Справа № 308/5906/15-а
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року Справа № 876/7804/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Затолочного В.С.,

суддів Кузьмича С.М., Улицького В.З.,

за участю секретаря судового засідання Нефедової А.О.,

представника позивача Брушнівського С.М.,

представника відповідача Максимова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу адвоката Максимова Антона Олексійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.06.2015 року у справі за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Сомалі ОСОБА_3 про примусове видворення, -

В С Т А Н О В И В:

Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду з адміністративним позовом до громадянина Сомалі ОСОБА_3 про примусове видворення.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.06.2015 року позов задоволено повністю.

Представник відповідача адвокат Максимов А.О. оскаржив рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі просить постанову Ужгородського міськрайонного суду скасувати, прийнявши нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не з'ясовано наявності ризиків, у випадку видворення відповідача, його безпеці і свободі, з врахуванням офіційної інформації про країну походження відповідача. Судом першої інстанції не було встановлено, що відповідач є неповнолітньою особою і не підлягає примусовому видворенню, оскільки на нього поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Внаслідок незабезпечення відповідача законним представником він не міг реалізувати своє право на звернення до відповідних органів України про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При затриманні відповідача та у судовому засіданні не було забезпечено належного перекладу, хоча відповідач державною мовою не володіє. У справі відсутні відомості про місце перебування апелянта з моменту його затримання - 20.05.2015 року та вчинення будь-яких дій представниками держави щодо перевірки даних, на які вказує апелянт. Суд першої інстанції не врахував положень міжнародного та національного законодавства щодо недопустимості видворення особи до країни, де існує загроза її життю та здоров'ю. Також в оскаржуваному судовому рішенні відсутні посилання на рішення відповідного державного органу про примусове повернення відповідача та ухилення його від виконання даного рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача, який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20.05.2015 року на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб відповідач був переданий на територію України у встановленому Угодою порядку за незаконний перетин Державного кордону із України в Словацьку Республіку у складі групи осіб на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Новоселиця».

Приймаючи рішення про примусове видворення відповідача, суд першої інстанції виходив з факту незаконного перебування його на території України, відсутності документів та коштів для виїзду з України, відсутністю можливості працевлаштуватися на території України, а також того, що відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця, не звертався за набуттям такого статусу і в суді таку вимогу не заявляв.

Проте колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду вважає ці висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають обставинам справи.

Зокрема, відповідно до доданих до апеляційної скарги доказів (підтвердження № 48753 від 09.04.2015 року представництва в Україні Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, копії листа Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 18.06.2014 року № 9623) відповідач ОСОБА_3 є неповнолітнім громадянином Сомалі, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дана особа звернулася до УВКБ ООН щодо пошуку міжнародного захисту і визначення найбільш прийнятного довготерміного рішення.

Ще у 2014 році відповідач заявив представникам ДМС України про намір звернутися до компетентних органів із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, орган ДМС України звертався до відповідних органів місцевого самоврядування за місцем тимчасового перебування відповідача щодо призначення йому законного представника.

Також із матеріалів справи слідує, що рідною мовою відповідача є сомалійська, проте при документальному оформленні його затримання 20.05.2015 року був присутній перекладач з мови фарсі, яка згідно загальновідомої інформації є поширеною на території інших країн (Іран, Афганістан). Належна кваліфікація перекладача, присутнього у судовому засіданні суду першої інстанції, також не підтверджена матеріалами справи.

У суду першої інстанції була наявна інформація про розбіжності у даних щодо особи відповідача, зокрема дати і місця його народження, його заяви представникам позивача при затриманні про звернення до відповідних компетентних органів ДМС України щодо отримання статусу біженця (а.с. 18, 19). Однак суд попередньої інстанції цю інформацію не перевірив.

Таким чином, враховуючи, вищенаведені обставини та те, що судом першої інстанції не було встановлено належним чином дані про особу відповідача, його бажання набути статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є сумнівним посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що відповідач не заявляв і у судовому засіданні про таке бажання.

Згідно статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Дана норма вітчизняного законодавства кореспондується зі ст.. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи загальнодоступну інформацію про країну походження відповідача, наявну у справі інформацію про його бажання отримати в Україні статус біженця, позивач не надав доказів того, що відповідними владними органами була розглянута вся належна інформація, яка їм доступна, та переконалися, що примусове видворення не буде означати для відповідача реальної загрози бути страченим або підданим катуванню, нелюдському або принизливому поводженню чи покаранню, бути вбитим або підданим нелюдському чи принизливому поводженню з боку недержавних суб'єктів, якщо влада країни, куди вони видворяються, партії чи організації, які контролюють цю державу або значну територію цієї держави, включаючи міжнародні організації, не можуть чи не бажають забезпечувати належний та ефективний захист, або наражатиметься на небезпеку внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав. Суд першої інстанції зі свого боку не звернув уваги на ці обставини.

Крім того, відповідно до частини 1 ст.. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідними компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що така особа буде ухилятися від виїзду. Тобто обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення іноземця чи особи без громадянства. В матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б свідчили про прийняття рішення про примусове повернення відповідача. Однак, враховуючи положення частини 8 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» таке примусове повернення не могло бути застосоване до відповідача взагалі, оскільки він є неповнолітньою особою.

В позовній заяві є посилання на частину 3 статті 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Проте, дана норма закону не може розглядатися окремо від проаналізованої вище статті 30 того ж Закону, яка визначає порядок та умови прийняття судового рішення про примусове видворення.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, неповно та неправильно встановив обставини справи, допустився помилки в застосуванні норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи..

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Максимова Антона Олексійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.06.2015 року у справі № 308/5906/15-а скасувати, прийняти нову постанову, якою Позивачу в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.С. Затолочний

Судді: С.М. Кузьмич

В.З. Улицький

Повний текст виготовлено 30.07.2015 року.