Справа № 2а-5626/09/2270
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2011-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2011 р. Справа № 27496/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Олендера І.Я.,

суддів Улицького В.З., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання Корчинській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 травня 2010 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства України в Хмельницькій області, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Хмельницькій області, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини її у звязку з затримкою термінів виплати, -

ВСТАНОВИЛА :

В червні 2009 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила стягнути з Державної судової адміністрації України на її користь недоплачену заробітну плату з врахуванням компенсації за період з 07.03.2000 року по 31.12.2005 року включно в сумі 107462 грн. 95 коп., 5373,55 грн. компенсації податку з доходів фізичних осіб, та судові витрати, шляхом списання з Державного бюджету України відкритому у Державному казначействі України.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що їй як судді Шепетівського міського суду Хмельницької області в порушення вимог ст. 130 Конституції України, ст.ст.11,43,44 Закону України «Про статус суддів», ст. 19 Закону України «Про судоустрій», ст. 115 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Указів Президента України № 6/4/94 від 17.10.1994 року, № 584/95 від 10.07.1995 року, № 1048/99 від 21.08.1999 року, Постанов Кабінету ОСОБА_2 України № 39 від 21.01.1993 року, № 2288 від 13.12.1999 року, № 159 від 21.02.2001 року, № 514 від 30.06.2005 року за період роботи з 07 березня 2000 року по 31 грудня 2005 року недорахована і недоплачена заробітна плата.

Оскаржуваною постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 травня 2010 року в справі № 2а-5626/09/2270/11 позов задоволено частково, а саме стягнуто з Державної судової адміністрації України і зобов'язано Головне управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України провести видатки з державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України на користь ОСОБА_1 26551 (двадцять шість тисяч п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 75 коп. заборгованості по заробітній платі, 29591 (двадцять дев'ять тисяч п'ятсот дев'яносто одну) грн. 75 коп. компенсації за втрату частини її у зв'язку з затримкою термінів виплати та 956 (дев'ятсот п'ятдесят шість) гривень витрат за проведення експертизи. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, до якої приєднались Міністерство юстиції України та Головне управління юстиції у Хмельницькій області, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Державна судова адміністрація України вказує на те, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, суперечить положенням чинного законодавства, яке регулює питання виплати суддям заробітної плати, тому підлягає скасуванню та посилається на те, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом ОСОБА_2 України. Вказує також на те що суди загальної юрисдикції фінансуються на підставі кошторисів та помісячних розписів видатків у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний рік. Крім того видатки для судів на фінансування основної заробітної плати були передбачені в повному обсязі, оскільки такі виплати є обовязковими, а винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці є додатковою заробітною платою і носить необовязковий характер та визначення її розміру є пріоритетом керівників установ в межах фонду заробітної плати. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема накази голови суду про призначення таких надбавок та доплат позивачу. Крім того, вважає, що позивач не має права на соціальні пільги по сплаті податку з доходів фізичних осіб.

Представник відповідачів ДСА України та ТУ ДСА України в Хмельницькій області в судовому засіданні 01.02.2011 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

В подальшому представник апелянта та інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, а тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 працює на посаді судді Шепетівського міського суду Хмельницької області.

Як вбачається з постанови суду першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції взяв до уваги висновок № 1137 судово-економічної експертизи (а.с.13-27 т.2) не перевіривши належним чином висновки такого.

Так судом першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, щодо відповідача апелянта ДСА України за період з 07.03.2000 року до 01.01.2003 року не враховано, що до утворення ДСА України, яка утворювалась до 01.01.2003 року, зберігався існуючий порядок організаційного забезпечення та фінансування діяльності судів. Оскільки Державна судова адміністрація не є правонаступником Міністерства юстиції України чи будь-якого іншого органу державної влади, який здійснював організаційне забезпечення та фінансування діяльності судів, то вона не може бути належним відповідачем та нести відповідальність по зобовязаннях, які виникли до 01.01.2003 року.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до пункту першого статті 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Поряд з цим, пунктом 2 статті 2 зазначеного Закону, за працю понад встановлені норми, трудові успіхи, винахідливість і особливі умови праці передбачена винагорода, яка включає доплати, надбавки в тому числі за високі досягнення в праці державними службовцями, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 року № 584/95, право установлювати суддям надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи в розмірі до 75 % посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас у межах фонду заробітної плати суду надано керівникам судів.

Підпунктом 2 пункту 2 Постанови Кабінету ОСОБА_2 України від 13 грудня 1999 року № 2288 «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів» з наступними змінами надано право керівникам органів і головам рад, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах установленого фонду оплати праці здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі тримісячного фонду оплати праці та економії фонду оплати праці.

Тобто, для преміювання судді на підставі положень зазначеної постанови необхідна наявність рішення керівника про таке преміювання з визначенням конкретного розміру премії.

Судом першої інстанції не було з'ясовано, чи призначалась відповідно до вказаних указу та постанови позивачу зазначена надбавка та премія. Під час апеляційного розгляду, будь-які докази існування відповідних наказів не подані.

Таким чином, слід прийти до висновку, що вищезгадані надбавки та премії встановлюються кожному судді індивідуально, на підставі наказу голови суду в якому працює суддя.

Таким чином премії та доплата за високі досягнення в праці пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій є додатковою заробітною платою і носять необов'язковий характер, оскільки встановлювати їх розмір є правом керівників установ у межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах на відповідний бюджетний період при наявності таких умов як трудові успіхи, праці понад встановлені норми, якісних показників та особистого внеску в загальні результати праці.

Відповідно до ч.2 ст.44 Закону України «Про статус суддів» розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

З матеріалів справи вбачається, що в порушення вимог ч.2 ст.44 Закону України «Про статус суддів» позивачу, яка обіймала посаду судді, протягом періоду часу з 01.06.2005 р. по 31.12.2005 р. заробітна плата виплачувалась у розмірах менших ніж 50 відсотків окладу Голови Верховного Суду України та 80 відсотків окладу голови суду, у якому вона працювала.

Колегія суддів, апеляційної інстанції вважає, що надання суддям за рахунок Держави матеріального захисту, у тому числі заробітної плати, яка визначена законами держави, що відповідає їх високому статусу є гарантією забезпечення незалежності передбаченої ст. 126 Конституції України.

В рекомендаціях Кабінету ОСОБА_2 Європи від 13 жовтня 1994 року зазначається, « Незалежність, дієвість та роль суддів має забезпечити те, щоб статус і винагорода суддів відповідали гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе». Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя, та порушення норм чинного законодавства при забезпечення виконання вимог ст. 130 Конституції України є неприпустимим незалежно від того який державний орган допускає таке порушення.

У зв'язку з набранням чинності з 01.01.2004 року Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», який передбачає соціальні пільги по сплаті зазначеного податку, за період з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2005 року, з нарахованої позивачу заробітної плати було утримано податок з доходів фізичних осіб у відповідному в розмірі.

Відповідно до пункту «д» пункту 1.3 статті 1 Закону № 889 IV дохід із джерелом його походження з України це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі дохід у вигляді заробітної плати, нарахований (виплачений, наданий) унаслідок здійснення платником податку трудової діяльності на території України.

Пунктом 2 розпорядження Кабінету ОСОБА_2 України № 22-р від 20 січня 2004 року зазначено, що компенсаційна виплата, передбачена пунктом 1 цього розпорядження, здійснюється в межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади.

Із врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про повну відмову у задоволенні позову, щодо стягнення компенсації податку з фізичних осіб є необґрунтованим, оскільки позовні вимоги про компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб за 2004 рік підлягають до задоволення та стягненню з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області в користь позивача.

Водночас, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення в користь позивача компенсаційних виплат за період з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2005 року до задоволення не підлягають, оскільки законодавством не передбачено здійснення таких виплат за цей період.

Державна судова адміністрація України, утворена згідно Указу Президента України від 29 серпня 2002 року № 780 та є центральним органом виконавчої влади, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів та установ судової системи. Організаційне забезпечення діяльності судів відповідно до частини 2 статті 119 Закону України «Про судоустрій України» становлять заходи фінансового, матеріально-технічного, кадрового, інформаційного та організаційно-технічного характеру, спрямовані на створення умов для повного і незалежного здійснення правосуддя.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи зазначені кошти з Державної судової адміністрації України, суд першої інстанції не врахував, що забезпечення виплати заробітної плати позивачу, покладено на Територіальне управління ДСА України в Хмельницькій області і саме на таке, згідно чинного законодавства покладено обовязок по нарахуванню та виплаті заробітної плати позивачу, як судді.

Також, слід зазначити, що п. 2 ПКМУ від 21.02.2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» встановлено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року.

Вказаною постановою чітко визначено, що компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року, тому оскільки суми які просить стягнути позивач їй не нараховувались, то такі вказаній компенсації не підлягають.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції судове рішення було ухвалено за неповного зясування обставин, що мають значення для вирішення справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 3 ч.1 ст. 198, п.п.1,4 ч.1 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скарги Державної судової адміністрації України задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 травня 2010 року в справі № 2а-5626/09/2270/11 скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області провести нарахування ОСОБА_1 заробітної плати відповідно ч.2 ст.44 Закону України «Про статус суддів» за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно та стягнути на її користь суму недоотриманої заробітної плати, з врахуванням податків, що підлягають утриманню, за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року включно.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб за 2004 рік.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 956 (девятсот пятдесят шість гривень) витрат на проведення експертизи.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили негайно після проголошення.

На постанову апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після вступу в законну силу, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий: Олендер І.Я.

Судді: Улицький В.З.

ОСОБА_3

Постанова в повному обсязі складена 18.02.2011 року.