Справа № 265/4567/15-а
Суддя: Козлов Д. О.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 265/4567/15-а
Провадження № 2-а/265/119/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом прокурора міста Маріуполя в інтересах ОСОБА_1 до Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 2 Донецької обласної ради, третя особа: Соледарський професійний ліцей, про визнання неправомірною бездіяльність та зобовязання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Маріуполя звернувся до суду із адміністративним позовом до Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 2 Донецької обласної ради про визнання неправомірною бездіяльність та зобовязання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1, посилаючись на наступне. Прокуратурою м. Маріуполя 19 травня 2015 року при перевірці Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 2 Донецької обласної ради щодо додержання вимог Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» в частині виплати одноразової грошової допомоги випускникам зазначеного закладу було встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дитиною, позбавленою батьківського піклування, який з 3 вересня 2007 року навчався у відповідача й перебував на повному державному утриманні. Відповідно до наказу директора школи-інтернату ОСОБА_1 було відраховано з числа учнів в звязку з закінченням навчання, тому з вересня 2014 року ОСОБА_1 навчається у Соледарському професійному ліцеї, де також перебуває на повному державному утриманні. Згідно наказу директора відповідача ОСОБА_1 після закінчення навчання виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 42,50 грн., яка була останнім отримана. При вказаній виплаті відповідач керувався п. п. 1 п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України № 226 від 5 квітня 1994 року «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», яким передбачено виплату грошової допомоги в розмірі не менше як 2,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що дорівнює 42,50 грн. Однак відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» встановлено, що випускники навчального закладу із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються за рахунок навчального закладу одягом і взуттям, а також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку. Крім цього за п. 2 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено, що інші нормативно-правові акти, прийняті до набуття чинності цим Законом, діють лише в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, оскільки норми Постанови КМУ № 226 від 5 квітня 1994 року прийняті до набрання чинності Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», та досі не приведені у відповідність до цього Закону, при вирішенні питання про виплату одноразової грошової допомоги випускникам підлягають застосуванню саме норми ч. 7 ст. 8 вказаного Закону. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 1286 грн., тому випускники шкіл-інтернатів 2014 року з категорії дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у віці до 18 років повинні були отримати одноразову грошову допомогу у розмірі 7716 грн. Таким чином відповідачем не виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 7673,50 грн. Оскільки при порушенні законних прав ОСОБА_1 останній був неповнолітній, то прокурором міста Маріуполя на захист інтересів дитини, позбавленої батьківського піклування, був поданий вказаний позов, за яким прокурор просив суд поновити строк для звернення прокурора в інтересах ОСОБА_1 із позовом до суду на підставі ст. 100 КАС України, бо про порушення прав дитини стало відомо лише у травні 2015 року, а також просив суд визнати неправомірною бездіяльність Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 2 Донецької обласної ради щодо невиплати випускнику ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та зобовязати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 за ч. 7 ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» у розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку.

Представник прокуратури міста Маріуполя, ОСОБА_2, яка діє на підставі посвідчення, у судовому засіданні на задоволені позову наполягала, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві прокурора міста Маріуполя, вказуючи при цьому, що представники відповідача невірно трактують положення ст. ст. 1 та 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування». На підставі переліченого просила суд повністю задовольнити заявлені вимоги та поновити при цьому строки на звернення із позовом до суду.

Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_3, заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, вказуючи, що у ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» закріплено, що до осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, відносяться особи віком від 18 до 23 років, яким відповідно до ст. 8 вказаного Закону повинна бути виплачена одноразова грошова допомога у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку при працевлаштуванні, а оскільки дитина продовжила навчання на повному державному забезпеченні, то їй повинна бути виплачена грошова допомога за постановою КМУ № 226. Інакше за позицією прокурора дитині повинна виплачуватись така грошова допомога двічі кожного разу після закінчення нею навчання. Вказувала також, що усі витрати на виплату допомоги та державне утримання дітей заноситься до статей кошторису, який самостійно не складається школою-інтернатом, а узгоджується з департаментом освіти в Донецькій області на підставі нормативних актів КМУ та законів України. Таким чином представник відповідача вважає, що жодним чином не було порушено права неповнолітньої дитини, тому позов прокурора як необґрунтований не підлягає задоволенню, бо школа-інтернат діяла у межах законодавства України.

За письмовими запереченнями представники відповідача, не визнаючи заявлені до них вимоги, вказували, що ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» розділяє осіб з числа дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на осіб віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та на осіб, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування. Оскільки за ч. 7 ст. 8 вказаного Закону грошова матеріальна допомога в розмірі 6-ти прожиткових мінімумів виплачується одноразово, то таку допомогу мають право отримати випускники державного закладу вже після його закінчення при працевлаштуванні, що безпосередньо вбачається з постанови КМУ від 5 квітня 1994 року № 226, якою розмежовано надання зазначеної допомоги при працевлаштуванні та при продовженні навчання в державному навчальному закладі на повному державному забезпеченні. Тому відповідні кошториси були затверджені на підставі вказаної постанови КМУ департаментом освіти та науки України. Таким чином вказували, що одноразова грошова допомога в розмірі не менше 6-ти мінімальних розмірів для осіб відповідного віку сплачується лише при працевлаштуванні осіб, що відносяться до дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, чого у спірному випадку не було. На підставі наведеного просили у задоволенні позову прокурора відмовити, бо прокурором не було враховано, що ОСОБА_1 було 16 років, а також, що він не був працевлаштований після закінченні закладу відповідача.

Представники Соледарського професійного ліцею, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявились за невідомих суду причин.

За ч. 2 ст. 128 КАС України неприбуття в судове засідання без поважних причин представників третьої особи, або неповідомлення ними про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Матеріалами справи було встановлено, що ОСОБА_1 народився 3 серпня 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 02 від 1 жовтня 1998 року, здійснений виконкомом Тополинської сільської ради Володарського району Донецької області (а. с. 6).

На підставі рішення виконавчого комітету Єнакієвської міської ради від 26 квітня 2006 року № 197 ОСОБА_1 було влаштовано до державного закладу на повне державне забезпечення, як дитину, позбавлену батьківського піклування (а. с. 7).

Згідно копії наказу № 458 від 3 вересня 2007 року ОСОБА_1 було зараховано з 3 вересня 2007 року до 3-го класу школи-інтернат № 1 міста Маріуполя (а. с. 8).

За копії наказу № 121 від 28 серпня 2014 року ОСОБА_1 з 28 серпня 2014 року було відраховано з школи-інтернату № 2 міста Маріуполя до Соледарського професійного ліцею (а. с. 9).

На підставі наказу № 244/к від 7 серпня 2014 року про виплату випускної допомоги випускникам було виплачено випускну допомогу в сумі 42,50 грн. ОСОБА_1 школою-інтернатом № 2 міста Маріуполя, що також підтверджується платіжним дорученням № 1021 від 18 серпня 2014 року (а. с. 10, 11).

Випускну допомогу в сумі 42,50 грн. ОСОБА_1 отримав, що підтверджується відомістю школи-інтернату № 2 міста Маріуполя, а також підтверджується звітом про використання коштів від 1 серпня 2014 року (а. с. 13, 14).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (набув чинності з 2 лютого 2005 року) (далі за текстом постанови - Закон) випускники закладів для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, - є особами, які перебували на повному державному забезпеченні у закладі для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, і закінчили своє перебування у зазначеному закладі у зв'язку із закінченням навчання.

Згідно до ст. 2 Закону законодавство України про соціальний захист дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, складається з Конституції України, цього Закону та інших законодавчих актів, що регулюють правовідносини, пов'язані з наданням матеріальної, соціальної та правової допомоги дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

За ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону держава здійснює повне забезпечення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа. Допомога та утримання таких дітей не можуть бути нижчими за встановлені мінімальні стандарти, що забезпечують кожній дитині рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку на рівні, не нижчому за встановлений прожитковий мінімум для таких осіб.

На підставі ч. 7 ст. 8 Закону (в редакції, що діє з 7 червня 2012 року) випускники навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються за рахунок навчального закладу або відповідної установи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, одягом і взуттям, а також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку.

Згідно до ч. 9 ст. 8 Закону державні соціальні стандарти, нормативи споживання, нормативи забезпечення є однаковими для всіх дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, незалежно від форми їх влаштування та утримання, і затверджуються відповідно до законодавства.

При цьому за п. 2 Прикінцевих положень Закону вказано, що Закони України та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

На підставі ст. 25 Закону порядок відшкодування витрат, повязаних з утриманням дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа, у тому числі на харчування, одяг, взуття, мякий інвентар на одну фізичну особу, здійснення грошових виплат при працевлаштуванні та вступі до навчального закладу, а також інших виплат, передбачених цим законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до державних соціальних стандартів.

За ст. 39-9 Закону порядок відшкодування витрат на виплату допомоги випускникам закладів для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, повне державне забезпечення відповідно до ст. 8 цього Закону при працевлаштуванні та вступі до навчального закладу відповідно до норм забезпечення випускників закладів для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, затверджується Кабінетом Міністрів України.

При цьому за п. 3 Прикінцевих положень Закону вказано, що Кабінету Міністрів України в шестимісячний термін з дня набрання чинності цим Законом необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону та забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Відповідно до пп. 1 п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 1994 року № 226 «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» встановлено, що дітям-сиротам і дітям, позбавленим батьківського піклування, особам з їх числа, а також учням та студентам, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишилися без батьків і перебували на повному державному утриманні в загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах, при вступі на навчання до професійно-технічних та вищих навчальних закладів видається безоплатно за рахунок коштів тих закладів, які вони закінчили, комплект нового одягу і взуття на суму не менш як 12 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також грошова допомога в розмірі не менш як 2,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно до пп. 4 п. 13 вказаної Постанови Кабінету Міністрів України Кабінету Міністрів України учням, студентам з числа дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також учням, студентам, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишились без батьків, що навчалися або виховувалися в навчально-виховних та вищих навчальних закладах і перебували на повному державному утриманні, при їх працевлаштуванні видається одяг, взуття, м'який інвентар і обладнання на суму, не менш як 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також одноразова грошова допомога в розмірі шести прожиткових мінімумів.

На підставі перелічених норм суд дійшов висновку, що положення пп. 1 п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» не були приведені у відповідність до Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», тому не відповідають його положенням, викладеним у ч. 7 ст. 8 вказаного Закону.

Оскільки підзаконні акти не мають вищу юридичну силу над законами України, а також враховуючи п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», то застосування при виплаті випускної допомоги неповнолітньому ОСОБА_1, позбавленому батьківського піклування, представниками відповідача було неправомірно виплачено суму такої допомоги на підставі положень пп. 1 п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» в сумі 42,50 грн. замість передбаченого ч. 7 ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» розміру, що повинен бути не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, який встановлений Законом України про Державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» вбачається, що в 2014 році було встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня в розмірі 1286 грн.

Таким чином при проведенні виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, як випускнику Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 2 Донецької обласної ради, у 2014 році представникам відповідача необхідно було здійснити таку виплату в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, що дорівнює відповідно 7716 грн. (1286 х 6 = 7716).

На підставі переліченого, порівнюючи нараховані до сплати та виплачені ОСОБА_1 представниками відповідача суми із розмірами, які повинні були бути нараховані неповнолітньому, суд прийшов до висновку, що до сплати ОСОБА_1 були розраховані суми, які не відповідають розмірам, визначеним законом (7716 грн. > 42,50 грн.), тому різницю між наведеними розмірами випускної допомоги відповідачу необхідно нарахувати ти виплатити неповнолітньому ОСОБА_1, яка дорівнює 7673,50 грн. (7716 42,50 = 7673,50).

Суд при цьому відхиляє посилання представників відповідача на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 мав лише при працевлаштуванні після закінчення закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, бо Закон України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» не робить розмежування проведення виплати в розмірі не менше 6-ти мінімальних прожиткових мінімумів таким дітям, як зазначено у ч. 7 ст. 8 вказаного Закону, на таку виплату при продовженні навчання та при працевлаштуванні, як наведено у постанові КМУ № 266, а лише надає право Кабінету Міністрів України, як зазначено у ст. ст. 25 та 39-9 Закону, встановлювати та затверджувати порядок відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа, в тому числі в частині виплат, передбачених ч. 7 ст. 8 Закону.

Таким чином ст. 8 Закону чітко встановлює, що усі випускники навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, повинні бути забезпечені за рахунок такого навчального закладу одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, незалежно від того продовжують вони далі навчання у іншому закладі або працевлаштуються.

За ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

На підставі ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Враховуючи, що судом було встановлено порушення законних прав ОСОБА_1, який є особою позбавленою батьківського піклування, у неповнолітньому віці останнього, що було виявлено лише після проведення відповідної перевірки законності дій відповідача органами прокуратури, то у сукупності наведені обставини свідчать про можливість визнати причини пропуску строку, передбаченого ст. 99 КАС України, звернення до адміністративного суду поважними.

На підставі переліченого позовні вимоги прокурора міста Маріуполя в інтересах ОСОБА_1 до Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 2 Донецької обласної ради про визнання неправомірної бездіяльності та зобовязання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу підлягають задоволенню шляхом визнання дій відповідача неправомірними із зобовязанням його провести нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку з відрахуванням проведених раніше виплат.

При цьому вимоги прокурора в частині зобовязання відповідача нарахувати та виплатити конкретно визначену прокурором суму грошей не відповідає положенням, закріпленим у ч. 7 ст. 8 Закону, а також виходить за межі повноважень прокурора та суду при вирішенні наявного спору, оскільки такими функціями наділений лише відповідач, як субєкт владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 8-11, 17, 18, 71, 86, 94, 159-167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Визнати причини пропуску строку звернення прокурора міста Маріуполя в інтересах ОСОБА_1 до адміністративного суду поважними.

Позов прокурора міста Маріуполя в інтересах ОСОБА_1 до Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 2 Донецької обласної ради, третя особа: Соледарський професійний ліцей, про визнання неправомірною бездіяльність та зобовязання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу задовольнити частково.

Визнати дії неправомірними та зобовязати Маріупольську загальноосвітню школу-інтернат І-ІІ ступенів № 2 Донецької обласної ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, одноразову грошову допомогу в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для дітей віком від 6 до 18 років відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» з відрахуванням проведених ОСОБА_1 виплат.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення, а особами що не були присутні при проголошенні протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя