Справа № 813/7937/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 року №813/7937/14

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

позивача в режимі відеоконференції ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним наказу від 27.01.2014 року №29 о/с, поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

20 листопада 2014 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла через Львівський слідчий ізолятор позовна заява (від 09.11.2014 року, супровідний лист ЛСІ про надіслання позовної заяви ОСОБА_1 до суду від 10.11.2014 року вих. №10/ЛСІ-9/К-189) ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним наказу від 27.01.2014 року №29 о/с, поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним.

Так, ОСОБА_1 указує на те, що він у січні 2007 року був прийнятий до органів внутрішніх справ та на час звільнення працював на посаді оперуповноваженого карного розшуку Шевченківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області. За оскаржуваним наказом №29 о/с від 27.01.2014 року позивача було звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни) з 30.01.2014 року.

Проте, на переконання позивача таке звільнення було протиправним і безпідставним. При цьому, він посилається на те, що його затримання за підозрою у вчиненні злочину не може бути беззаперечним доказом професійної непридатності, дискредитації органів внутрішніх справ або порушення ним дисципліни, позаяк його вина не була ще доведена в суді. Також позивач зазначає, що при його звільненні було порушено встановлену процедуру, не було належно досліджено підстави для звільнення й не було ознайомлено позивача з мотивами звільнення й навіть із наказом про звільнення у повному обсязі. Окрім цього, позивач звертає увагу на суперечність між висновками службових розслідувань, які проводилися щодо нього, й вважає висновок розслідування, за яким його було рекомендовано звільнити з посади, упередженим і необ'єктивним. Більш того, позивач акцентує увагу на позитивні характеристики, які надавалися йому під час служби в органах внутрішніх справ, факти нагороджень і заохочень, успішне проходження ним атестації тощо, що на його переконання робить неможливим звільнення з підстав, викладених в оспорюваному наказі.

У зв'язку із вищевикладеним, позивач вважає свої вимоги повністю обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2014 року було відкрито провадження в адміністративній справі №813/7937/14 та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 13.01.2015 року позовну заяву ОСОБА_1, за клопотанням відповідача, було залишено без розгляду.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2015 року було скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2015 року, а справу №813/7937/14 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою судді від 27.05.2015 року було продовжено розгляд справи.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 10.06.2015 року, за клопотанням позивача, в зв'язку з його перебуванням у Львівському СІЗО, участь ОСОБА_1 в судових засіданнях було забезпечено в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2015 року у даній адміністративній справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем було подано письмові заперечення на позовну заяву, в яких він заперечує проти позовних вимог.

Зміст заперечень полягає у наступному.

Загалом, відповідач відзначає, що позивачем під час служби в органах внутрішніх справи було допущено грубе порушення службової дисципліни. Факт такого порушення було перевірено та достовірно встановлено в ході відповідного службового розслідування, внаслідок чого позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, шляхом накладення за окремим наказом дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ. При цьому, відповідач акцентує увагу на тому, що позивач не оскаржував ані висновку службового розслідування, ані наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, які й були підставою для звільнення останнього з органів внутрішніх справ, та за наслідком і на реалізацію яких було видано оспорюваний наказ по особовому складу.

Таким чином, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області вважає позовні вимоги позивача безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У судових засіданнях позивач (в режимі відео конференції) позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просив позов задовольнити повністю.

Відповідач із невідомих суду причин не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання, призначене на 28.07.2015 року, однак у судовому засіданні, зокрема, яке відбулось 02.07.2015 року, представник відповідача проти позовних вимог заперечувала та просила суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, попередньо надані пояснення представника відповідача, показання свідків, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, із приводу заявленого позову суд відзначає, що спір між сторонами виник у зв'язку з виданням начальником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області наказу по особовому складу №29о/с від 27.01.2014 року, відповідно до якого капітана міліції ОСОБА_1, оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського районного відділу ЛМУ ГУМВС, було звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни). При цьому, як слідує зі змісту спірного наказу №29о/с, підставою його видання був наказ ГУМВС №2613 від 31.12.2013 року.

Судом встановлено, що 31.12.2013 року т.в.о. начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області наказом №2613 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності ряд працівників Шевченківського районного відділу ЛМУ ГУМВС. А зокрема, за п.1 наказової частини даного наказу, за грубі порушення Дисциплінарного статуту ОВС України, Законів України «Про міліцію», «Про оперативно-розшукову діяльність», наказів МВС України від 19.11.2012 року №1050 та від 22.10.2012 року №940 на оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ.

Як випливає із матеріалів справи, в свою чергу підставою для видання згаданого вище наказу №2613 від 31.12.2013 року було службове розслідування, котре було проведене відповідно до наказу ГУМВС №2516 від 12.12.2013 року. За результатами такого службового розслідування було складено висновок від 26.12.2013 року, який затверджений начальником ГУМВС України у Львівській області 27.12.2013 року.

Як вбачається з матеріалів такого службового розслідування, капітан міліції ОСОБА_1 спільно з іншими працівниками органів внутрішніх справ допустив грубі порушення нормативних документів, які регламентують порядок служби в органах внутрішніх справ, та інших положень чинного законодавства України. Зазначене, зокрема, полягало у незаконному вилученні в третьої особи автомобіля, особистих документів такої особи, незаконному доставленні її до районного відділу міліції, її особистого обшуку, нескладенні документів за фактом проведених працівниками міліції процесуальних дій, невжитті заходів у зв'язку з виявленням фактів можливого порушення законодавства, протиправному вимаганні в третьої особи грошових коштів тощо. На підставі такого службового розслідування було рекомендовано накласти на позивача дисциплінарне стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ.

У зв'язку з чим, суд зазначає, що порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законом України «Про міліцію», Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України №3460-IV від 22.02.2006 року, та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР №144 від 29.07.1991 року.

Відповідно до приписів ст.25 Закону України «Про міліцію», працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність. А службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов'язки, несе відповідальність у встановленому порядку.

У відповідності до ст.2 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, дисциплінарним проступком є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

У той же час, у ст.1 Дисциплінарного статуту встановлено, що службова дисципліна це - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст.5 Дисциплінарного статуту, за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Згідно ст.14 Дисциплінарного статуту, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

У відповідності до п.8.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України №230 від 12.03.2013 року, підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Згідно з п.8.7 цієї ж Інструкції, висновок службового розслідування затверджується начальником, який призначив службове розслідування, або вищим прямим начальником та відповідно до п.5.3 службове розслідування цим днем вважається завершеним.

Згідно з п.8.3 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України №230 від 12.03.2013 року, в описовій частині висновку службового розслідування викладаються, зокрема, встановлені при проведенні службового розслідування відомості про обставини, за яких особа (особи) РНС (особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України) скоїла (и) дисциплінарний проступок або які стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі, вимоги законодавства або посадові обов'язки, які було порушено, наявність вини особи (осіб) РНС, обставини, що пом'якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного та ін.

Як передбачено п.5.4 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України №230 від 12.03.2013 року, особа РНС, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на нього дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України. А п.6.3.6 цієї ж Інструкції визначено, що особа РНС, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України.

Також і нормами Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України передбачено можливість оскарження дисциплінарних стягнень, зокрема, ст.20 якого визначено, що особа рядового або начальницького складу має право усно чи письмово послідовно звернутися зі скаргою щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення до старшого прямого начальника - аж до міністра внутрішніх справ України або до суду.

Проте, як встановлено судом, ані зазначений вище висновок службового розслідування від 26.12.2013 року, затверджений 27.12.2013 року, ані наказ т.в.о. начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №2613 від 31.12.2013 року про накладення на позивача дисциплінарного стягнення не оскаржувалися, не скасовувалися та є чинними по цей час.

Пунктом 8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України визначено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може накладатися такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з органів внутрішніх справ.

Тож, суд констатує, що унаслідок виявлених обставин щодо порушення позивачем - працівником органів внутрішніх справ середнього начальницького складу (відповідно до п.2 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, капітан міліції відноситься до середнього начальницького складу) - ряду приписів чинного законодавства України було проведено службове розслідування, котрим підтверджено такі порушення, й у результаті чого на позивача було накладено дисциплінарне стягнення (звільнення з органів внутрішніх справ) за наказом №2613 від 31.12.2013 року, що відповідає наведеним вище законодавчим нормам.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується. Частиною 5 ст.18 Дисциплінарного статуту передбачено, що такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Відтак, суд відзначає, що оспорюваний позивачем наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №29о/с від 27.01.2014 року за своєю природою відповідає ч.5 ст.18 Дисциплінарного статуту, а саме, цей наказ виданий по особовому складу для виконання дисциплінарного стягнення, яке було накладене на ОСОБА_1 за вказаним раніше наказом №2613 від 31.12.2013 року.

А тому, суд приходить до висновку, що факт чинності наказу про накладення дисциплінарного стягнення на особу начальницького складу органів внутрішніх справ України, який призначений для виконання накладеного дисциплінарного стягнення, унеможливлює визнання протиправним і скасування наказу по особовому складу про виконання такого стягнення. Тобто, оспорюваний наказ №29о/с від 27.01.2014 року самостійно не накладає на позивача дисциплінарне стягнення, а прийнятий для виконання вже накладеного за наказом №2613 від 31.12.2013 року стягнення про звільнення з органів внутрішніх справ, що є обов'язковим у силу приписів ст.18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. Також суд не вбачає протиправності при визначенні підстави для звільнення, яка вказана в оспорюваному наказі по особовому складу, - за пп.«є» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни), позаяк, як уже було наведено вище службова дисципліна в даному випадку передбачає дотримання працівником органів внутрішніх справ Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. Відтак, факт порушення приписів чинного законодавства України слід вважати порушенням дисципліни працівником органів внутрішніх справ.

При цьому, суд критично оцінює доводи позивача, якими обґрунтовується його правова позиція у даній справі, оскільки вони не доводять протиправності спірного наказу по особовому складу №29о/с від 27.01.2014 року, яким виконується накладене на позивача дисциплінарне стягнення. Суд відзначає, що такі доводи й аргументи могли би враховуватися при розгляді спору щодо оскарження згаданого вище наказу №2613 від 31.12.2013 року про накладення дисциплінарного стягнення чи відповідних висновків службового розслідування, однак, вони не визначені позивачем як предмет спору в даній адміністративній справі. На переконання суду, включення до предмету доказування в цій справі тих обставин, які стосуються прийняття рішення про накладення на позивача дисциплінарного стягнення за наказом №2613 від 31.12.2013 року, є некоректним, позаяк він повинен обмежуватися тими обставинами, які вказують на протиправність прийняття похідного за ним наказу по особовому складу, який самостійно й окремо оскаржується позивачем.

Відтак, оцінюючи всі встановлені дійсні обставини справи в їх сукупності та ґрунтуючись на приписах чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ №29о/с від 27.01.2014 року був прийнятий відповідачем правомірно, в межах чинного законодавства, й підстав для визнання його протиправним чи скасування не вбачає. А відтак, відсутні й підстави для поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ за раніше займаною посадою.

Окремо суд вважає за доцільне відмітити й ту обставину, що в разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за цим позовом матиме місце ситуація поновлення на службі в органах внутрішніх справ працівника, на якого накладене й не зняте дисциплінарне стягнення за грубі порушення чинного законодавства України, що в свою чергу не відповідатиме принципам діяльності міліції. Так, ч.1 ст.3 Закону України «Про міліцію» передбачено, що діяльність міліції будується на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, однак, встановлені обставини порушень, допущених позивачем, прямо суперечать зазначеним принципам. Більш того, на даний момент украй важливим є запит суспільства на очищення органів публічної влади та відновлення довіри до таких органів. Очевидним є те, що поновлення в органах міліції працівника з накладеним дисциплінарним стягненням за грубі порушення чинного законодавства України навпаки компрометуватиме органи внутрішніх справ і не сприятиме відновленню довіри до них.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у п.53 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

На переконання суду, відповідачем у даній справі було обґрунтовано доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу від 27.01.2014 року №29 о/с, у відповідності до вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а позивачем натомість не було належно обґрунтовано наявності підстав для визнання оскаржуваного ним рішення протиправним, а також не було доведено підставності поновлення його на службі в органах внутрішніх справ. У зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та безпідставними й приходить до висновку щодо відмови в позові повністю.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений 31 липня 2015 року.