Справа № 810/2168/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2015 року м. Київ К/800/54119/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого -Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

при секретарі судового засідання Міщенко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2013 року

у справі № 810/2168/13-а

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2013 року, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 04.12.2012 року № , № та № .

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

У судовому засіданні позивач проти касаційної скарги заперечував та просив у її задоволенні відмовити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 за період з 01.04.2009 року по 31.12.2011 року відповідачем складено акт від 19.10.2012 року № 729/17-2/НОМЕР_4, яким встановлено порушення: - п.п. 44.1, 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України та п. 3 ст. 5, п. 1 ст. 6 Господарського кодексу України, у зв'язку із ненаданням до перевірки документів, що належать до предмета перевірки або пов'язані з ним; - ст. 13 Декрету № 13-92 та п. 13 Інструкції № 12, що призвело до заниження оподатковуваного доходу за період з 01.04.2009 року по 31.12.2009 року на суму 6 451 117, 67 грн. та до заниження оподатковуваного доходу за період з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року на суму 9 829 717, 32 грн. - п.п. 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року на суму 6 498 497, 80 грн.; - пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України у зв'язку із ненаданням до перевірки податкових накладних, з огляду на що, відповідач не врахував як задекларовані позивачем суми податкового кредиту по податку на додану вартість за період з 01.04.2009 року по 31.12.2011 року, що призвело до завищення позивачем податкового кредиту на загальну суму 5 638 039, 00 грн.; - ст. 203, 215, 228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України в частині недодержання правочинів, які спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; - п. 1.6 ст. 1, п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.2.3, 7.2.6 п. 7.2, п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та ст. ст. 180, 185, п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, а саме податкові зобов'язання сформовані для контрагентів-покупців (виписані податкові накладні) та відповідні дані наведені у деклараціях з податку на додану вартість за період: вересень, жовтень, листопад, грудень 2010 року та січень, лютий, квітень; травень, червень 2011 року, та як наслідок обсяги продажу (а отже і задекларовані податкові зобов'язання) є недійсними, у зв'язку із чим підлягають зменшенню задекларовані податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 384 149, 00 грн.; - п. 1.6 ст. 1, пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.2.3, 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та ст. 180, 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме - перевіркою повноти нарахування податку на додану вартість за період з 01.04.2009 року по 31.12. 2011 року встановлено заниження податку на додану вартість до сплати на загальну суму 4 253 710, 00 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 04.12.2012 року:- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 5 167 592, 75 грн., з яких 4 253 710, 00 грн. - за основним платежем та 913 882, 75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; - № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 3 820 570, 31 грн., з яких 3 544 881, 30 грн. - за основним платежем та 275 689, 01 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; - № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510, 00 грн.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку щодо відсутності порушень позивачем вимог податкового законодавства та протиправності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, вважає висновки судів попередніх інстанцій правильними, враховуючи таке.

За змістом ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (далі - Декрет № 13-92) до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно із пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Згідно з п. 177.2 вказаної статті об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктами 177.3 та 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України визначено, що для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону ).

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на відображення в податковому обліку витрат/валових витрат, а також на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених в ціні товару (послуги) є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у господарській діяльності, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

На підставі наданих під час судового розгляду доказів, а саме: договорів, податкових накладних, видаткових накладних, квитанцій до прибуткових касових ордерів, накладних, актів здачі-прийняття робіт, товарно-транспортних накладних, банківських виписок, платіжних доручень, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних, актів заліку однорідних вимог, відомостей руху товарно-матеріальних цінностей та витрат суди зробили правильний висновок про документальне підтвердження понесення позивачем витрат/валових витрат та наявності у позивача права на отримання податкового кредиту.

Дослідивши наведені докази з дотриманням положень ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди першої та апеляційної інстанцій також зробили правильний висновок про підтвердження реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Суди попередніх інстанцій, роблячи висновок про фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, також зазначили про принцип індивідуальної відповідальності платника податку та надали вірну оцінку твердженням позивача про порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, як таким, що не свідчать про допущення порушень позивачем.

Слід зазначити і те, що посилання відповідача на обставини, встановлені в актах, складених за результатами проведених податковими органами контрольних заходів, обґрунтовано відхилено судами першої та апеляційної інстанції, оскільки вони не є безумовною підставою для висновків про безтоварність спірних операцій за умови наявності документів, які спростовують такі доводи.

Також не відповідають фактичним обставинам справи висновки відповідача про ненадання позивачем до перевірки документів, оскільки такі обставини спростовуються дослідженими судами попередніх інстанцій доказами, зокрема, згідно інформації, збереженої в цифровому вигляді на оптичному диску, з якої слідує, що під час перевірки посадові особи відповідача відмовились отримати необхідні для перевірки документи, мотивуючи своє рішення необхідністю доставки всіх документів за місцезнаходженням відповідача, в той час як планова перевірка була виїзною і проводилась за місцезнаходженням позивача.

Таким чином, юридично правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем необґрунтовано, оскільки останнім під час судового розгляду не доведено фактів допущення порушень вимог податкового законодавства позивачем.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено обґрунтовані рішення, які постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2013 року у справі № 810/2168/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук