Справа № 815/1438/15
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1438/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.

Лукянчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2015р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015р. ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до Державної міграційної служби України в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення від 4.02.2015р. за №31-15, яким позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що ОСОБА_3 є громадянином Афганістану, а ОСОБА_2 - громадянка Узбекістану. Позивачі перебувають у цивільному шлюбі від якого мають двох дітей. До України позивачі прибули у 2011р..

У 2012р. позивачка разом зі своїм чоловіком звернулась до Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, рішенням ДМС від 22 квітня 2013р. позивачам відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

За результатами оскарження зазначеного рішення, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.12.2013р., яка була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2014р, рішення від 22.04.2013р. за №251-13 та №254-13 були скасовані та було зобов'язано ДМС повторно розглянути заяви позивачки та її чоловіка.

Проте, за результатами повторного розгляду заяви, відповідачем було вдруге відмовлено позивачці у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення ДМС протиправним ОСОБА_2 звернулась з адміністративним позовом до суду в якому просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2015р. в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.197КАС України, а також враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, вказана апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

За правилами ст.200КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки позивачкою не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих її побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 громадянка Узбекистану, 1974р.н., за національністю узбечка, за віросповіданням мусульманка-сунітка. Виїхала з країни походження в 1998р. до Туреччини, у зв'язку з тим, що там перебував її чоловік. В Туреччині у неї народилися два сина, в 2001 та в 2008р.р. Потім знову повернулась до Узбекистану, де перебувала з серпня по жовтень 2009р., потім знову виїхала до Туреччини. 23.12.2010р. виїхала міжрейсовим автобусом до Сирії, де проживала в м.Дамаск. З Сирії вилетіла до Російської Федерації, де перебувала з лютого по вересень 2011р. До України потрапила 19.09.2011р. морським паромом, рейсом м.Кавказ (РФ) - Керч (АРК Україна).

У 2012р. позивачка разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 звернулись до Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Рішеннями ДМС України від 22.04.2013р. за №251-13 та №254-13 через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2013р. по справі №815/4386/13-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2014р., позов задоволено частково. Скасовано рішення Державної міграційної служби України №251-13 та №254 від 22.04.2013р.; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

9 липня 2014р. ДМС України прийнято рішення № 49-14 про повторний розгляд заяви шукача притулку.

29 липня 2014р. ГУ ДМС України в Одеській області було підготовлено наказ за №176 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Наказом від 29.09.2014 р. №181 строк розгляду заяви був продовжений.

На підставі висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 3.12.2014р., рішенням ДМС України від 4.02.2015р. за №31-15 позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи правомірність прийнятого вищезазначеного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, відповідно до п.14 ч.1 ст.1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути, як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачкою не надано переконливих пояснень та доказів, які б свідчили про переслідування або загрозу переслідування позивачки в країні походження, а додана інформація по країні походження не містить відомостей, які б давали підстави для висновків щодо можливого переслідування або утисків позивачки в країні її громадянської належності.

Крім того, позивачка в своїй заяві від 5.12.2011р. наголосила, що особисто ніколи не зазнавала будь-яких переслідувань в Узбекистані, а покинула країну тільки заради чоловіка.

В свою чергу, судом першої інстанції було встановлено, що чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 в 2014р. помер, що залишає поза увагою посилання позивачки на стан здоров'я чоловіка як на підставу для прийняття рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6-9 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачкою не наведено достатньої аргументації на підтвердження обґрунтованості поданої заяви.

Виходячи з наведеного, судова колегія повністю погоджується із висновками суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог чинного законодавства.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду постановлена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.197,200,206КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2015р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: І.О. Турецька

О.В. Лукянчук