Справа № 2а-437/10/0970
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2010-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2010 р. Справа № 2a-437/10/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Григорука О.Б.

Суддів: Остап'юка С.В.,

ОСОБА_1,

при секретарі - Пікович Л.Р.

за участю: позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Міністерства оборони України - ОСОБА_4,

представника відповідача - Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2, вул. Коновальця, 124/38, м.Івано-Франківськ, 76014

до відповідача: Міністерства оборони України, Повітрофлотський пр-т, 6, м. Київ, 03168 Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, вул. Свердлова, 185, м.Вінниця, Вінницька область, 21014

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання бездіяльності відповідачів щодо неналежного лікування протиправною, стягнення з Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону 31412,67 грн. матеріальної допомоги.

01.06.2010 року позивачем подано заяву про збільшення та зміну позовних вимог, зокрема позивач просить стягнути з Міністерства оборони України на його користь 31412,67грн. матеріальної шкоди та 20000,00грн. моральної шкоди.

17.06.2010року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до вказаної заяви позивач просить стягнути з Міністерства оборони України на його користь матеріальну шкоду в сумі 38212,67грн. та моральну шкоду в сумі 20000,00грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачами не забезпечено належним чином надання медичної допомоги у військово-медичному закладі охорони здоров'я лікарськими препаратами для лікування хворих на «вірусний гепатит С», внаслідок чого позивачу завдано матеріальну шкоду в сумі 38212,67грн. та моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 20000,00грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

В судовому засіданні пояснили, що позивач, перебуваючи на службі у Збройних Силах України, перебував на лікуванні в Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону, з діагнозом «вірусний гепатит С» генотип «ІВ», де йому був призначений курс лікування препаратами «Пегасіс» та «Копегус». В жовтні 2008року його було повідомлено про відсутність призначених йому препаратів для лікування, в звязку з чим, він був змушений за власний кошт здійснити закупівлю медикаментів, оскільки курс лікування повинен бути безперервним та становити 48 тижнів. На звернення позивача його було повідомлено листом Департаменту охорони здоровя Міністерства оборони України про те, що його курс лікування буде продовжено і проведено в повному обсязі, а необхідні кошти будуть перераховані найближчим часом.

Однак, незважаючи на неодноразові звернення щодо належного забезпечення лікування позивача, відновлення фінансування закупівлі препаратів відбулось лише в січні 2009року. В звязку з цим вважає позивач кошти, які ним витрачені на закупівлю препаратів в розмірі 38212,67грн. є шкодою завданою йому неналежним забезпеченням лікування.

Крім цього, пояснили суду, що в звязку з незабезпеченням належних та спокійних умов лікування, позивачу завдано шкоду його психоемоційному стану, оскільки під час лікування його переслідував стан неспокою та нервового збентеження. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 20000,00грн., які просить стягнути з Міністерства оборони України.

Представники відповідачів в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечили. Подали суду письмові заперечення на позов.

Суду пояснили, що з березня по вересень 2008року призначений курс лікування був забезпечений належним чином, однак починаючи з жовтня 2008року в звязку з відсутністю коштів для продовження лікування призначеними препаратами, позивачу було запропоновано замінити медикаменти на аналогічні (Гепаверін та Лаферон), які були в наявності в медичному закладі. Однак позивач відмовився змінювати призначений курс лікування та продовжити його запропонованими препаратами.

Вважають також, що протиправність в діях відповідачів відсутня та ними вживались необхідні заходи щодо поновлення лікування, а відсутність достатнього фінансування, що спричинило тимчасову відсутність лікарських засобів, сталася не з вини командування Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону та Міністерства оборони України. Просили в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідачів судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1987 по 2009 рік перебував на військовій службі. У відповідності до наказу №459 від 04 серпня 2009року начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України підполковник ОСОБА_2 звільнений з військової служби у запас за п. «б» частини 6 (за станом здоровя).

24 березня 2008року позивача було направлено на обстеження до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону в м.Вінниця в зв"язку з погіршенням стану здоров"я.

Як вбачається з довідки №1169 від 11 травня 2009року (а. с. 58) в результаті клінічних досліджень, було виставлено діагноз: хронічний гепатит, асоційований з вірусом гепатиту С генотипу ІВ. Враховуючи наявність лікарських препаратів: Пегасіс 180 мкг. та Копегус 200мг. медичними фахівцями Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону в м.Вінниця був призначений курс лікування тривалістю 48 тижнів вказаними препаратами.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень позивача, представників відповідача з 13 жовтня 2008року у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону в м. Вінниця були відсутні призначені лікарські препарати та фінансування на їх закупівлю про, що було повідомлено позивача.

На неодноразові звернення ОСОБА_2, щодо неможливості переривання призначеного курсу лікування, зупинення якого може завдати шкоди його здоровю, та забезпечення належного лікування, 07 листопада 2008року Департамент охорони здоровя Міністерства оборони України повідомив позивача листом №231/24/5232 (а.с. 9) про те, що курс лікування безумовно буде продовжено і проведено в повному обсязі. Необхідні кошти для продовження лікування будуть найближчим часом перераховані до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону в м.Вінниця. Крім цього, зазначено, що керівництву Центру суворо вказано на недостатню розяснювальну роботу щодо організації лікувального процесу. 21 січня 2009 року листом №231/24/9 Департамент охорони здоровя Міністерства оборони України повідомив позивача, що в звязку з вичерпанням лімітів визначених Міністерству оборони України на 2008рік, необхідні для лікування кошти виділені з перших надходжень 2009року в сумі 50 000,00 грн. та перераховані до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону в м. Вінниця.

Як вбачається з письмового заперечення на позов Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону в м.Вінниця вказані кошти надійшли до медичного закладу 22.01.2009року та були використані на закупівлю препаратів Пегасіс 180 мкг. та Копегус 200 мг, якими і було продовжено курс лікування позивача.

Протягом періоду з 13 жовтня 2008року по 20 січня 2009року закупівля лікарських препаратів необхідних для продовження курсу лікування здійснена за рахунок коштів військовослужбовця, що підтверджується відповідними фіскальними чеками на загальну суму 31412,67 грн. (а.с. 11).

У відповідності до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 49 Конституції України встановлено, що кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно.

Згідно ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я.

Рішенням Конституційного Суду України від 29 травня 2002 року N 10-рп/2002 зазначено, що зміст терміну "безоплатність" (у тексті статті 49 Конституції України - "безоплатно"), визначається або контекстом, або логічним взаємозв'язком слів, у якому він застосовується. У словосполученні "медична допомога надається безоплатно" останнє слово у контексті всієї статті 49 Конституції України означає, що індивід, який отримує таку допомогу у державних і комунальних закладах охорони здоров'я, не повинен відшкодовувати її вартість ні у вигляді будь-яких платежів, ні у будь-якій формі незалежно від часу надання медичної допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, при наданні безоплатної медичної допомоги у військово-медичному закладі охорони здоров'я позивачу така допомога надавалась в період з 13.10.2008року по 20 січня 2009року за його кошт, що суперечить вимогам ст.ст. 17, 49 Конституції України, ст.11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, внаслідок незабезпечення Міністерством оборони України за період з 13 жовтня 2008 року по 22 січня 2009року права позивача на безоплатну медичну допомогу у військово-медичному закладі охорони здоров'я, йому завдано матеріальну шкоду в розмірі вартості медичних препаратів, що ним закуплена.

У відповідності до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, є протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення ОСОБА_2 безоплатною медичною допомогою у військово-медичному закладі охорони здоров'я за період з 13 жовтня 2008 року по 22 січня 2009року.

У відповідності до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про відшкодування шкоди в сумі 38212,67грн., яка заявлена в одному провадженні щодо вирішення публічно-правового спору, а саме визнання бездіяльності Міністерства оборони України протиправною. Однак, позовна вимога щодо стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню частково виходячи із нижченаведеного.

Позивачем подано як доказ здійснення оплати за медикаменти фіскальні чеки на загальну суму 31412,67грн. (а.с.11). Позовні вимоги щодо відшкодування завданої матеріальної шкоди з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 17.06.2010року позивачем заявлені в розмірі 38212,67грн.

У відповідності до ст. 71 КАС України кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення завданої матеріальної шкоди підлягаю задоволенню в частині стягнення 31412,67грн., в іншій частині в задоволенні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди слід відмовити за недоведеністю.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінює в розмірі 20000,00грн. та просить стягнути з Міністерства оборони України.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не доведено наявність заподіяної моральної шкоди. До того ж позивач не довів чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, у чому саме полягає вина заподіювача шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім цього, в матеріалах справи міститься експертний епікриз ГЛЛК Військово-медичного центру Центрального регіону від 15 червня 2009року (а.с.71,72), з якого вбачається, що скарги позивача на погіршення самопочуття внаслідок незабезпечення безкоштовного лікування відповідачами відсутні, а також зазначено, що після завершення лікування психоневрологічний статус позивача перебував у нормі.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 20000,00грн. слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ст.161 КАС України під час прийняття постанови суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

В звязку з тим, що позивачем судовий збір сплачений не в повному обсязі, зокрема, з заявленої суми 26800,00грн. такий збір не сплачений, а в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити, в дохід бюджету слід стягнути з позивача 268,00грн. судового збору.

Таким чином позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо незабезпечення ОСОБА_2 безоплатною медичною допомогою у військово-медичному закладі охорони здоров'я та стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2, матеріальної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю в сумі 31412 грн. 67 коп.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення ОСОБА_2 безоплатною медичною допомогу у військово-медичному закладі охорони здоров'я.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2, АДРЕСА_1, шкоду, заподіяну протиправною бездіяльністю в сумі 31412 (тридцять одна тисяча чотириста дванадцять) грн. 67 коп.

В задоволенні решти позовних вимог та до іншого відповідача відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, АДРЕСА_1 в дохід бюджету несплачений судовий збір в сумі 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_6

Суддя: /підпис/ ОСОБА_7

Суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Постанова складена в повному обсязі 02.07.2010року.