Справа № 826/4723/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2015 року м. Київ К/800/62228/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого -Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

при секретарі судового засідання Міщенко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013 року

у справі № 826/4723/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроспа»

до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроспа» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.04.2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013 року апеляційну скаргу ТОВ «Євроспа» задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.04.2013 року скасовано та постановлено нову постанову, якою адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 15.11.2012 року № , № , від 19.02 2013 року № , № , № .

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами касаційної скарги не погоджується, просить залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 12.12.2013 року замінено Державну податкову інспекцію у Дніпровському районі м. Києва Державної податкової служби правонаступником - Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги касаційної скарги, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Представники позивача проти касаційної скарги заперечували та просили у її задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами позапланової виїзної перевірки позивача відповідачем складено акт від 01.11.2012 року № 3955/22-222-33740425, яким встановлено порушення: - п.п. 1, 5 ст. 203, п.п. 1, 2 ст. 215, п. 1 ст. 216, ст.ст. 228, 626, 629, ст. 650, 655, 658, 662 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, по правочинах, здійснених ТОВ «Євроспа» з ТОВ «Ентхілл», ТОВ «СРМП Зодчий», ТОВ «Логрус», ПП «Матрікс», ТОВ «Арт-Центр Калаф», ТОВ «Ріп»; - пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на прибуток на загальну суму 1 044 697, 00 грн.; - п. 5.1 ст. 5, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок чого занижено податок на прибуток на загальну суму 49 958, 00 грн.;- п.п. 198.2, 198.3, 198,6 ст. 198, п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 882 292, 00 грн.; - пп. 7.4.5 п. 7.4. ст. 7 Закону України»Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість за перевіряємий період на загальну суму 11 467, 00 грн.

На підставі вказаного акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 15.11.2012 року: - № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток в розмірі 1 094 655, 00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 211 012, 00 грн.; - № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 893 760, 00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 358 567, 00 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень рішенням Державної податкової служби у м. Києві від 04.02.2013 року № 1147/10/12-1-03 частково задоволено первинну скаргу позивача, скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.11.2012 року № в частині застосування штрафних санкцій в розмірі 2 871, 00 грн. та донараховано штрафні санкції на суму 207 428, 00 грн., а податкове повідомлення-рішення від 15.11.2012 року № залишено без змін.

Враховуючи результати адміністративного оскарження, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 19.02.2013 року: - № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток в розмірі 1 094 655,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 211 011, 00 грн.; - № , яким донараховано штрафні (фінансові) санкції за платежем податок на прибуток у розмірі 207 428, 00 грн.; - № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 893 759, 00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 355 696, 00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції погодився із висновками відповідача та зазначив про те, що оскільки реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом не підтверджується, донарахування грошових зобов'язань на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є правомірним.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанцій зазначив про помилковість таких висновків податкового органу та суду першої інстанцій і мотивував це відсутністю порушень позивачем вимог податкового законодавства та протиправністю прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, вважає висновок суду апеляційної правильними, враховуючи таке.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно із пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону про ПДВ).

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що 198.3. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на відображення в податковому обліку валових витрат, а також на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених в ціні товару (послуги) є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у господарській діяльності, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем та його контрагентами (ТОВ «Ентхілл», ТОВ «СРМП Зодчий», ТОВ «Логрус», ПП «Матрікс», ТОВ «Арт - Центр Калаф», ТОВ «Ріп») укладено договори щодо виконання будівельно-оздоблювальних робіт.

На підставі наданих під час судового розгляду доказів, а саме: договорів, податкових накладних, видаткових накладних, актів здачі-прийняття робіт, виписок з банківського рахунку, актів надання послуг, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про підтвердження реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами з метою провадження господарської діяльності.

Слід зазначити і те, що посилання відповідача на обставини, встановлені в актах, складених за результатами проведених податковими органами контрольних заходів щодо контрагентів позивача, обґрунтовано відхилено судом апеляційної інстанції, оскільки вони не є безумовною підставою для висновків про безтоварність спірних операцій за умови наявності документів, які спростовують такі доводи.

Суд апеляційної інстанції, роблячи висновок про фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, також обґрунтовано послався на принцип індивідуальної відповідальності платника податку та надав вірну оцінку твердженням позивача про порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, як таким, що не свідчать про допущення порушень позивачем.

Твердження відповідача про те, що за фактом фіктивного підприємництва ПП «Матрікс» порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України, також не може бути належним підтвердженням протиправного формування позивачем даних податкового обліку, оскільки такі дані підтверджені первинними документами, недостовірність відомостей в яких не доведена відповідачем, при цьому саме по собі відкриття кримінальної справи ще не означає, що діяльність підприємства була фіктивною та спрямованою надання податкової вигоди іншим особам.

Також суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, правильно зазначив про те, що, посилаючись на висновок спеціаліста від 27.06.2012 року № 298, як на обставини, що свідчать про безпідставне відображення позивачем в податковому обліку господарських операцій з TOB «Ентхілл», податковий орган не звернув уваги на те, що предметом перевірки, за результатами якої складений вказаний висновок, не було дослідження первинних документів, підписаних за наслідками здійснення господарських операцій TOB «Ентхілл» на замовлення позивача, а відтак такий доказ не може бути підтвердженням того, що операції між позивачем та його контрагентом не були фактично здійснені.

Таким чином, юридично правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем необґрунтовано, оскільки останнім під час судового розгляду не доведено фактів допущення порушень вимог податкового законодавства позивачем.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновки суду апеляційної інстанції та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судом апеляційної інстанції ухвалено обґрунтоване рішення, яке постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013 року у справі № 826/4723/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук