстави для застосування статті 46 Закону № 1058-ІV відсутні.

Колегія суддів зазначає, що державна соціальна підтримка дітей війни у вигляді підвищення до пенсії, яка за своєю правовою природою є окремим джерелом доходу пенсіонера та бюджетним фінансуванням відрізняється від пенсії, що сплачується за рахунок внесків осіб, застрахованих в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, тому не може розцінюватись як її складова частина, що свою чергу також унеможливлює застосування положень 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Також підвищення до пенсії, як дитині війни (або підвищення до щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги) не є за своєю правовою природою страховою виплатою, вона є гарантованою та її виплата передбачена Законом України «Про соціальний захист дітей війни» з метою підтримки окремої категорії населення осіб, які мають статус «дитина війни».

Позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися при виплаті йому щомісячної пенсії, тобто ще починаючи з серпня 2007 року при отриманні пенсії. Звернення позивача до відповідача у серпня 2011 року із заявою в порядку Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян» з проханням перерахувати розмір підвищення до пенсії та сплатити певну суму грошей за минулий час (виконати вимоги закону тощо) не є передбаченою законом можливістю досудового порядку вирішення спору в розумінні частини четвертої статті 99 КАС України.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов поданий після закінчення строків, установлених законом, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановлюється ухвала.

Поважні причини це обставини, що діють на волю субєкта, з яким законодавець повязує звільнення цього субєкта від виконання покладених на нього обовязків або від визначених законодавством негативних наслідків його поведінки.

Поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для особи на вчинення цих дій. Поважними причинами може бути визнані, наприклад тривала хвороба; знаходження особи в іншій країні; складні умови праці, які, зокрема, пов'язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування особи на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо. Тобто причини, які унеможливлюють особі звернутися особисто або через представника до суду.

Судом не може бути прийняті як поважні причини юридична неграмотність та необізнаність; відсутність можливості вчасно звернутися до суду з причин великої черги; надмірна заклопотаність на роботі; тяжкий матеріальний стан тощо.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявність поважних причин пропуску строку та не надано жодного доказу на підтвердження цих обставин. Юридична необізнаність, на думку колегії суддів, не може визначатися поважною причиною. Доказів, що засвідчують тривале захворювання, що не давало можливості звернутися з позовом та призначити представника, інші причини, які не залежали від волі позивача, до суду надано не було.

Разом з цим, суд першої інстанції невірно застосував норми процесуального права, оскільки єдиним наслідком пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду є залишення позову без розгляду, що закріплено статтею 100 КАС України, а тому постанова суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 1 січня 2006 року до 17 лютого 2011 року підлягає скасуванню, а позовні вимоги за зазначений період залишенню без розгляду.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла до висновку, що спірні правовідносини за суттю вирішені правильно, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, але постанова суду підлягає частковому скасуванню у звязку з помилковим застосуванням судом норм процесуального права..

Керуючись статтями 99, 100, 195, 197, 199, 200, 203, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Троїцького районного суду Луганської області від 31 серпня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області про визнання неправомірною відмови у перерахунку підвищення до пенсії, як дитині війни та зобовязання здійснити перерахунок підвищення до пенсії з 1 січня 2006 року в частині відмови у задоволенні позову за період з 1 січня 2006 року до 17 лютого 2011 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області про визнання неправомірною відмови у перерахунку підвищення до пенсії, як дитині війни та зобовязання здійснити перерахунок підвищення до пенсії за період з 1 січня 2006 року до 17 лютого 2011 року включно залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Троїцького районного суду Луганської області від 31 серпня 2011 року у справі № 2а-506/11/1232 (щодо задоволення позовних вимог за період з 18 лютого 2011 року до 22 липня 2011 року включно та про відмову у задоволенні позову, починаючи з 23 липня 2011 року) залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий Л.А. Василенко

Судді М.М. Гімон

ОСОБА_3