Справа № 800/188/15
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

30 липня 2015 року м. Київ справа № 800/188/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Веденяпіна О.А.,

Загороднього А.Ф.,

Зайцева М.П.,

Цвіркуна Ю.І.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача ОСОБА_6

відповідача ОСОБА_7

третьої особи Ґудзь О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі

за позовомОСОБА_8
до третя особаВерховної Ради України Генеральна прокуратура України
провизнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_8.) звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до Верховної Ради України (далі по тексту - відповідач, ВРУ), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову ВРУ від 03 червня 2015 року «Про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України ОСОБА_8»;

- визнати незаконними дії та рішення ВРУ щодо доручення повторно провести засідання Комітету з питань Регламенту та організації роботи Верховної Ради України (далі по тексту - Комітет), за результатом якого прийняте рішення від 02 червня 2015 року, протокол №22, та дії і рішення з внесення на розгляд на пленарному засіданні ВРУ 03 червня 2015 року питання про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8;

- зобов'язати Верховну Раду України повернути Генеральному прокуророві України ОСОБА_10 подання «Про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України ОСОБА_8», підтримане та внесене до ВРУ Генеральним прокурором України ОСОБА_10 від 12 травня 2015 року №13/1-27вих. із вмотивованим висновком Комітету з питань Регламенту та організації роботи ВРУ від 29 травня 2015 року, протокол №21, з пропозицією подати додаткові обґрунтування.

У судовому засіданні 30 липня 2015 року представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі.

Представник позивача проти задоволення клопотання заперечував, оскільки, на його переконання, спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Представник третьої особи клопотання представника відповідача підтримав та просив його задовольнити.

Розглянувши клопотання представника відповідача, наявні у справі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Вищий адміністративний суд України встановив наступне.

Відповідно до частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

При визначенні судової юрисдикції щодо вирішення справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмета спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає зі здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Відповідно до частини 4 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України.

Частиною 2 статті 1711 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що акти, дії чи бездіяльність Верховної Ради України оскаржуються до Вищого адміністративного суду України.

Отже наведеними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України прямо передбачена можливість оскарження в порядку адміністративного судочинства актів Верховної Ради України, яким, зокрема, є постанова від 03 червня 2015 року «Про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України ОСОБА_8», а також дій і бездіяльності Верховної Ради України.

На обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі представник відповідача посилається на положення Кримінального процесуального кодексу України, якими визначаються особливості кримінального провадження щодо окремої категорії осіб, зокрема, народного депутата України.

Так, відповідно до положень статті 480 - 483 Кримінального процесуального кодексу України (далі по тексту - КПК України) притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України, його затримання або обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту не може бути здійснено без згоди Верховної Ради України. Особливості порядку притягнення народного депутата України до відповідальності визначаються Конституцією України, Законом України «Про статус народного депутата України», Регламентом Верховної Ради України та цим Кодексом.

З врахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що між сторонами відсутній публічно-правовий спір, який потребує вирішення в порядку адміністративного судочинства, адже спірні правовідносини пов'язані із законністю дотримання вимог закону при здійсненні процедури надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України, що регламентується статтями 480 - 483 КПК України.

Однак, колегія суддів такі висновки вважає помилковими.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 кримінальна відповідальність є різновидом юридичної відповідальності, особливим елементом у механізмі кримінально-правового реагування держави щодо особи, яка вчинила злочин. Поняття «кримінальна відповідальність» законодавчо не визначено і в теорії кримінального та кримінально-процесуального права трактується по-різному.

Відповідно до частини 1 статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, а згідно із статтею 3 Кримінального кодексу України (чинного на час постановлення рішення Конституційним Судом України) кримінальній відповідальності підлягає лише особа, винна у вчиненні злочину, тобто така, що умисно або з необережності вчинила передбачене законом суспільно небезпечне діяння. Ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню інакше як за вироком суду й відповідно до закону. Ці положення дають підстави розглядати кримінальну відповідальність як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин.

Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду. Кримінальна відповідальність може мати не лише форму покарання. За вироком суду вона може зводитись тільки до осуду особи, яка вчинила злочин, і звільнення її від покарання (частина 2 статті 50 Кримінального кодексу України). Особу може бути засуджено умовно чи з відстрочкою виконання вироку (статті 45, 46, 461 Кримінального кодексу України). Тому сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред'явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність. Особа не несе кримінальної відповідальності до тих пір, поки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили.

Поняття «притягнення до кримінальної відповідальності» не тотожне поняттю «кримінальна відповідальність», як і поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність».

Притягнення до юридичної відповідальності передує юридичній відповідальності. Юридична відповідальність, у тому числі й кримінальна відповідальність, як і форми притягнення до юридичної відповідальності, визначаються та встановлюються законами. Відповідно до положень пунктів 14, 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються «судочинство... організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства», а також «засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них». Пунктом 9 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України визначено, що «прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів та функцію попереднього слідства - до введення в дію законів, що регулюють діяльність державних органів щодо контролю за додержанням законів, та до сформування системи досудового слідства і введення в дію законів, що регулюють її функціонування». Таким чином, форма і порядок кримінального переслідування особи, що підозрюється у вчиненні злочину, а також кримінальна відповідальність винної особи регламентуються кримінальним та кримінально-процесуальним законодавством України.

За результатами аналізу норм кримінального та кримінально-процесуального законодавства України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред'явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана у даній справі постанова Верховної Ради України «Про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України ОСОБА_8» так само як і дії щодо її прийняття є передумовою для вчинення дій в рамках кримінально-процесуального законодавства щодо позивача, а тому положення останнього на відповідне рішення (постанову) та дії щодо його прийняття не розповсюджуються.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конценції про захист прав і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У справі Bellet v. France Європейський суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.»

Як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, у своїй практиці Європейській суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

У повній відповідності до Європейської конвенції положеннями частини 2 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Однак Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає можливості оскарження відповідних дій та рішення в рамках кримінального судочинства.

Крім того, як зазначили представники позивача та Генеральної прокуратури України в суді, на день прийняття оскаржуваної постанови Верховної Ради України, ОСОБА_8 не мав жодного процесуального статусу у відповідній кримільнальній справі.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 157, статтями 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника відповідача Верховної Ради України про закриття провадження у справі № 800/188/15 за позовом ОСОБА_8 до Верховної Ради України, третя особа Генеральна прокуратура України про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній

М.П. Зайцев

Ю.І. Цвіркун

Суддя А.М. Лосєв