Справа № 2а-2055/10/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015 року м. Київ К/9991/21036/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Кохан О.С.,

представника позивача Зінченка М.М.,

представника відповідача Козак В.А.,

прокурора Семенченка В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2010 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 по справі №2а-2055/10/2670 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санлайт Україна С.Р.Л.» до Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва, за участю прокуратури Оболонського району міста Києва про скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представників сторін та прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2010 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Санлайт Україна С.Р.Л.» до Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва, за участю прокуратури Оболонського району міста Києва про скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1 та від 10.02.2010 №/2 всього на суму 873988,00грн., в тому числі з податку на прибуток у розмірі 582659,00грн. та штрафних санкцій у розмірі 291329,00грн.; від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1 та від 10.02.2010 №/2 всього на суму 494675,00грн., в тому числі з податку на додану вартість у розмірі 329783,00грн. та штрафні санкції у розмірі 164892,00грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2010 скасовано в частині та прийнято нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1 та від 10.02.2010 №/2 в частині визначеного податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 866047,00грн., у тому числі за основним платежем 577365,00грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 288682,00грн.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2010 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Державна податкова інспекція у Оболонському районі міста Києва Державної податкової служби 19.03.2012 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 03.05.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2010 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема, пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.4.6 пункту 5.4 статті 5, підпункту 8.4.8 пункту 8.4 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 1.4 статті 1, підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, пунктів 4.2, 4.9 статті 4, підпунктів 7.2.1, 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.2, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», абзацу «б» пункту 2.3 статті 2 Порядку складання декларації з податку на прибуток підприємств», затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 29.03.2003 №143.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у Оболонському районі міста Києва проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Санлайт Україна С.Р.Л.» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2006 по 31.03.2009.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.4.6 пункту 5.4 статті 5, підпункту 8.4.8 пункту 8.4 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що призвело до заниження податку на прибуток всього на суму 595364,00грн., а саме:

- віднесення до валових витрат витрати минулих періодів на загальну суму 2249690,00грн., що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 562422,00грн.;

- віднесення експлуатаційні послуги (відшкодування вартості послуг по страхуванню орендованого приміщення, 3% покриття витрат по менеджменту, відшкодування витрат по земельному податку, відшкодування витрат з обслуговування котельні, відшкодування витрат за благоустрій території у сумі 110588,00грн.) до складу валових витрат, що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 27647,00грн.;

- нарахування амортизаційних відрахувань по об'єкту 1 групи, який по завершенню дії договору оренди було повернуто орендодавцю, що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 5295,00грн.

Перевіркою також встановлено порушення позивачем вимог пункту 4.9 статті 4, підпунктів 7.2.1, 7.2.3 та 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.2 та 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до заниження податку на додану вартість всього на суму 339947,00грн., а саме:

- невключення до об'єкту оподаткування ПДВ операції з безоплатної передачі основних фондів 1 групи внаслідок повернення Відкритому акціонерному товариству «Кияни» орендованого приміщення, що привело до заниження ПДВ у сумі 44080,00грн.;

- віднесення до податкового кредиту сум ПДВ по податковим накладним минулого періоду за 2005 рік, 9 місяців 2006 року, що привело до заниження ПДВ у сумі 266963,00грн.;

- віднесення до податкового кредиту сум ПДВ по експлуатаційним послугам (відшкодування вартості послуг по страхуванню орендованого приміщення, 3% покриття витрат по менеджменту, відшкодування витрат по земельному податку, відшкодування витрат з обслуговування котельні, відшкодування витрат за благоустрій території), що привело до заниження ПДВ всього у сумі 22119,00грн.;

- віднесення до податкового кредиту сум ПДВ по імпортованим ТМЦ, які в подальшому брали участь в операціях звільнених від оподаткування, що привело до заниження ПДВ всього у сумі 10603,00грн.

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у Оболонському районі міста Києва складено акт від 17.09.2009 №516-23-7-31868241 та прийнято податкові повідомлення рішення від 29.09.2009 №/0, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Санлайт Україна С.Р.Л.» визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 893046,00грн., у тому числі за основним платежем 595364,00грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 297682,00грн.; від 29.09.2009 №/0, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Санлайт Україна С.Р.Л.» визначено суму грошового зобов'язання з на додану вартість підприємств у розмірі 509921,00грн., у тому числі за основним платежем 339947,00грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 169974,00грн.

За результатами адміністративного оскарження скарги позивача були залишені без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін, у зв'язку з чим Державною податковою інспекцією у Оболонському районі міста Києва прийнято від 27.11.2009 №/1 та №/1, від 10.02.2010 №/2 та №/2.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1 та від 10.02.2010 №/2 в частині донарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість всього на суму 494675,00грн., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 4.9 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо основні виробничі фонди або невиробничі фонди ліквідуються за самостійним рішенням платника податку чи безоплатно передаються особі, не зареєстрованій платником податку, а також у разі переведення основних фондів до складу невиробничих фондів така ліквідація, безоплатна передача чи переведення розглядаються для цілей оподаткування як поставка таких основних виробничих фондів або невиробничих фондів за звичайними цінами, що діють на момент такої поставки, а для основних фондів групи 1 - за звичайними цінами, але не менше їх балансової вартості.

Водночас, згідно з пунктом 1.4. статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» не належать до поставки операції з передачі товарів в межах договорів комісії (консигнації), поруки, доручення, схову (відповідального зберігання), довірчого управління, оперативної оренди (лізингу), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу права власності на такі товари іншій особі.

Таким чином, враховуючи, що під час повернення орендодавцеві об'єкта оренди, в якому орендарем здійснений ремонт, який не може бути відокремлений від орендованого майна, не відбувається зміни власника такого об'єкту, повернення орендованого приміщення не можна вважати безоплатною передачею майна власнику і вважати таку господарську операцію поставкою товарів (робіт, послуг), що оподатковується податком на додану вартість.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем не включено до об'єкту оподаткування ПДВ операцію з повернення Відкритому акціонерному товариству «Кияни» орендованого приміщення

Відповідно до підпунктів 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом, складається в момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках і надається покупцю на його вимогу продавцем товарів (робіт, послуг).

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг) (підпункт 7.5.1 пункт 7.5 статті 7 вказаного Закону).

В силу вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статті 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку із: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті Закону передбачено, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

В той же час, Законом України «Про податок на додану вартість» не заборонено відносити до складу податкового кредиту податкові накладні попередніх звітних періодів в межах передбачених Законом строків давності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підприємством до складу податкового кредиту були включені податкові накладні попередніх звітних періодів, а саме за червень 2005 та 2006 роки, які були отримані із запізненням. Податковий кредит формувався позивачем у періоді фактичного отримання податкових накладних.

Таким чином, зважаючи на те, що Закон України «Про податок на додану вартість» не містить заборони щодо включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених платником у минулих звітних періодах на підставі належним чином оформлених податкових накладних, висновки податкового органу про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Санлайт Україна С.Р.Л.» вимог податкового законодавства в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем віднесено до податкового кредиту суми ПДВ по експлуатаційним послугам (3% покриття витрат по менеджменту, відшкодування витрат по земельному податку, відшкодування витрат з обслуговування котельні, відшкодування витрат за благоустрій території).

Зазначені послуги з сервісного обслуговування були отримані товариством у зв'язку з його господарською діяльністю, та забезпечували необхідний режим діяльності, що свідчить про правомірність формування податкового кредиту по зазначеним операціям.

Відповідно до підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо платник податку придбаває (виготовляє) товари (послуги) та основні фонди, які призначаються для їх використання в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 та пунктом 11.44 статті 11 цього Закону, то суми податку, сплачені у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включаються до складу податкового кредиту такого платника.

Згідно з підпунктом 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем імпортовано промислові акумулятори та комплектуючі до них на загальну суму 53015,61грн., у тому числі ПДВ 10603,12грн.

Здійснивши доопрацювання імпортованих товарів, комплектування та підготовку сервісним центром відповідно до індивідуального замовлення покупця позивач поставив їх Фірмі «Рейтеон Текнікал Сервісез Компані»(США) згідно з Положенням про порядок звільнення від ПДВ товарів (робіт, послуг), що закуповуються на митній території України організаціями, які виконують в Україні програми та проекти міжнародної технічної допомоги відповідно до угод між Урядом України та Урядом США щодо техніко-економічного співробітництва, затвердженим наказом Національного агентства України з питань розвитку та європейської інтеграції і ДПА України від 29.12.1998 №41/654, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.1999 за №26/3319, на загальну суму 111343,00грн. без ПДВ.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Санлайт Україна С.Р.Л.» частково використовувало імпортовані товари як в оподатковуваних операціях, так і у неоподатковуваних.

В той же час, висновок податкового органу про використання позивачем зазначених вище імпортованих товарів лише у неоподаткованих ПДВ операціях ґрунтується на непідтверджених доказами припущеннях, а тому висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства в цій частині є необґрунтованими.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1 та від 10.02.2010 №/2 в частині донарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість всього на суму 494675,00грн.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1 та від 10.02.2010 №/2 в частині донарахування грошового зобов'язання з податку на прибуток всього на суму 873988,00грн., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту 5.2.1. пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Таким чином, віднесення позивачем до валових витрат вартості експлуатаційних послуг (3% покриття витрат по менеджменту, відшкодування витрат з обслуговування котельні, відшкодування витрат за благоустрій території), що пов'язані з господарською діяльністю платника податків, є правомірним.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не оскаржується висновок податкового органу щодо протиправності включення до складу валових витрат витрат на відшкодування вартості послуг по страхуванню орендованого приміщення та відшкодування витрат по земельному податку на загальну суму 50820,00грн. та відповідно донарахування грошового зобов'язання з податку на прибуток всього на суму 19057,50грн. (в тому числі 12705,00грн. - основний платіж, 6352,50грн. - штрафні санкції).

