Справа № 807/614/15
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2015-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2015 рокум. Ужгород№ 807/614/15

Закарпатській окружний адміністративний суду в складі:

Головуючого судді - Гебеш С. А.,

при секретарі - Приходько Т.В.,

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача 1 - Зизич А.В.

представник відповідача 2 - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської районної державної адміністрації, Управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження, поновлення на роботі та визнання дій протиправними,стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся в Закарпатський окружний адміністративний суд з позовною заявою до Ужгородської районної державної адміністрації (далі - відповідач 1, Ужгородська РДА), в якій просить:

1. Визнати незаконним діяльність та скасувати розпорядження тимчасово виконуючого обов'язки голови Ужгородської райдержадміністрації від ОСОБА_4 «Про звільнення ОСОБА_1.» від 26.03.2015 року № 39-к з посади начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської райдержадміністрації.

2. Визнати незаконним діяльність та скасувати погодження Управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації від 26.03.2015 року № 331-02-24 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської райдержадміністрації.

3. 3обов'язати тимчасово виконуючого обов'язки голови Ужгородської РДА ОСОБА_4 видати негайно розпорядження про поновлення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІДН: НОМЕР_1 на посаді начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської райдержадміністрації.

4. Стягнути з Ужгородської РДА на користь позивача судовий збір в сумі - 121,80 грн. та 73,08 грн.

26 червня 2015 року в судовому засіданні позивач подав заяву про збільшення позовних вимог позову, відповідно до якої позивач просить залучити в якості співвідповідача Управління охорони здоров'я Закарпатської ОДА (далі - відповідач 2, Управління охорони здоров'я) та:

1. Стягнути з Ужгородської РДА м. Ужгород, вул. Загорська, 10, Ідн.:04053849 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ДДН: НОМЕР_1, АДРЕСА_1, матеріальної (середня заробітня плата за час вимушеного прогулу) шкоди в сумі -18510,90 грн. за період з 26.03.2015 р. - квітня по червень 2015 р. та в подальшому по час поновлення на роботі з негайним стягненням нарахованих сум.

2. Стягнути з Ужгородської РДА м. Ужгород, вул. Загорська, 10, Ідн.: 04053849 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІДН: НОМЕР_1, АДРЕСА_2, моральної (немайнової) шкоди в сумі - 100000,00 грн.

3. Визнати незаконним діяльність та скасувати розпорядження тимчасово виконуючого обов'язки голови Ужгородської РДА ОСОБА_4 «Про звільнення ОСОБА_1.» від 26.03.2015 року № 39-к з посади начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА.

4. Визнати незаконним діяльність та скасувати погодження Управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації від 26.03.2015 року № 331-02-24 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА.

5. Зобов'язати тимчасово виконуючого обов'язки голови Ужгородської РДА ОСОБА_4 видати негайно розпорядження про поновлення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІДН: НОМЕР_1 на посаді начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА.

6. Стягнути з Ужгородської РДА на користь позивача судовий збір в сумі - 121,80 грн. та 73,08 грн.

Відповідно до ч.1 ст.51 Кодексу адміністративного судочинства України позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову.

Позивач скористався наданим йому правом ч.1 ст.51 КАС України, та збільшив розмір позовних вимог. Таку заяву прийнято судом та розглянуто адміністративний позов по суті в новій редакції.

Адміністративний позов мотивовано наступним.

Згідно з розпорядженням від 11.06.2012 року №19-к позивача було прийнято на роботу на посаду - начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА. 26.03.2015 року т.в.о. голови Ужгородської РДА ОСОБА_4 було видано розпорядження про звільнення ОСОБА_1 на підставі постанови про закриття кримінального провадження від 24.03.2015 року, пояснення ОСОБА_1 та листа Управління охорони здоров'я від 26.03.2015 року про згоду на звільнення з посади. Правова підстава звільнення по вказаному розпорядженні - п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків з 26.03.2015 року. Позивач переконаний, що Розпорядження від 26.03.2015 року є незаконним, необґрунтованим та таким, що суперечить обставинам справи, оскільки в постанові про закриття кримінального провадження від 24.03.2015 року в п.1 зазначено, що кримінальне провадження закрито по п.2 ч.1 ст.284 КПК України - встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. В п.2 вказаної постанови зазначено припущення органу досудового розслідування, що в діях ОСОБА_1- «можуть» міститися ознаки дисциплінарного проступку. Таким чином, орган досудового розслідування в діях позивача, як посадової особи - державного службовця не встановив ні складу посадового злочину, ні адміністративного поступку, ні корупційного діяння та такий по справі проходив в процесуальному статусі кримінального провадження - «свідком», без будь-яких правових наслідків. Позивач зазначає, що жодного з видів проступків визначених ч.3 ст.52 Закону України «Про державну службу» він не вчинив і не записано в розпорядженні про звільненні від 26.03.2015 pоку, що суперечить вимогам ч.1 ст.57 Закону України «Про державну службу». Звільнення з посади державного службовця застосовується, як виняткова міра і є останнім в порядку черговості та ієрархії застосування в п.5 ч.1 ст.53 Закону України «Про державну службу». Однак, в постанові від 24.03.2015 року записано припущення про можливість наявності в діях посадової особи дисциплінарного проступку, а не остаточне твердження, його доведеності чи відсутності складу проступку. Отже, якщо остаточно не з'ясовано наявність чи відсутність проступку то роботодавець - Ужгородська райдержадміністрація в особі т.в.о. голови ОСОБА_4 повинен був застосувати вимоги ч. 2-4 ст.53 Закону України «Про державну службу», у разі необхідності проведення додаткового дослідження обставин вчинення дисциплінарного проступку, у тому числі обставин, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, а також причин та умов, що сприяли його вчиненню, суб'єкт призначення приймає рішення про проведення службового розслідування. Таким чином, на переконання позивача, т.в.о. голови Ужгородської РДА, повинен був видати наказ чи розпорядження про проведення службового розслідування та створити відповідну комісію, яка за наслідками розслідування вивчення матеріалів та всіх обставин підготувала би своє заключення у формі -висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку. Отже, оскільки розпорядження про звільнення видано без проведення службового розслідування та без висновку комісії, та без відібрання в позивача пояснень, як це передбачено законом то на думку позивача, така обставина підтверджує його незаконність.

Позивач та його представник в судовому засіданні збільшений адміністративний позов підтримали та просили суд такий задовольнити з підстав наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти позову заперечувала, з мотивів викладених у поданих раніше письмових запереченнях проти такого, просила суд відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначила, що посилання позивача на статті 52, 53, 57 Закону України «Про державну службу» є безпідставним, оскільки даних норм закону не існує, а наявні в матеріалах докази дають достатньо підстав для встановлення, що позивачем в даному випадку допущено одноразове грубе порушення трудових обов'язків, що дає в даному випадку керівнику Ужгородської РДА звільнити позивача за п.1 ст.41 КЗпП України.

Відповідач 2 явку свого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, тому на підставі ч. 4 ст. 128 КАС України розгляд справи не відкладається і справа вирішується на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що 26 березня 2015 року Розпорядженням голови Ужгородської РДА за №39-к позивача було звільнено з посади начальника відділу охорони здоров'я райдержадміністрації за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Підставою такого звільнення слугувала постанова про закриття кримінального провадження старшого слідчого Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області за № 0001425 від 24.03.2015 року, пояснення ОСОБА_1 та лист управління охорони здоров'я облдержадміністрації від 26.03.2015 року за №331/02-24.

Як встановлено судом з постанови про закриття кримінального провадження (а.с. 24-28), яка стала одною з підстав для звільнення позивача, так згідно акту №2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2014 року за договором підряду №29/10/14/2 від 03 листопада 2014 року, підписаним та наданим начальником відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА ОСОБА_1 та підрядчиком - ТзОВ «Йовро-Буд» ОСОБА_5, роботи виконано в повному обсязі на загальну суму 17489,00 грн. Згідно з договором-підряду №29/10/14/2 від 03 листопада 2014 року, підписаним та наданим начальником відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА ОСОБА_1 та директором ТзОВ «Йовро-Буд» ОСОБА_5 підрядник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором, на свій ризик виконати за завданням замовника з використанням своїх матеріалів та устаткування, а замовник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором, прийняти та оплатити роботи з поточного ремонту внутрішніх вбиралень АЗПСМ с. Тарнівці Відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА.

Згідно оригіналу акту-приймання виконаних будівельних робіт №2 за листопад 2014 року з поточного ремонту вбиралень АЗПСМ с. Тарнівці від 03 листопада 2014 року, підписаного ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з печатками, виконано ремонтних робіт на загальну суму 13259,96 грн.

На рахунку №29/10/14/2 від 03 листопада 2014 року, наданого та підписаного директором ТзОВ «Йовро-Буд» ОСОБА_5 на загальну суму 13259,96 грн. за оплату виконаних робіт по договору-підряду №29/10/14/2 від 03.11.2014 року з поточного ремонту внутрішніх вбиралень АЗПСМ с. Тарнівці наявна резолюція ОСОБА_1 «оплатити», яка завірена його особистим підписом. Так, головним бухгалтером відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА було отримано акт приймання виконаних будівельних робіт по вищевказаному договору-підряду, у зв'язку з чим нею було підготовлений відповідний запит до фінансового управління Ужгородської РДА про надання фінансування на статті витрат. Після підписання запиту нею та ОСОБА_1, такий було передано до фінансового управління Ужгородської РДА.

Однак, під час виїзної перевірки факту проведення ремонтних робіт АЗПСМ с. Тарнівці, за адресою с. Шишловці, вул. Д.Іштвана, 4 «а», Ужгородського району, було виявлено, що роботи не проведено взагалі, як станом на момент виїзної перевірки самим керівником Ужгородської РДА так і вході огляду органами досудового розслідування місця події, яке мало місце 06.11.2014 року і яким виявлено що будь-яких ремонтних робіт не встановлено, а такі розпочато лише 07.11.2014 року.

Не дивлячись на це та не заперечуючи факту підписання договору-підряду, акту приймання виконаних будівельних робіт та накладення резолюції «оплатити» на рахунку ТзОВ «Йовро-Буд» за виконання робіт, які фактично проведено не було, ОСОБА_1 разом з тим пояснив, що підпис та резолюцію поставив помилково, у зв'язку з наявністю великої кількості документів, наданих йому для підпису, умислу на заволодіння бюджетними коштами за попередньою змовою з службовими особами ТзОВ «Йовро-Буд» в розмірі 13259,96 не мав.

Таким чином, в ході проведення досудового розслідування за наявності наведених обставин органами досудового розслідування об'єктивно та повно встановлено факт неналежного виконання позивачем своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них.

Крім того, слід зазначити, що Пунктом 2.10. посадової інструкції начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської райдержадміністрації визначено, що він є головним розпорядником коштів у межах затвердженого кошторису районного бюджету, доходів і видатків на утримання галузі охорони здоров'я. Відповідно до п.4.1. посадової інструкції начальник відділу охорони здоров'я райдержадміністрації несе персональну відповідальність за невиконання своїх функціональних обов'язків.

Одночасно суду зазначає, що згідно з Бюджетним кодексом України (далі - Кодекс) бюджетне зобов'язання - це будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Пунктом 1 статті 49 Кодексу передбачено, що розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Казначейства України.

Після підписання договору підряду замовник погодився на виконання зобов'язання - прийняти та оплатити виконану роботу.

За наведених обставин, суд вважає, що факти неналежного виконання начальником відділу охорони здоров'я своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, які не заперечуються самим позивачем у справі, є доведеними та беззаперечними, та дають суду достатньо підстав для встановлення в діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, що також підтверджується обставинами справи, зокрема і наявною постановою про закриття кримінального провадження від 24.03.2015року.

Дана копія постанови була направлена до т.в.о. голови Ужгородської райдержадміністрації для прийняття рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділу охорони здоров'я, саме після ознайомлення з якою та відібрання від позивача пояснень з приводу наведених в ній фактів щодо порушення позивачем трудових обов'язків керівником райдержадміністрації і було встановлено одноразове грубе порушення позивачем своїх трудових обов'язків.

Щодо посилань позивач, що для додаткового дослідження обставин вчинення дисциплінарного проступку, та обставин, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, а також причин та умов, що сприяли його вчиненню, орган, якому надано право прийняття на роботу працівника, приймає рішення про проведення службового розслідування, то слід зазначити наступне.

Згідно чинного законодавства, зокрема, відповідно до п.1. Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування може бути проведено службове розслідування, що означає, що це не є обов'язком голови Ужгородської РДА, а є його правом.

В даному випадку і Закон України «Про державну службу», який діє на момент виникнення спірних правовідносин не передбачає, що керівник або роботодавець зобов'язаний призначати та проводити службове розслідування для встановлення дисциплінарного проступку.

З дослідженої в ході судового розгляду вищевказаної постанови про закриття кримінального провадження на яку посилається і сам позивач у своїх поясненнях та в позові, можливо встановити, що позивачем в даному випадку вчинено одноразове грубе порушення своїх трудових обов'язків і без проведення службового розслідування, оскільки за обставин наведених в ній у відповідача було достатньо підстав для такого висновку з чим в даному випадку погоджується і суд.

Щодо підстав звільнення за пунктом 1 ст. 41 КЗпП України з якими позивач не згідний, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Звільнення за пунктом 1 ст. 41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням.

Пунктом 1 статті 41 КЗпП передбачено звільнення з ініціативи роботодавця керівників певних категорій за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

У разі звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків визначення ступеня тяжкості (грубості) проступку в кожному конкретному випадку належить до компетенції осіб, що наділені правом призначення і звільнення керівних працівників.

Постанова № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. (далі - Постанова № 9) не містить прямих роз'яснень, які саме порушення слід вважати грубими, залишаючи право їх оцінки за судами, що розглядають трудові спори. Відповідно до п. 27 Постанови № 9, вирішуючи питання, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд враховує характер проступку, обставини, за яких його вчинено, шкоду, яку ним завдано (або могло бути завдано).

Під дію пункту 1 ст. 41 КЗпП підпадають, як правило, такі порушення, в яких ознакою грубості вважаються і характер дій або бездіяльності працівника, і суттєвість наслідків порушення (наприклад, проступок, який заподіяв або міг заподіяти значної матеріальної або моральної шкоди, зокрема невиконання вимог трудового законодавства), й особливості причин, що зумовили порушення та його наслідок, і форма вини.

Утім, порушення трудових обов'язків із прямим умислом може бути підставою для звільнення й у разі відсутності суттєвих наслідків, а значні негативні наслідки можуть бути підставою для кваліфікації порушення як грубого навіть через необережну вину.

В даному випадку вразі не виявлення відповідачем вищевказаних фактів могло бути завдано збитків державі у зв'язку з розтратою бюджетних коштів, які призначені для проведення ремонту медичного закладу у сумі 13259,96 грн. за відсутності самого виконання таких ремонтних робіт.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП, суди з'ясовують, чи мало місце порушення працівником своїх трудових обов'язків. Для цього перевіряють коло цих обов'язків та визначають, які саме обов'язки порушено працівником, у чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору на підставах, визначених законом (ухвала Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15.10.2008 р.).

Як вважає Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України (ухвала від 18.11.2004 р.), виходячи зі змісту п. 1 ст. 41 КЗпП підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не тривале, зокрема, неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих тощо.

Звільнення за пунктом 1 ст. 41 КЗпП є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством.

Відповідно до статті 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. При цьому дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців із дня вчинення проступку.

Як встановлено судом, договір підряду укладений між відділом охорони здоров'я райдержадміністрації та ТОВ «Йовро - Буд» 03.11.2014 року, в цей самий день був підписаний акт приймання виконаних будівельних робіт. З 06.11.2014 року начальник відділу охорони здоров'я ОСОБА_1 перебував на лікарняному до 25.12.2014 року. 26.12.2014 року працював один день і з 29.12.2014 року знову перебував на лікарняному до 13.02.2015 року. Згодом, 14.02.2015 року працював знову один день, а з 16.02.2014 року до 06.03.2015 року перебував на лікарняному.

Тобто, підсумувавши відпрацьований час позивача з моменту вчинення проступку, випливає, що на день звільнення ОСОБА_1 керівником дотримані строки притягнення до дисциплінарної відповідальності згідно статті 148 Кодексу законів про працю України.

Перед тим як застосувати дисциплінарне стягнення, роботодавець (в особі керівника підприємства або власника (його представників), якщо йдеться про вчинення грубого порушення керівником) повинен з'ясувати причини й обставини вчинення проступку. Для цього він має зажадати від працівника письмових пояснень.

Дотримання такої вимоги є важливою умовою дисциплінарної відповідальності, оскільки в разі оскарження працівником звільнення відсутність пояснень і можливості їх надати (наприклад, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю) може розцінюватися судом як недодержання процедури звільнення. Це підтверджується низкою судових постанов (зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 24.10.2007 р., постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.09.2008 р. № 3/581 та ін.).

Так, в матеріалах справи міститься пояснення адресовані саме т.в.о голови Ужгородської РДА ОСОБА_4 від ОСОБА_1 (а.с. 80), в якому позивач зазначає, що з постановою про закриття провадження він ознайомлений і пояснення по справі викладено у протоколі допиту його як свідка. Суд розцінює такі як саме пояснення позивача щодо причин і обставин вчинення проступку про який саме йдеться у вказаній постанові про закриття кримінального провадження. На ведене також спростовує пояснення позивача про те, що ним надавалася пояснення відповідачу саме з приводу постанови, а не вчинення ним проступку, оскільки суду не зрозуміло чому позивач дає такі пояснення саме т.в.о голови Ужгородської РДА ОСОБА_4, якщо вважає що це не передбачено законом. Такі надані позивачем 26.03.2015 року після надходження даної постанови з органів досудового розслідування до відповідача -1.

У разі звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків визначення ступеня тяжкості (грубості) проступку в кожному конкретному випадку належить до компетенції осіб, що наділені правом призначення і звільнення керівних працівників. В даному випадку це саме керівник Ужгородської РДА ОСОБА_4

Постанова Пленуму Верховного Суду України 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова) не містить прямих роз'яснень, які саме порушення слід вважати грубими, залишаючи право їх оцінки за керівниками підприємств, установ, організацій та судами, що розглядають трудові спори.

Відповідно до п.27 Постанови вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Суд не може брати до уваги доводи позивача, щодо його пояснень, що його підпис та резолюція «оплатити» поставлені ним помилково у зв'язку з великою кількістю документів, оскільки таке не виключає відповідальності за діяння і не спростовують висновків та обставин викладених в постанові про закриття кримінального провадження.

Судом встановлено, що у зв'язку з тим, що в діях позивача містяться очевидні ознаки порушення законодавства та його посадових обов'язків визначених посадовою інструкцією (а.с.77-78), беручи до уваги те, що начальник відділу охорони здоров'я не заперечує факт підписання договору та накладення резолюції «оплатити», т.в.о. голови райдержадміністрації правомірно не вбачав підстав для проведення службового розслідування, оскільки обставини самого факту проступку вже висвітлені у даній постанові, яка і зазначена, як одна з підстав для його звільнення у оскаржуваному позивачем розпорядженні відповідача.

Важливим суд вважає зазначити, що відповідно до п.3 примітки статті 364 КК України істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

В той же час кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито у зв'язку з тим, що неналежне виконання своїх службових обов'язків не заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, оскільки кошти не були проплачені відділом охорони здоров'я згідно акту приймання виконаних будівельних робіт.

Проте фінансові зобов'язання настали після укладення договору підряду №29/10/14/2 від 03.11.2014 року, підписання акта приймання будівельних робіт та подання листа-відношення на фінансування видатків в фінансове управління райдержадміністрації (а.с.79, 110-111) одно з яких зареєстроване у фінансовому управлінні 05.11.2014 року, а друге вже на наступний день 06.11.2014 року), що свідчить про факт усвідомлення начальника відділу охорони здоров'я про наслідки оплати будівельних робіт до органу казначейства, які не були виконані. Крім цього не дивлячись на це позивач відповідно до додаткової № 1 до договору № 29/10/14/2 достроково ще і розриває договір про проведення ремонтних робіт, саме 05.11.2014 року (а.с.139) і в цей же день готує та підписує подання листа-відношення на фінансування видатків в фінансове управління райдержадміністрації.

Також суд зазначає, що наведені посилання позивача на статті 52, 53, 57 Закону України «Про державну службу», в редакції зазначеній в позовній заяві, є безпідставним, оскільки дані норми закону ще не вступили в законну силу, а тому не можуть бути застосовані судом до вказаних правовідносин.

Щодо позовних вимог позивача про визнання незаконною діяльності та скасування погодження Управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації від 26.03.2015 року № 331-02-24 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської РДА то слід зазначити наступне.

Дане погодження передбачене Порядком призначення на посади та звільнення з посад керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.1999 № 1347 - згідно п.1 якого передбачено, що керівники управлінь, відділів, інших структурних підрозділів обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій призначаються на посади та звільняються з посад головами державних адміністрацій за погодженням з відповідними міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади. Керівники управлінь, відділів, інших структурних підрозділів районних, районних у містах Києві і Севастополі державних адміністрацій призначаються на посади та звільняються з посад головами державних адміністрацій за погодженням з відповідними обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Отже, таке погодження Управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації передбачене даним порядком і є безумовною складовою для дотримання порядку звільнення позивача з займаної посади, а тому відповідач 2 надаючи таке (а.с.19) діяв в межах та в спосіб встановлений законом за наявності листа відповідача №1 від 26.03.2015 року № 382/02-38 (а.с. 184) про надання дозволу на звільнення позивача з займаної посади.

У разі відсутності такої згоди, суд міг констатувати, що в такому випадку могло б бути порушення процедури звільнення позивача.

В той же час така процедура відповідачам-1 дотримана і таким чином відповідач - 2 діяв у даному випадку в межах та в спосіб встановлений законом, і в цій частині позовних вимого позову також позивачу слід відмовити, як необґрунтованих та безпідставних.

Підсумовуючи вище викладене суд констатує, що відповідачі при реалізації своїх владних функцій, як суб'єкти владних повноважень, діяли у межах своєї компетенції та у спосіб передбачений законодавством.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу, та в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідачами доведена правомірність прийняття оскаржуваного позивачем розпорядження №39-к від 26.03.15 року про звільнення ОСОБА_1 та погодження №331-02-24 від 26.03.15 року про надання згоди на звільнення позивача, надано достатньо доказів та обґрунтувань на їх прийняття з урахуванням норм чинного законодавства і у суду не виникає сумнівів у їх переконливості.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин, які досліджені в судовому засіданні, підтверджені належними та допустимими доказами, дають суду підстави із врахуванням критеріїв оцінювання рішення суб'єкта владних повноважень, які містяться у ч.3 ст. 2 КАС України, визнати позовні вимоги позивача про його поновлення, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу необґрунтованими, недоведеними матеріалами справи, і такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки відсутні підстави для визнання дій відповідачів з приводу звільнення позивача із займаної посади протиправними та скасування оскаржуваного ним розпорядження, на підставі якого позивач звільнений, тому з приводу позовних вимог про стягнення на користь позивача матеріальної та моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Зважаючи, що позовні вимоги щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є основними і підстав для їх задоволення судом не вбачається, а позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача -1 моральної шкоди є похідними від позовних вимоги про поновлення на роботі тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення, які прийняті відповідачами в даному випадку є законними і ніяким чином не завдали моральної шкоди позивачу з врахувань висновків зазначених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Понесенні позивачем судові витрати відповідно до ст. 94 КАС України не підлягають стягненню.

На підставі наведеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 11, 69-72, 86, 94, ст. 122, ст. 159-163, ст. 167, ст. 185, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Ужгородської районної державної адміністрації, Управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження, поновлення на роботі та визнання дій протиправними,стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяC.А. Гебеш