Справа № 2а-5197/11/1470
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2015-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2а-5197/11/1470

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Єщенка О.В.,

суддів - Димерлія О.О.

- Романішина В.Л.

при секретарі судового засідання - Вишневській А.В.

за участю представників позивача - Чернишової Л.М., Жабенко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі апеляційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.06.2013 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Галаганівський елеватор" до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень відповідача з податку на додану вартість на суму 30431,25 гривень, податку на прибуток підприємств на суму 313060, податку на доходи з фізичних осіб на суму 2294,24 гривень та штрафних санкцій за порушення касової дисципліни.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідачем не обґрунтовані суми грошових зобов'язань та штрафних санкцій, які ним обраховані у податкових повідомленнях-рішеннях № та №, конкретно до кожного факту, який ним вважається податковим правопорушенням, що на думку позивача є підставою для скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.06.2013 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Снігурівської МДПІ від 23.06.11 № про визначення ТОВ «Галаганівський елеватор» грошових зобов'язань з податку на додану вартість, № про визначення ТОВ «Галаганівський елеватор» грошових зобов'язань з податку на прибуток, № про визначення грошових зобов'язань зі штрафних санкцій. В решті позову відмовлено

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, Жовтнева міжрайонна державна податкова інспекція Миколаївської області Державної податкової служби в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У зв'язку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із відмовою в задоволенні позову.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року клопотання Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби про розгляд справи в режимі відеоконференції задоволено.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Так вирішуючи справу по суті суд першої інстанції дійшов вірного висновку, виходячи з наступного.

За повідомленням рішенням № зазначено порушення норм ст. 3, пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, пп. 5.2.1, пп. 5.2.10 п. 5.2, пп. 5.3.9 п.5.3, п. 5.9 ст. 5, пп. 8.3.2 п. 8.3, пп. 8.7.1 п. 8.7, пп. 8.8.1 п. 8.8ст. 8, пп. 11.2.1 п.11.2, пп. 11.3.1 п.11.3 ст. 11 ЗУ «Про оподаткування прибутку підприємств», п.138.1, п.138.2 ст. 138 ПК України.

Об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на:

- суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону;

- суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

За цією нормою встановлюється формула розрахунку прибутку. Порушенням цієї статті є визначення прибутку в іншому порядку. Підприємство при визначені прибутку застосувало саме цю формулу розрахунків.

Згідно пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також: доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

Відповідно до пп.5.2.1. до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Зазначена стаття приписує відносити до валових витрат будь-які витрати підприємства пов'язані із забезпеченням існування підприємства.

Проте в акті перевірки не визначено жодної підтвердженої суми витрат не пов'язаних з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії.

Відповідач не взяв до уваги, що діяльність підприємства здійснюється на матеріальній основі з використанням певних видів майна, яке забезпечує його діяльність, (ст.133 та ст. 139 ГК України). Утримання майна, яке забезпечує належне здійснення діяльності підприємства є невід'ємною частиною діяльності підприємства. Так як підприємство має великий майновий комплекс та багато механічного обладнання, яке забезпечує діяльність підприємства з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії витрати на виконання цих робіт та вартість матеріалів, необхідних для виконання робіт з належного утримання матеріальної бази має бути віднесена до валових витрат.

Також в акті відсутні будь-які відомості або інші дані, що роботи та матеріали внесені до валових витрат не пов'язані з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії.

Згідно пп. 5.2.10 до складу валових витрат включаються суми витрат, пов'язаних з поліпшенням основних фондів у межах, встановлених підпунктом 8.7.1 цього Закону, та суми перевищення балансової вартості основних фондів та нематеріальних активів над вартістю їх продажу, визначені у порядку, встановленому статтею 8 цього Закону.

Так, в перевіряємому періоді підприємство не здійснювало поліпшення основних фондів, підприємство здійснювало лише підтримання об'єктів у технічно справному стані.

Відповідно до пп. 5.3.9 виплату винагород або інших видів заохочень пов'язаним з таким платником податку фізичним чи юридичним особам у разі, якщо немає документальній доказів, що таку виплату або заохочення було проведено як компенсацію за фактично надану послугу (відпрацьований час). За наявності зазначених документальних доказів віднесенню до складу валових витрат підлягають фактичні суми виплат (заохочень), але не більші ніж суми, розраховані за звичайними цінами.

Не підлягають віднесенню до складу валових витрат суми збитків платника податку, понесених у зв'язку з продажем товарів (робіт, послуг) або їх обміном за цінами, що нижчі за звичайні, пов'язаним з таким платником податку особам,

У разі коли сума виплат (заохочень) або її частина пов'язаним фізичним особам не визнаються валовими витратами, така сума (або її частина) є базою для нарахування внесків на соціальні заходи, передбачені пунктом 5,7 цієї статті.

Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку,

У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це податковому органу та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом з поданням розрахунку податкових зобов'язань звітного періоду. Якщо платник податку не подасть у такий строк письмову заяву та не поновить зазначених документів до закінчення податкового періоду, що настає за звітним, непідтверджені відповідними документами витрати не визнаються валовими витратами і на суму недосплаченого податку нараховується пеня у розмірі облікової ставки Національного банку України, збільшеної в 1,2 рази.

Якщо платник податку поновить, зазначені документи у наступних періодах, підтверджені витрати (з урахуванням сплаченої пені) включаються до валових витрат податкового періоду, на який припадає таке поновлення.

Ця стаття визначає вичерпний перелік підстав для невключення сум витрат у валові витрати підприємства.

Акт перевірки не містить інформації щодо сум, які не підтверджені первинними документами. Порушенням цього пункту посадова особа ДПІ визначила оплату юридичних послуг. Зазначені витрати підтверджені належними документами - договором на виконання послуг, актами виконаних робіт та документами, що підтверджують оплату таких послуг. При цьому підставою для виключення оплати юридичних послуг є особиста думка посадової особи стосовно суми виплаченої винагороди за надання юридичних послуг.

Порушенням цього пункту в частині визначення суми винагороди визнається розрахунок суми з перевищенням звичайних цін. Тобто порушення повинно бути підтверджено наявністю звичайних цін на такі послуги.

В зв'язку з вимогами п. 56.4 ст. 56 Податкового кодексу України, обов'язок доведення того, що будь-яке нарахування здійснене контролюючим органом, у випадках визначених цим кодексом, або будь-яке рішення контролюючого органу є правомірним покладається на контролюючий орган. Тобто рішення контролюючого органу, що витрати підприємства не можуть бути віднесені до валових витрат, повинно бути підтверджено певним розрахунком з застосуванням звичайної ціни на послуги. В разі відсутності такої ціни, дії платника податку на виконання укладеного договору, не можуть бути визнані неправомірними.

Крім того до спірних правовідносин слід застосувати норму п. 56.21 ст. 56 ПК України, згідно якої в разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

На думку перевіряючих, підприємство не мало права на валові витрати у 3 кв. 2010р. на суму 63 000грн. по взаємовідносинам із ПП ОСОБА_4 із надання юридичних послуг. Також в Акті стверджується, що наявність договору та акту здачі-приймання робіт не є достатнім для підтвердження валових витрат. Але ж з таким висновком не можна погодитись виходячи із наступного.

Так, відповідно до п.5.1 та пп. 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону про прибуток, валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.8 цієї статті.

До таких обмежень, згідно пп. 5.3.1 вищевказаного Закону, віднесено включення до валових витрат на потреби, не пов'язані з веденням господарської діяльності та згідно пп. 5.3.9 - витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Пунктом 5.11 ст. 5 Закону про прибуток заборонено установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових, крім тих, що зазначені в цьому Законі.

Правила ведення податкового обліку визначаються статтею 11 Закону про прибуток, при цьому вказана стаття не містить будь-яких вимог до документів, що підтверджують право на віднесення певних витрат до складу валових витрат.

По взаємовідносинам із ТОВ «Ценфинторг-Юг» відповідач дійшов висновку про нікчемність господарських операцій.

Судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін -у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави (ч.1 ст.208 ГК України).

Положення ст.ст.207, 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абз.1 ст.10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Всі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При цьому висновки про нікчемність правочинів, тим більш визнання правочинів нікчемними відносяться виключно до компетенції судів, а не податкових органів.

Аналогічна позиція вказана в ухвалі Вищого адміністративного суду України №К-25104/10 від 08.11.10р.

Також суд першої інстанції правомірно надав належну оцінку доказам та критично оцінив використання відповідачем актів перевірок контрагентів позивача, оскільки згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.11.2013 року № К/800/1821/13 дані акти не можна використовувати при здійсненні висновків щодо правомірності та повноти проведення господарських операцій між позивачем та безпосередньо його контрагентами, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей, оскільки питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Крім того. реальність господарських операцій між позивачем та даним контрагентом договором, видатковою накладною, товарно-транспортними накладними, банківськими виписками. Усі перелічені документи описані у Акті перевірки.

За податковим повідомленням - рішенням № визначено порушення наступних правових норм - п.п. 7.3.1 п. 7.3, п.п. 7.4.1 п.7.4 ст. 7, п.п. 4.5.1 п. 4.5 ст. 4 ЗУ «Про податок на додану вартість», п. 198.1, п. 198.2, 198.6 ст. 198 ПК України та нараховано додаткове податкове зобов'язання в сумі 24 345 грн. та штрафних санкцій - 6086 грн. 25 коп.

Датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

- або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а в разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у . банківській установі, що обслуговує платника податку;

- або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

В акті перевірки відсутні будь-які дані про порушення визначення дат здійснення господарських операцій.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) та складається із сум податків сплачених (нарахованих) платником податку протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг, основних засобів) для подальшого використання в межах господарської діяльності.

Дата виникнення права на податковий кредит визначається підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону № 168/97-ВР, відповідно до якої право на податковий кредит виникає у платника по даті здійснення першої з подій: або списання коштів з рахунку в оплату товарів (робіт, послуг), або отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Як вбачається з матеріалів справи, всі первинні документи по підтвердженню господарських операцій по вищезазначеним договорам оформлені з урахуванням вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99р. №996; "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом МФУ від 24.05.95р. №88. Вказані первинні документи підтверджують понесення валових витрат та право на податковий кредит, та не суперечать вимогам підпункту 5.3.9 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" в редакції від 22.05.97р. №283/97-ВР та підпункту 7.4.5 Закону України "Про податок на додану вартість".

З огляду на викладене апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, зазначених у рішенні суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст.122-1,195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.06.2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 02.06.2015 року

Головуючий: суддя О.В.Єщенко

суддя О.О.Димерлій

суддя В.Л.Романішин