За таких обставин, податкові повідомлення-рішення від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1 та від 10.02.2010 №/2 в частині донарахування грошового зобов'язання з податку на прибуток всього на суму всього на суму 22413,00грн. (в тому числі 14942,00грн. - основний платіж, 7471,00грн. - штрафні санкції) є протиправними.

Відповідно до підпункту 8.4.8 пункту 8.4 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у разі ліквідації основних фондів за рішенням платника податку або якщо з незалежних від платника податку обставин основні фонди (їх частина) зруйновані, викрадені чи підлягають ліквідації або платник податку змушений відмовитися від використання таких основних фондів з обставин загрози чи неминучості їх заміни, зруйнування або ліквідації, платник податку в звітному періоді, в якому виникають такі обставини: а) збільшує валові витрати на суму балансової вартості окремого об'єкта основних фондів групи 1, при цьому вартість такого об'єкта прирівнюється до нуля; б) не змінює балансову вартість груп 2, 3 і 4 стосовно основних фондів цих груп..

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено висновком судово-економічної експертизи від 30.11.2011 №18/1, позивачем в порушення зазначеної правової норми було завищено амортизаційні відрахування за період з 01.10.2006 по 31.03.2009 у сумі 21176,00грн. по об'єкту 1 групи, який по завершенню дії договору оренди з було повернуто орендодавцю, що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 5295,00грн.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Відповідно до змісту пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо такі уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Санлайт Україна С.Р.Л.» було відображено витрати минулих періодів у сумі 278333,21грн. у рядку 04.1 «витрати на придбання товарів (робіт, послуг)» декларації з податку на прибуток в 4 кварталі 2006 року, а також витрати минулих періодів у сумі 321530,00грн. у рядку 04.1 «витрати на придбання товарів (робіт, послуг)» декларації з податку на прибуток у 2 кварталі 2007 року, та у сумі 1649827,00грн. у рядку 05.2 «самостійно виявлені помилки за результатами минулих податкових періодів» декларації з податку на прибуток у 4 кварталі 2006 року.

Як встановлено судами, зазначені витрати були відображені у бухгалтерському та податковому обліку товариства до 30.09.2006, тобто в періоді їх понесення, проте не були задекларовані.

Таким чином, включення позивачем витрат попередніх періодів у сумі 278333,21грн. та у сумі 321530,00грн. до рядку 04.1 декларацій з податку на прибуток, в якому декларуються витрати звітного періоду, є необґрунтованим оскільки зазначені витрати не були понесені позивачем в звітному періоді і підлягають включенню до рядку 05.2 «самостійно виявлені помилки за результатами минулих податкових періодів».

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що виправлення самостійно виявлених платником податків помилок та врахування витрат минулих періодів є різними правовими конструкціями.

Так, здійснивши виправлення самостійно виявлених помилок та задекларувавши витрати за 2005 рік, які не були включені позивачем в тому періоді, в якому вони були понесені, позивач має право на врахування відповідних показників у наступних періодах через від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток 2005 за рік.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з виправленням помилок за 2005 рік у позивача виникло від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток, яке не було погашене протягом 2005 року та в силу вимог статті 86 Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік» не підлягає врахуванню у складі валових витрат 2006 року, що в свою чергу тягне за собою заниження позивачем об'єкту оподаткування.

За таких обставин, висновок податкового органу про заниження позивачем податку на прибуток в цій частині є обґрунтованим.

Проте, судами попередніх інстанцій зазначене вище враховано не було, що і потягло за собою помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Враховуючи викладене, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2010 та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 в частині позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень по податку на прибуток від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1, від 10.02.2010 №/2 підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме скасування зазначених рішень в частині нарахування грошового зобов'язання з податку на прибуток всього на суму всього на суму 22413,00грн. (в тому числі 14942,00грн. - основний платіж, 7471,00грн. - штрафні санкції).

Відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 229, 230, 232, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2010 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 по справі №2а-2055/10/2670 в частині позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень по податку на прибуток від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1, від 10.02.2010 №/2 - скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Скасувати податкові повідомлення-рішення від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1, від 10.02.2010 №/2 в частині нарахування грошового зобов'язання з податку на прибуток всього на суму 41471,50грн., в тому числі 27647,00грн. - основний платіж, 13823,50грн. - штрафні санкції.

В частині задоволення позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень від 29.09.2009 №/0, від 27.11.2009 №/1, від 10.02.2010 №/2 в частині нарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість всього на суму 494675,00грн., в тому числі 329783,00грн. - основний платіж, 164892,00грн. - штрафні санкції, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2010 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 по справі №2а-2055/10/2670 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв