Справа № 2а-13561/10/0570
Суддя: Сіваченко І.В.
Дата ухвалення: 2010-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чучко В.М.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2010 року справа №2а-13561/10/0570 приміщення суду за адресою:83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Сіваченка І.В.

суддів Дяченко С.П., Шишова В.В.

при секретарі Запорожцевій Г.В.

за участі позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2010 року у справі № 2а-13561/10/0570 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області «про скасування наказів, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди», -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області «про скасування наказів, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди».

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2010 року у справі № 2а-13561/10/0570 у задоволенні позову було відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову встановив, що спірні накази видано відповідачем в межах наданих йому повноважень та за своїм змістом не суперечить Закону України «Про міліцію», Дисциплінарному статуту органів внутрішніх справ України та іншим законодавчим актам, до предмету регулювання яких відносяться спірні правовідносини.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що зміна системи і розміру оплати праці старшого оперуповноваженого відділу стратегії з розкриття злочинів проти особи ОСОБА_4 карного розшуку ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_2, іде всупереч вимогам: ст. 10, 12 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року N 114, ст.ст. 1-2,2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 8, 9, 12, 14, Закону України від 22 лютого 2006 року N 3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», ч.3 ст. 32 КЗпП, ч.2,3 п. 31 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду від 6.11.1992р., наказу МВС України №499 31.12.2007р. Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294, ст. ст. 17, 43 Конституції України, наказу МВС України № 181 22.03.2005р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 травня 2005 р. за N 559/10839, наказу МВС України № 552 від 6.12.1992 року.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти чого заперечував представник відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою, а судове рішення таким, що підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

При розгляді справи в апеляційній інстанції встановлено наступне.

23.06.1993 року ОСОБА_2 зарахований на службу в органи МВС, що підтверджується трудовою книжкою та послужним списком (а.с. 92, 107).

З наявних у справі рішень Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2010 року та Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2010 року у справі № 2а-2779/10/0570 (а.с. 8-12, 35-38) слідує, що позивач поновлений на службі в органах внутрішніх справ на посаді старшого оперуповноваженого відділу розкриття злочинів проти особи УКР ГУ УМВС.

Як вбачається з наказу ГУ УМВС від 21.05.2010 року № 181 о/с (а.с. 13), у звязку з реорганізацією штатів позивач призначений старшим оперуповноваженим відділу стратегії розкриття злочинів проти особи ОСОБА_4 карного розшуку (надалі УКР) (за рахунок посади старшого оперуповноваженого оперативно-пошукового відділу УБНОН) ГУ УМВС, увільнений з посади старшого оперуповноваженого відділу розкриття злочинів проти особи УКР цього ГУ УМВС, зі встановленням посадового окладу у розмірі 800,00 грн.

У відповідності з наказом по особовому складу від 31.05.2010 року № 194 о/с (а.с. 82-85) у звязку з упорядкуванням штатів позивач призначений на посаду старшого оперуповноваженого сектору розкриття навмисних вбивств та замахів на вбивство ОСОБА_4 карного розшуку ГУ УМВС, з посадовим окладом 800 грн.

Упорядкування штату ГУ УМВС здійснювалося у відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС) від 23.11.2009 року № 490.

У відповідності до наказу ГУ УМВС від 17.06.2010 року № 842 (а.с. 86-87) ОСОБА_2 встановлена премія за червень 2010 року у розмірі 0 (нуль) відсотків.

Наказом ГУ УМВС від 29.06.2010 року № 236 о/с (а.с. 24-25) з 01.06.2010 року ОСОБА_2 встановлені: надбавка за виконання особливо важливих завдань та премія у розмірі 0 (нуль) відсотків.

Підставами для встановлення надбавки та премії у зазначеному вище розмірі виступили: подання УКР ГУ УМВС від 01.06.2010 року та 10.06.2010 року, а також рішення кадрової комісії від 22.06.2010 року.

Виходячи із доповідних записок начальника УКР ГУ УМВС на ім'я начальника ГУ УМВС, що датовані 01.06.2010 року (проте резолюції на них датовані 01.06.2010 року та 10.06.2010 року; а.с. 120-121), у позивача відсутні показники його службової діяльності, а тому запропоновано встановити йому премію та надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 0 (нуль) відсотків.

Згідно витягу з протоколу № 24 від 22.06.2010 року кадрової комісії (а.с. 123) премію та надбавку за виконання особливо важливих завдань позивачу вирішено встановити згідно доповідних записок начальника УКР ГУ УМВС на ім'я начальника ГУ УМВС, що датовані 01.06.2010 року, тобто у розмірі 0 (нуль) відсотків.

Відповідно до відпускного посвідчення № 168 від 27.05.2010 року, ОСОБА_2 знаходився у черговій відпустці з 31.05.2010 року по 11.06.2010 року (а.с. 40).

Із наданого позивачем листка непрацездатності серії АВЖ № 266540 випливає, що останній знаходився на лікування у період з 14.06.2010 року по 23.06.2010 року (а.с. 39).

Отже, з даних документів слідує, що позивач у період з 31.05.2010 року по 23.06.2010 року фактично не працював, оскільки знаходився у черговій відпустці та на лікарняному.

При цьому, з наданого відповідачем розрахунку слідує, що за останній відпрацьований позивачем місяць до відпустки та лікарняного (травень 2010 року), премія останнього і надбавка за виконання особливо важливих завдань складала 0 (нуль) процентів.

Як зазначив позивач у судовому засіданні, він з'являвся до ГУ УМВС протягом травня 2010 року, проте будь-якої роботи не виконував.

Стосовно неправомірного змінення істотних умов праці суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Розуміння такого правового явища як зміна істотних умов праці врегульоване, зокрема, Кодексом законів про працю України (далі КЗпП). У Постанові Пленуму Верховного суду від 06.11.1992 року № 9 викладена правова позиція суду щодо регулювання правовідносин, повязаних із зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 32 КЗпП у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад тощо працівник має бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП зміна істотних умов праці допускається у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці за обов'язкової умови продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

За нормами пункту 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Будь-яка публічна служба є державною службою.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу», згідно зі статтями 9 і 30 якого правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням). До таких законодавчих актів належать, зокрема, Закон України «Про міліцію» (далі Закон про міліцію), Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (в подальшому за текстом Дисциплінарний статут), Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 N 114 (надалі Положення № 114), Інструкція про порядок проведення атестування особового складу органів внутрішніх справ України, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.03.2005 N 181, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.05.2005 за N 559/10839, яка розроблена на виконання пунктів 47, 48 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 N 114 (далі Інструкція № 181).

За п. 21 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників. Направлення для проходження служби за межами республіки здійснюється за згодою працівника в порядку, встановленому законодавством.

При цьому, у відповідності до п. 42 цього ж правового акту переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на рівнозначні посади провадиться у разі службової необхідності, проведення планової заміни в місцевостях, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, а також для доцільнішого використання з урахуванням їх ділових і особистих якостей, стану здоров'я, віку та підготовки за новою спеціальністю. Рішення про переміщення по службі осіб середнього, старшого або вищого начальницького складу приймається відповідним начальником з урахуванням думки їх прямих начальників і колективу працівників.

Отже, виходячи з вказаних норм слідує, що прийняття наказів про переміщення по службі віднесене законодавцем до компетенції відповідних начальників, при цьому даними актами не передбачений обовязок таких начальників попереджати про переміщення за будь-який строк.

Відносно встановлення посадового окладу за посадою суд вважає за необхідне відмітити, що згідно п. 2.2.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499 (далі Інструкція № 499), особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, призначеним на посади, за якими встановлені посадові оклади від мінімуму до максимуму, конкретні розміри або зміна розміру посадових окладів (підвищення або зниження) установлюються наказом керівника органу відповідно до складності та обсягу роботи, досвіду працівників та їх ставлення до виконання службових обов'язків за посадою, яку вони обіймають, у межах зазначених мінімального чи максимального розмірів і фонду оплати праці.

Наведена норма кореспондується з п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 1294), згідно якому встановлення в тому числі посадових окладів, надбавок, тощо в межах асигнувань, є правом керівників відповідних органів.

Тобто, встановлення розміру посадового окладу, надбавок, премій тощо відноситься до повноважень керівників органів, які вони реалізують з урахуванням приписів п. 5 Постанови № 1294 та п. 2.2.7 Інструкції № 499.

Порядок нарахування та виплати премії регламентується п.п. 2.15.1 2.15.5 п. 2.15 Інструкції № 499.

Преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів, та економії фонду грошового забезпечення. Зменшення розміру премії, позбавлення її проводяться відповідно до положення про преміювання. Виплата премії за минулий місяць проводиться в поточному місяці разом з виплатою грошового забезпечення. Виплата премій особам рядового і начальницького складу, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі здійснюються за наказами керівників органів і підрозділів, закладів та установ Міністерства внутрішніх справ України. Накази про преміювання осіб рядового і начальницького складу видаються до 10-го числа кожного місяця на підставі мотивованих рапортів начальників структурних підрозділів, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії чи зменшення її розмірів зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.

Надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ установлюється в розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років, а тим, що безпосередньо розробляють, проводять експертизу проектів нормативно-правових актів, які передбачено положеннями про відповідні структурні підрозділи, особам рядового і начальницького складу за виконання спеціальних завдань, пов'язаних з антитерористичною діяльністю, особам начальницького складу слідчих підрозділів органів внутрішніх справ за службу на посадах слідчих, особам рядового і начальницького складу підрозділів міліції громадської безпеки за службу на посадах старших дільничних, дільничних і помічників дільничних інспекторів міліції та підрозділів з керівництва дільничними інспекторами міліції - у розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугою років. Порядок та умови виплати такої надбавки визначаються залежно від якості, складності, обсягу та важливості виконуваних завдань; у разі несвоєчасного або низькоякісного виконання завдань надбавка скасовується або розмір її зменшується (п.п. 2.5.1, 2.5.2 п. 2.5 Інструкції № 499).

При цьому, вирішення питань відносно преміювання співробітників, та виплати останнім надбавок (у даному випадку за виконання особливо важливих завдань), віднесене до повноважень відповідних керівників.

З урахуванням наведених правових норм судом встановлено, що відносини публічної служби є предметом адміністративного права. Підстави виникнення, проходження, припинення служби визначені нормами публічного законодавством, а не трудовою угодою, і тому спори за участю публічних службовців повинні розглядатись за нормами спеціальних законів.

Отже, суд вважає помилковими доводи позивача відносно зміни істотних умов праці, оскільки призначення його на посаду та встановлення посадового окладу, премії та надбавки за виконання особливо важливих завдань у іншому, ніж на попередній посаді, розмірі, здійснене відповідачем на підставі приписів Положення № 144, а не у порядку ст. 32 КЗпП, оскільки за даних обставин до предмету регулювання цим кодексом не відносяться спірні правовідносини, а тому відсутні правові підстави для попередження позивача за два місяці, оскільки Закон про міліцію, Дисциплінарний статут та Положення № 114 не містять розуміння зміни істотних умов праці.

Разом з наведеним, суд також вважає необґрунтованими доводи позивача відносно його переміщення на нижчу посаду (з посади старшого оперуповноваженого відділу стратегії розкриття злочинів проти особи ОСОБА_4 карного розшуку ГУ УМВС на посаду старшого оперуповноваженого сектору розкриття навмисних вбивств та замахів на вбивство ОСОБА_4 карного розшуку ГУ УМВС), оскільки у відповідності до наказу МВС від 23.11.2009 року № 490 «Про організаційно-штатні зміни в органах і підрозділах МВС» вказані посади є рівнозначними: за обома особа має звання майор міліції, та посадовий оклад: 800,00 900,00 грн.

З огляду на дані доводи та правові норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав у задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу від 31.05.2010 року № 194 о/с в частині звільнення з посади, зобовязання ГУ УМВС поновити позивача на посаду старшого оперуповноваженого відділу стратегії розкриття злочинів проти особи ОСОБА_4 карного розшуку ГУ УМВС, з поверненням істотних умов праці, та стягнути з ГУ УМВС недоплачену заробітну плату з 27.01.2010 року по день поновлення на посаді старшого оперуповноваженого відділу стратегії розкриття злочинів проти особи ОСОБА_4 карного розшуку ГУ УМВС у сумі 20 152,38 грн.

В частині скасування наказів начальника ГУ УМВС України в Донецькій області № 842 від 17.06.2010 року, № 236 о/с від 29.06.2010 року в частині встановлення позивачу премії та надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 0 (нуль) відсотків, слід зазначити наступне.

Як зазначено судом вище, позивач фактично у червні 2010 року не працював, оскільки знаходився у черговій відпустці, та на лікарняному. При цьому, виходячи з наявних доказів: довідки відповідача від 17.09.2010 року № 14/1204 слідує, що у травні 2010 року грошове забезпечення позивачу нараховувалося та виплачувалося виходячи із 0 (нуля) процентів премії та надбавки за виконання особливо важливих завдань.

Нормами Інструкції № 499 визначений порядок виплати грошового забезпечення під час хвороби та знаходження у відпустці. Зокрема, п.п. 3.2.1 п. 3.2 Інструкції № 499 особам рядового і начальницького складу, що звільнені від служби через хворобу на підставі листків непрацездатності або перебувають у відпустці через хворобу, зберігається виплата грошового забезпечення в розмірі, одержуваному на день хвороби, але не більш ніж за чотири місяці, крім випадків, коли законодавством України передбачені більш тривалі строки перебування на лікуванні. А за приписами п.п. 3.6.1 п. 3.6 даної Інструкції особам рядового і начальницького складу за час чергових, короткострокових, через хворобу та канікулярних відпусток грошове забезпечення виплачується в розмірі, установленому за основною (а не тимчасовою) штатною посадою на день відбуття у відпустку.

Таким чином, виплата грошового забезпечення позивачу у червні 2010 року не може бути меншою, ніж у травні цього ж року, оскільки збереження такого забезпечення у період знаходження у відпустці та на лікарняному є гарантією діяльності працівників міліції.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що виплата надбавок та премії віднесене до повноважень відповідних керівників; у місяці, що передує червню 2010 року позивачеві (коли останній знаходився у відпустці та на лікарняному) встановлені премії та надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 0 (нуль) відсотків; у травні 2010 року позивач фактично роботи не виконував, а тільки з'являвся до ГУ УМВС, у суду відсутні правові підстави для скасування вказаних вище наказів ГУ УМВС у визначеній позивачем частині, оскільки за даних обставин не вбачається порушень норм діючого законодавства при їх складанні.

Крім того, встановлення премії та надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 0 (нуль) відсотків не можна вважати заходом дисциплінарного стягнення.

Щодо стягнення з ГУ УМВС моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За п. 5 цієї ж Постанови суду необхідно в кожній справі з'ясовувати, зокрема, характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

З урахуванням наведених норм, приймаючи до уваги, що Законом про міліцію, Дисциплінарним статутом, Положенням № 114, якими регламентуються спірні правовідносини, не передбачається відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги позивача із її стягнення не ґрунтуються на законодавстві та задоволенню не підлягають.

До того ж, у ході судового розгляду справи судом не встановлено фактів протиправності дій чи актів відповідача.

Місцевий суд також правильно вважав неналежним та недопустимим доказом заподіяння моральної шкоди ухвалу Петровського районного суду м. Донецька від 22.07.2010 року про відкриття провадження у справі № 2-4731/2010 р. за позовом ОСОБА_5 (дружини позивача) до позивача про розірвання шлюбу, та посилання останнього з цього приводу щодо вини у цих подіях відповідача, оскільки, як слідує з позовної заяви ОСОБА_5, причиною розірвання шлюбу є різність поглядів на життя та несумісність характерів.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, оскільки доказів, які б доводили неправомірність актів чи дій субєкта владних повноважень позивач суду не надав.

Тобто, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

В повному обсязі ухвала виготовлена 28.10.2010 року.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2010 року у справі № 2а-13561/10/0570 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області «про скасування наказів, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди» залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: С.П.Дяченко

ОСОБА_6