Справа № 823/3051/14
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" липня 2015 р. м. Київ К/800/13329/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Заїки М.М.

Швеця В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про скасування рішень та зобов'язання вчинити дії,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про скасування рішень Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області та зобов'язання прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну і поновити видану раніше посвідку від 28.08.2014 на тимчасове проживання в Україні.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року, залишеною без змін Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року, позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про відмову громадянину Узбекистану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, у наданні дозволу на міграцію від 28.08.2014. Скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 24.09.2014 про примусове повернення з України громадянина Узбекистану ОСОБА_2 Скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 28.08.2014 про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Узбекистану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зобов'язано Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області розглянути питання щодо поновлення громадянину Узбекистану ОСОБА_2 посвідки на тимчасове проживання в Україні. В задоволенні решти позову відмовлено.

Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши наведені доводи в касаційній скарзі, рішення судів щодо застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_2 в'їхав на територію України через КПП «Конотоп», по паспорту громадянина Узбекистану серії НОМЕР_1, виданого 25.08.2012 Міністерством внутрішніх справ Республіки Узбекистан.

23 липня 2009 року згідно свідоцтва серія НОМЕР_2 позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_4

13 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Соснівського РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області з заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, з метою возз'єднання сім'ї з громадянкою України ОСОБА_5, додавши до неї документи, що обґрунтовують здійснення даної процедури.

27 лютого 2013 року Управлінням ДМС України в Черкаській області, на підставі частини 13 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було оформлено та видано ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання в Україні, з терміном дії до 27.02.2014, термін дії якої було продовжено до 27.02.2015.

12 березня 2014 року ОСОБА_2 повторно звернувся до Управління ДМС України в Черкаській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, оскільки рішенням ВГІРФО УМВС України в Черкаській області від 21.11.2011 йому було відмовлено у видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Управлінням ДМС України в Черкаській області в ході проведення перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну було з'ясовано, що згідно з обліками інформації Генерального сектору Укрбюро Інтерполу УМВС України в Черкаській області (лист від 17.04.2014 №ІР/39/14/271 ), яка була підтверджена даними Управління СБУ в Черкаській області (лист від 03.09.2014 № 5/13513), встановлено, що позивач може бути потенційно небезпечною особою, схильною до скоєння злочинів сексуального характеру проти неповнолітніх, оскільки з'ясовано, що ОСОБА_2 на протязі 8 років відбував покарання в пенітенціарній установі США за вчинення зґвалтування першого ступеня тяжкості. Після звільнення у 2008 році його було депортовано до Російської Федерації із забороною на в'їзд до США по життєво.

З огляду на наявну інформацію та з метою вирішення питання щодо прийняття рішення по документуванню позивача посвідкою на постійне проживання в Україні та оформлення останньому дозволу на імміграцію в Україну, відповідач 24.06.2014 звернувся до ДМС України з листом № 08-04/11091 для надання відповідного роз'яснення.

Необхідно зазначити, що 17 грудня 2012 року стосовно ОСОБА_2 з метою попередження та недопущення вчинення протиправних дій на території України та на підставі частини 1 статті 13 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства» вже приймалось рішення про заборону в'їзду в Україну строком на 5 років, тобто до 2017 року, проте позивач порушуючи заборону перетнув кордон.

З урахуванням вищевказаного, Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області на підставі частини 4 пункту 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання було скасовано ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання в Україні, про що 28.08.2014 прийнято відповідне рішення.

Крім цього, за результатами розгляду матеріалів справи позивача про оформлення дозволу на імміграцію в Україну, керуючись пунктом 2 статті 10 Закону України «Про імміграцію» Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області було прийнято рішення № 08-06/4 від 28.08.2014, яким ОСОБА_2 було також відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, маючи інформацію, яка доводила існування об'єктивних підстав вважати перебування ОСОБА_2 на території України таким, що може суперечити інтересам охорони громадського порядку та завдати суттєвої шкоди законом правам та інтересам громадян та інших осіб, які проживають в Україні, на підставі абзаців 2-3 частини 1 статті 13 та статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийняло 24 вересня 2014 року рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства, яким було вирішено примусово повернути за межі України громадянина Узбекистану ОСОБА_2, 27.05.1967р.н., із забороною в'їзду в Україну терміном на 3 роки.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області відносно ОСОБА_2 були прийняті необґрунтовано та безпідставно.

Проте з такими висновками судів погодитись неможливо.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному Законом України «Про імміграцію» можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію». Стаття 1 зазначеного Закону передбачає, що імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрантом в даному випадку визнається іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до частини 4 пункту 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Відповідно до положень статті 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Злочини проти людства або злочини проти миру та безпеки людства, як вони визначені в пояснювальній записці до Римського статуту Міжнародного кримінального суду, є «найбільш ненависними злочинами, так як являють собою серйозний руйнівний вплив на людську гідність, принижують та спричиняють деградацію особистості»

Злочини проти людяності - це злочини, що завдають шкоди людині - здоров'ю, добробуту, честі. Вони належать до кримінальних і караються законом. Це вбивство, доведення до самогубства, побої, катування, ненадання допомоги особі в небезпеці, незаконне позбавлення волі, захоплення заручників, торгівля людьми, експлуатація дітей, зґвалтування, розбещення неповнолітніх. Натомість злочини проти людства несуть загрозу не конкретній людині, а людській спільноті, довкіллю, порушують правила людського співжиття. Вони караються не тільки законами певної країни, а й міжнародним законодавством. Це пропаганда війни, планування та ведення війни, застосування зброї масового знищення, піратство, хуліганство на вулиці, наруга над могилою, жорстоке поводження з тваринами, забруднення довкілля, створення злочинної організації, бандитизм, терористичний акт.

Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно статті 30 вказаного Закону, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення (частина 1 статті 26 Закону України, «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Оскільки в процесі розгляду питання ОСОБА_2 щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні та дозволу на імміграцію в Україну було з'ясовано факт потенційної загрози з боку позивача, у зв'язку з скоєнням ним зґвалтування першого ступеня та приховування факту вчинення цього злочину при поданні документів до Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області, відповідачем було правомірно та обґрунтовано прийнято рішення щодо позивача.

Враховуючи наведене та відповідно до змісту вказаних положень чинного законодавства колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків про задоволення позовних вимог та скасування рішень Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області відносно ОСОБА_2

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанції повно і правильно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права - судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

постановила:

Касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області - задовольнити.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про скасування рішень та зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Ухвалити нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді М.М. Заїка

В. Швець