Справа № 2а-108/12/2670
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №2а-108/12/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

30 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв'язку України, Державної авіаційної служби України про визнання дії протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2012 року, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв'язку України, Державної авіаційної служби України про визнання дії протиправними, зобов'язання вчинити дії. Свої позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до пункту 1 статті 21 та пункту 7 статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як постраждалий в наслідок Чорнобильської катастрофи має переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування, Проте, в порушення згадуваної норми, його, позивача, звільнено з посади без б пропозиції працевлаштування до нового органу. Крім того, зазначив, що при утворені ДАС України шляхом реорганізації Міністерства транспорту та зв'язку України відповідно до пункту 5 зазначеного Указу Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09 грудня 2010 року №185/2010, функції сектору пожежної безпеки і відділу пошукового та аварійно-рятувального забезпечення-координаційного центру управління перевезень Адміністрації покладено на відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування - координаційний центр пошуку та рятування управління перевезень та ліцензування департаменту авіаційних перевезень та аеропортів Служби. Тобто, новостворений орган є правонаступником ліквідованого.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 27.02.2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв'язку України, Державної авіаційної служби України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.02.2015 року скасовано вказані вище постанову Окружного адміністративного суду м.Києва та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв'язку України від 20.07.2014 №210 о/с ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста сектору пожежної безпеки у зв'язку з ліквідацією Держававіаадміністрації на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також, згадуваним наказом наказано виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі триразового середньомісячного заробітку, що виплачується працівникам, які належать до категорії І і ІІ громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам необхідно зазначити наступне.

За приписами пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання.

Частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 2 листопада 2006 року №1526 утворено Державну авіаційну адміністрацію та затверджено Положення про Державну авіаційну адміністрацію.

Відповідно до п. 1 зазначеного Положення, Державна авіаційна адміністрація (Державіаадміністрація) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінтрансзв'язку та йому підпорядковується.

З метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади, усунення дублювання їх повноважень, забезпечення скорочення чисельності управлінського апарату та витрат на його утримання, підвищення ефективності державного управління утворено, зокрема, Міністерство інфраструктури України, Державну автотранспортну службу України, Державну авіаційну службу України, Державну службу зв'язку України, Державну службу морського та річкового транспорту України, реорганізувавши Міністерство транспорту та зв'язку України, а також поклавши на Міністерство, що утворюється, функції з реалізації державної політики у сфері туризму.

Відповідно до Указу Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» №1085/2010 від 9 грудня 2010 року утворено Державіаслужбу шляхом реорганізації Міністерства транспорту та зв'язку України.

Таке утворення нового органу здійснено з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади, усунення дублювання їх повноважень, забезпечення скорочення чисельності управлінського апарату та витрат на його утримання, підвищення ефективності державного управління та відповідно до пункту частини першої статті 106 Конституції України.

Згідно пункту 5 вказаного Указу, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

В подальшому, на виконання пункту 4 статті 7 Указу Президента України від 9 грудня 2010 р. N1085 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" Кабінет Міністрів України прийнято постанову «Про ліквідацію урядових органів» від 28.03.2011 №346, якою ліквідовано Державну авіаційну адміністрацію.

Також, Указом Президента України від 9 грудня 2010 року N1085/2010 затверджена Схема організації та взаємодії центральних органів виконавчої влади.

Так, відповідно до розділу ІІ зазначеної Схеми, Державна авіаційна служба України є центральним органом виконавчої влади.

Згідно спеціального витягу є ЄДРПОУ Державну авіаційну адміністрацію припинено 22.08.2012 за рішенням засновників.

Відповідно до Положення «Про Державну авіаційну службу України» затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №398/2011 Державна авіаційна служба України (Державіаслужба України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра інфраструктури України. Державіаслужба України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики в сфері цивільної авіації.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Державну авіаційну адміністрацію, хоча й реорганізовано Указом Президента України від 9 грудня 2010 року, проте в подальшому ліквідовано Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 №346.

Оскільки Державіаадміністрація була урядовим органом, а утворена Державіаслужба України є центральним органом виконавчої влади, остання у розумінні ст. 5 Указу Президента України від 9 грудня 2010 року №1085/2010 не є правонаступником Державіаадміністрації.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №919. Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.05.2009 №464 та наказу Мінітрансзв'язку України від 14.01.2010 №5 визначено граничну чисельність працівників Державної авіаційної адміністрації у кількості 407 одиниць.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.2011 №937 визначено граничну чисельність працівників Державної авіаційної служби України в кількості 325 одиниць. Отже, чисельність працівників Державної авіаційної служби України порівняно з чисельністю працівників Державної авіаційної адміністрації є меншою на 82 одиниці.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював на посаді головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації.

Відповідно до тимчасової організаційної структури Державної авіаційної служби України сектор пожежної безпеки не утворювався.

Щодо доводів позивача, що він має право на переведення до іншого структурного підрозділу Державної авіаційної служби України, а саме, відділу авіаційно-рятувального та протипожежного забезпечення - Координаційного центру пошуку та рятування, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що в структурі Державної авіаційної адміністрації існував аналогічний відділ зі штатною чисельністю 7 одиниць, в структурі Державної авіаційної служби України зазначений відділ має чисельність 5 одиниць.

Отже у відділі авіаційно-рятувального та протипожежного забезпечення - Координаційного центру пошуку та рятування відбулось скорочення чисельності працівників на 5 одиниць. Враховуючи, що позивач не працював у вказаному відділі, з огляду на скорочення чисельності такого відділу, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що доводи позивача про те, що він має право на переведення до вказаного відділу є безпідставними.

Враховуючи, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 346 ліквідовано Державну авіаційну адміністрацію без встановлення правонаступника, утворена Державна авіаційна служба України має меншу чисельність працівників на 82 одиниці та не має відділу в якому працював позивач, отже позивача правомірно звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП без працевлаштування в Державній авіаційній службі України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з Державною авіаційною службою України, отже позовні вимоги в частині зобов'язання вчинити дії для працевлаштування на відповідну посаду за фахом у відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України є безпідставними.

Безпідставність позовних вимог в частині зобов'язання ДАС України прийняти рішення чи вчинити дії для працевлаштування позивача на відповідну посаду за фахом у відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України прямо вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо бездіяльністі Адміністрації в частині недотримання ними вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» про обов'язок працевлаштування необхідно зазначити таке.

Відповідно до частини п'ятої статті 20 Закону України "Про зайнятість населення" від 01 березня 1991 року №803-XII, передбачено, що при вивільненні працівників (у тому числі працюючих пенсіонерів та інвалідів) у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників, підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності, повідомляють про це не пізніш як за два місяці в письмовій формі державну службу зайнятості, вказуючи підстави і строки вивільнення, найменування професій, спеціальностей, кваліфікації, розмір оплати праці, а в десятиденний строк після вивільнення - направляють списки фактично вивільнених працівників, зазначаючи в них інвалідів.

Відповідний звіт було подано до Шевченківського районного центру зайнятості звіт за формою №4-ПН із зазначенням ОСОБА_2, оскільки завдання та функції щодо працевлаштування покладено на центр зайнятості, в зв»язку з чим колегія суддів вважає, що відповідач виконав всі умови щодо працевлаштування позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 04 серпня 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 03 серпня 2015 року.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.