Справа № 816/2364/13-а
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року м. Київ К/800/60254/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Кобилянського М.Г., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління цивільного захисту Вінницької обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2013 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ від 28.03.2013 року №10-к, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача заборгованість за роботу надурочно, в нічний час, в святкові і неробочі дні та середній заробіток за прострочення проведення остаточного розрахунку при звільненні, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2013 року позов задоволено частково.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року постанову першої інстанції скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цього суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова № 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Право ж визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу. Суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності чи штату працівників. Власник має право, на свій розсуд, вносити зміни до штатного розкладу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 03.07.1995 року проходив службу в органах Міністерства надзвичайних ситуацій, а з 01.03.2007 року був призначений на посаду спеціаліста 1 категорії відділу зв'язку та оповіщення.

Розпорядженнями голови Вінницької обласної державної адміністрації № 625 від 31.10.12 р. та № 750 від 29.12.12 р. було прийнято рішення про попередження працівників структурних підрозділів облдержадміністрації про майбутнє вивільнення у зв'язку з реорганізацією і затверджено перелік структурних підрозділів облдержадміністрації та їх граничну чисельність.

Наказом № 1-к від 25.01.13 р. працівників Головного управління попереджено про майбутнє звільнення у зв'язку з реорганізацією з 28.03.13 р. та відповідно ознайомлено під розпис.

У відповідності до частин першої і третьої статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з ч.2 ст.49-2 КЗпП при вивільненні працівника у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право працівника на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (ч.3 ст. 49-2 КЗпП).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в повному обсязі виконано передбачені статтею 49-2 КЗпП вимоги та не пізніше ніж за два місяці попереджено позивача про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У зв'язку із тим, що посада позивача підлягала скороченню, а новим штатним розписом на 2013 рік не передбачено посади спеціаліста 1 категорії, яку обіймав ОСОБА_4, 28.03.13 р. відповідачем видано наказ № 10-к.

Стаття 42 КЗпП передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

У відповідності до постанови № 9 при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Проте, якщо це право не використовувалось власником, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, звільняючи ОСОБА_4 з посади, відповідач керувався частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України, а тому при вирішенні питання щодо переважного права на заміщення посади головного спеціаліста, яка залишилася після штатного скорочення, роботодавцем приймались до уваги і оцінювались кваліфікація працівника та продуктивність його праці.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посада головного спеціаліста, на яку претендував позивач, є вищою за рангом, а тому зайняття вказаної посади може бути вирішено тільки при підвищенні по службі.

Доводи ОСОБА_4 про те, що він тривалий час працює в установі повинні були розглядатися лише у тому випадку, коли відсутня різниця у кваліфікації і продуктивності праці осіб, які звільняються у зв'язку із скороченням чисельності чи штату.

Також, колегія суддів вважає вірними посилання суду на те, що Законом України «Про державну службу» та постановою Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 року, якими регулюється виплата заробітної плати державним службовцям, не передбачено доплату за роботу в нічний час, святкові та неробочі дні.

Аналізуючи наведене законодавство, нормативні акти, які врегульовують спірні правовідносини, та враховуючи ту обставину, що звільнення позивача проведено відповідно до норм діючого законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для прийняття рішення на користь позивача.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.Г. Кобилянський

М.І. Мойсюк