Справа № 2а-3947/10/1370
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2010-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2010 р. № 2а-3947/10/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Мричко Н.І.

Судді Гулика А.Г.

Судді Кузьмича С.М.

за участю секретаря судового засідання Якимець О.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство фінансів України, Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»про визнання бездіяльності протиправною,-

встановив:

ОСОБА_3, ОСОБА_1 звернулися до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство фінансів України, Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в якому просять визнати незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка полягає у невиконанні конституційних обов'язків щодо забезпечення реалізації конституційного права на власність (грошові вклади), а саме: невжиття відповідачем заходів щодо прийняття та введення в дію законодавчого та виконавчого акту (закону та постанови про його реалізацію), якими буде врегульовано механізм одержання належних позивачу ОСОБА_1 грошових коштів та компенсації за неможливість скористатися цими коштами.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що у 1992 році ОСОБА_1 на користь своєї малолітньої внучки ОСОБА_3 для збереження і збільшення за рахунок річного банківського проценту, були внесені до Ощадного банку України під державні гарантії і зобовязання 10 000 крб. На вказану суму протягом 1992-1994 років нараховувались відсотки в розмірі 25 %. Станом на кінець 1995 року розмір грошового вкладу становив 90 700 крб. Позивачі зазначають, що коли звернулись в Ощадбанк після закінчення договірного строку, їм відповіли, що їхні вклади Ощадбанк не може привести у відповідність до нової грошової одиниці України гривні, в звязку із тим, що не визначено механізм їх відновлення. Просять позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю, пояснення надав аналогічні до викладеного у позонвній заяві. Просив позов задовольнити повінстю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив у задоволенні такого відмовити повністю з тих підстав, що порядок здійснення виплат, в тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установами Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Заощадження повертаються поетапно у межах коштів, передбачених Державним бюджетом на поточний рік. Тобто, лише після того, як Законом України «Про державний бюджет»будуть передбачені на відповідні роки видатки на компенсацію громадян втрат від знецінення грошових заощаджень. З огляду на зазначене, відповідач вважає, що як субєкт владних повноважень діє в рамках визначених законодавством України, тому заявлені позивачем вимоги щодо визнання бездіяльності відповідача протиправними, суперечать чинному законодавству. За таких підстав представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилась, подала на адресу суду заяву згідно з якою позовні вимоги підтримує повністю та просить розглядати цю справу у її відсутність.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство фінансів України, явки уповноваженого представника у судові засідання не забезпечила, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. 25.08.2010 року подала на адресу суду письмові заперечення згідно з якими просить у задоволенні позову відмовити повністю з тих підстав, що встановлювати виплату (порядок, строки, розмір) громадянам України грошових заощаджень, вкладених в установи колишнього Ощадного банку СРСР в обмеженому розмірі є правом держави. Окрім цього, просить цю справу розглядати у відсутність уповноваженого представника.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»явки уповноваженого представника у судові засідання не забезпечила, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. 19.08.2010 року подала письмові заперечення, суть яких зводиться до того, що Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»встановлено механізм виплати громадянам компенсації грошових заощаджень, згідно з яким Ощадний банк України провадить виплату проіндексованих заощаджень у межах коштів, передбачених для цього законом про Державний бюджет на відповідний рік, і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Однак, розмір компенсації цих вкладів і строки її виплати чинним законодавством не врегульовані. За таких обставин, механізм одержання грошових коштів по виплаті проіндексованих заощаджень громадян України, поміщених в установи Ощадного банку України, врегульовано Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», а тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю за безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши доводи сторін, зясувавши обставини, на які сторони посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, мотивуючи це наступним.

Відповідно до Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41).

Грошові кошти є об'єктом права власності, в тому числі приватної (стаття 13 Закону України "Про власність").

Відповідно до статті 384 Цивільного кодексу Української РСР громадяни можуть зберігати кошти в державних банківських та інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах доход у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів зазначених установ та виданих у встановленому порядку правил.

Наука цивільного права виходить з того, що розміщення особою коштів на рахунках Ощадного банку з метою їх збереження є реалізацією її права власності на ці кошти і водночас укладенням між вкладником і ощадним банком цивільно-правової угоди (договору банківського вкладу), підтвердженням якої є ощадна книжка. Реальність будь-якого суб'єктивного права власності полягає в його гарантованості. Вклади фізичних осіб в Ощадному банку України, зазначається в Законі України "Про банки і банківську діяльність", гарантуються державою (частина друга статті 57).

Стосовно зобов'язання держави гарантувати вклади фізичних осіб Ощадного банку України, то ці зобов'язання мають цивільно-правовий характер. Держава, зазначається в частині другій статті 384 Цивільного кодексу Української РСР, гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника.

Ці положення законодавства узгоджуються з наведеними вище положеннями Конституції України, а також частиною другою статті 3 Основного Закону, відповідно до якої права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Одним із способів захисту права власності вкладників є відновлення становища, яке існувало до порушення цього права (частина перша статті 6 Цивільного кодексу Української РСР).

Відповідно до Конституції України право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41). Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64). З огляду на ці положення встановлений Законом (стаття 7) механізм, відповідно до якого заощадження повертаються не за першою вимогою вкладника, як це передбачено статтею 384 Цивільного кодексу Української РСР, а "поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин, у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік", обмежує конституційне право власності громадян, грошові вклади яких відновлені шляхом компенсаційної індексації в Державному ощадному банку України.

Відповідно до Конституції України власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися конституційних положень про те, що "власність зобов'язує", і вона "не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству" (частина третя статті 13), а також, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина сьома статті 41).

Отже, із системного аналізу положень Конституції України випливає, що право власності може бути обмежено.

Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Протее, держава має право "вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів..." (стаття 1).

З огляду на це Конституційний суд України, у своїму Рішенні від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 (справа № 1-23/2001) вважає, що положення статті 7 Закону, відповідно до яких заощадження повертаються "поетапно", "залежно від суми вкладу", "у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік", хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України.

Водночас суд зазначає, що відсутність саме в Законі конкретних етапів, термінів повернення заощаджень та обсягів бюджетних асигнувань може призвести до повної втрати громадянами своїх вкладів, тобто до порушення їх конституційного права власності.

Крім цього, ст.1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України: облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР.

Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992 - 1994 років і які знаходились на рахунках цих установ не менше одного повного календарного року в період 1992 - 1995 років.

Чинність цього Закону поширюється на іноземних громадян та осіб без громадянства, які за станом на 2 січня 1992 року мали заощадження в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок проведення компенсаційних виплат, в тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України може залучати для проведення компенсаційних виплат позабюджетні кошти, в тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами та залучення коштів з Офіційного валютного резерву Національного банку України.

Погашення відновлених заощаджень громадян, поміщених у цінні папери, здійснюється на загальних підставах відповідно до сум, визначених у Державному бюджеті України.

Заощадження повертаються поетапно у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Тобто, лише після передбачення Законом України «Про державний бюджет»на відповідні роки видатків на компенсацію громадян втрат від знецінення грошових заощаджень, Кабінетом Міністрів України приймаються постанови про виплату зазначених коштів та порядок їх перерахування.

Таким чином, суд вважає, що відповідач як субєкт владних повноважень керуючись у своїй діяльності Конституцією України, законами та актами Президента України; забезпечуючи проведення фінансової політики та виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України діяв в межах своєї компетенції.

Отже, порядок виплат громадянам України по грошових заощадженнях регулюється відповідними актами: постановами Кабінету Міністрів України на кожний рік в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України на поточний рік.

Відповідно до цього Ощадний банк проводить виплату проіндексованих заощаджень в межах, передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, встановленої поетапності та черговості їх повернення. Крім того, для виплати проіндексованих сум необхідна наявність двох умов: вкладник повинен відноситися до осіб, яким мали бути повернені на підставі постанови Верховної Ради України або Кабінету Міністрів України проіндексовані заощадження, а також банку повинні бути перераховані для цього кошти з Державного бюджету України.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001, положення ст. 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадянам України»визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) в частині щодо: «заощадження повертаються поетапно, у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік».

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із статтею 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставним та такими, що не підлягають до задоволення.

З урахуванням норм ст. 94 КАС України, судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 18, 71, 94, 158, 160, 161, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 31 грудня 2010 року.

Суддя Мричко Н.І.

Суддя Гулик А.Г.

Суддя Кузьмич С.М.