Справа № 687/261/15-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 687/261/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Назарчук Р.В.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

23 липня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Марцісь Ю.А.,

Представника позивача ОСОБА_2

Третьої особи ОСОБА_3

Представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_3 на постанову Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 28 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району Хмельницької області про визнання дій протиправними та скасування рішення сесії,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2014 року позивач - ОСОБА_5 звернулася до Чемеровецького районного суду Хмельницької області з позовом до Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району Хмельницької області про визнання дій щодо розмежування та встановлення межових знаків між земельними ділянками по АДРЕСА_1 від 22.01.2015 року протиправними та скасування рішення №15 Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району Хмельницької області від 30.01.2015 року "Про розмежування земельних ділянок суміжних власників по АДРЕСА_1.

Чемеровецький районний суд Хмельницької області постановою від 28.05.2015 року вказаний позов задовольнив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник третьої особи та третя особа підтримали доводи апеляційної скарги, в свою чергу представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно постанови Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19.08.2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 30.09.2014 року Вишнівчицьку сільську раду Чемеровецького району Хмельницької області було зобов`язано встановити межі та межові знаки на земельних ділянках, що розташовані за адресами: АДРЕСА_1.

17.12.2014 року ОСОБА_3 звернувся до Вишнівчицької сільської ради із листом (вх. №131), яким просив винести рішення сесії Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району Хмельницької області про розмежування земельних ділянок та про встановлення меж та межових знаків на земельних ділянках, а також винести рішення сесії Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району Хмельницької області про надання дозволу та розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд по АДРЕСА_2 площею 0,1600 га. в натурі (на місцевості).

22.01.2015 року члени комісії Вишнівчицької сільської ради по соціально-економічному розвитку та благоустрою без присутності землекористувача ОСОБА_5 склали акт про розмежування та встановлення межових знаків між земельними ділянками.

30.01.2015 року Вишнівчицька сільська рада прийняла рішення №15, яким розмежувала земельні ділянки, затвердила акт розмежування, встановила межові знаки на межі земельних ділянок, надала ОСОБА_3 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Земельного кодексу України, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно ст. 128 ЦК України (1968 року) - право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

За ст.1218 ЦК України - до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

П.п.2, 3 розділу VII Закону "Про державний земельний кадастр" - земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

У разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 1 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 1 січня 2013 року в порядку, встановленому законом.

Встановлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

В силу абз.2 п.1 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Тобто, із врахуванням зазначеного, оскільки до 2004 року, відповідно до норм цивільного законодавства, право власності виникало не після державної реєстрації, як це передбачено на даний час, а з моменту передачі речі (ст. 128 ЦК 1968 року) то ОСОБА_5 мала право звертатися за захистом своїх прав, а тому твердження апелянта стосовно того, що лише власник земельної ділянки і землекористувач мають право вимагати усунення будь-яких порушень їх прав, а оскільки в державному реєстрі прав на земельні ділянки відсутні відомості про належність ОСОБА_5 права власності чи користування вказаної земельної ділянки вона не є власником, а отже її право не порушене є безпідставними.

Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, в тому числі і щодо встановлення та зберігання межових знаків. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Види межових знаків і порядок відновлення меж визначається центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема із встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Приватизація земельної ділянки в межах населеного пункту, яка перебувала в законному користуванні громадянина, проводиться шляхом звернення громадянина з відповідною заявою до органу самоврядування, який у свою чергу, в місячний строк приймає відповідне рішення на підставі технічних матеріалів та документів,, що підтверджують розмір земельної ділянки.

За наявності спору з приводу суміжного землекористування із суміжним землекористувачем, цей спір попередньо повинен бути вирішений до приватизації земельної ділянки у встановлений законом спосіб. Спір перешкоджає процедурі приватизації.

У разі переходу права власності на жилий будинок та надвірні споруди від одного власника до іншого, в тому числі і в порядку спадкування, до нового власника переходить і право власності чи користування земельною ділянкою, призначеною для обслуговування будинку та надвірних будівель.

Право власності на земельну ділянку посвідчується Державним актом, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, свідоцтвом про право на спадщину на неї.

Земельним законодавством чи іншим законом не встановлено і не передбачено способів захисту прав землекористувачів, як-то: встановлення порядку користування двома суміжними земельними ділянками, які перебувають в законному користуванні різних землекористувачів; встановлення порядку користування земельними ділянками, розташованими між земельними ділянками двох суміжних землекористувачів.

Такі способи захисту порушених прав не можуть бути застосовані і не передбачені законом, так як право користування різними земельними ділянками носить індивідуальний характер і жоден із суміжних землекористувачів не може набувати законного права користування земельною ділянкою суміжного землекористувача інакше як шляхом встановлення земельного сервітуту.

Чинним земельним та цивільним законодавством передбачено встановлення порядку користування лише тією земельною ділянкою, яка перебуває у спільній власності чи спільному користуванні двох і більше власників чи землекористувачів.

Спори з приводу встановлення меж суміжних земельних ділянок в межах населених пунктів , вирішуються органами самоврядування, які з цього приводу ухвалюють відповідне рішення, в якому зазначається порядок його виконання.

Це рішення набуває чинності з моменту його ухвалення, однак може бути оскаржене заінтересованими сторонами в судовому порядку. Лише у випадку незгоди землекористувачів з ухваленим органом самоврядування рішенням щодо встановлення меж земельних ділянок та виконання цього рішення, спір вирішується судом.

Статтею 72 КАС визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26.11.2014 року у справі №687/1946/13-ц встановлено, що власником жилого будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_2 був ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

За ОСОБА_6 було закріплено земельну ділянку для обслуговування будинку 0,16 га та ведення особистого підсобного господарства на іншому додатку розміром 0,20 га.

26 листопада 1993 року відповідно до вимог чинного земельного законодавства Вишнівчицькою сільською радою було ухвалено рішення про передачу цих земельних ділянок у власність ОСОБА_6

Однак, земельні ділянки продовжували залишатись у власності Вишнівчицької сільської ради, так як ОСОБА_6 не завершив процедури приватизації, не замовив технічну документацію для здійснення приватизації, не одержав Державного акта на право власності на земельні ділянки з визначенням їх меж в натурі на місцевості і не зареєстрував за собою право власності.

Власником сусіднього жилого будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_3 є ОСОБА_5.

За ОСОБА_5 закріплено земельні ділянки для обслуговування будинку в розмірі 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,02 га біля будинку та 0,18 га на іншому додатку станом на 2014 рік. Розмір землекористування ОСОБА_5 в попередні роки постійно змінювався і складав від 1,47 га до 0,45 га.

Межі між земельними ділянками для обслуговування будинків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 чітко встановлені не були і межові знаки між суміжними землекористувачами відповідно до вимог чинного земельного законодавства не встановлювались.

Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є суміжними землекористувачами вказаних ділянок без визначення чітких меж цих ділянок і для подальшого їх розмежування та оформлення права власності відповідно чинного законодавства необхідно здійснити розмежування земельних ділянок , яке є виключним повноваження в даному випадку Вишнівчицької сільської ради, а тому її рішення прямо впливає на права позивача, що ще раз підтверджує наявність права на його захист шляхом звернення до суду з цим позовом.

Згідно статті 159 ЗК України земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви.

Земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин.

Відсутність однієї із сторін без поважних причин при повторному розгляді земельного спору не зупиняє його розгляд і прийняття рішення.

Згідно з матеріалами справи, комісією Вишнівчицької сільської ради по соціально-економічному розвитку та благоустрою, до компетенції якої відноситься розгляд земельних спорів, було повідомлено позивача про розгляд даного земельного спору відбудеться 18.12.2014р., однак ОСОБА_5 подала клопотання про відкладення цього розгляду у зв'язку із перебуванням її на стаціонарному лікуванню у районній лікарні та надала медичну довідку на підтвердження цього факту. В подальшому розгляд вказаного питання відкладався на 24.12.2014 року та 05.01.2015 року, проте також не відбувся у зв'язку тим, що ОСОБА_5 продовжувала перебувати на стаціонарному лікуванню аж до 13.01.2015 року.

Надалі на ім'я ОСОБА_5 було направлено рекомендований лист із інформацією про дату та час роботи комісії Вишнівчицької сільської ради по соціально-економічному розвитку та благоустрою, із зазначенням, що розгляд вказаного земельного спору відбудеться 22.01.2015р. об 11.00 годині.

Апелянтом в апеляційній скарзі зазначено, що у діях Вишнівчицької сільської ради відсутня протиправність оскільки після належного повідомлення позивача про те, що наступна четверта спроба розгляду вказаного земельного спору відбудеться 22.01.2015р. об 11.00 годині, комісія Вишнівчицької сільської ради правомірно приступила до розмежування земельних ділянок, а відсутність позивача без поважних причин при повторному розгляді земельного спору 22.01.2015року не перешкоджала розгляду даного земельного спору та прийняття рішення по його суті, а тому суд першої інстанції на думку апелянта помилково вирішив, що відповідна комісія не мала права розглядати земельний спір по суті без присутності ОСОБА_5

Колегія суддів, критично ставиться до вказаних доводів апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Комісія Вишнівчицької сільської ради по соціально-економічному розвитку та благоустрою приступила 22.01.2015 року до вирішення земельного спору по суті без присутності позивача виходячи з того, що на момент такого розгляду ОСОБА_5 вже не знаходилась на стаціонарному лікуванню у районній лікарні, що підтверджується довідкою Чемеровецької ЦРЛ від 12.02.2015 року, в якій зазначено, що на стаціонарному лікуванні у лікарні ОСОБА_5 перебувала лише до 13 січня 2015р.

Однак, вказана комісія в силу ч.2 ст. 159 ЗК України повинна була перед початком розгляду спору по суті пересвідчитись чи дійсно особа була повідомлена про час та дату такого розгляду та перевірити поважність причин відсутність цієї особи.

Згідно з матеріалами справи, під час судового засідання у суді першої інстанції був допитай свідок ОСОБА_7, який дав свідчення, в яких зазначив, що він був лікуючим лікарем позивача станом з 23.12.2014 року по 02.02.2015 року. З 23.12.2014 року по 13.01.2015 року ОСОБА_5 перебувала на стаціонарному лікуванні, з 14.01.2015 року по 02.02.2015 року в умовах стаціонару на дому.

Із 23.12.2014 року по 23.01.2015 року на протязі місяця у хворої був тяжкий гострий період, фізично брати участь у встановленні меж та межових знаків, бути присутньою під час роботи комісії станом на 22.01.2015 року вона не мала змоги за станом здоров'я.

Тобто, з урахування особливостей хвороби ОСОБА_5 не мала можливості бути присутньою та брати участь у розгляді справи 22.01.2015 року, а отже вона була відсутня з поважних причин.

Натомість, комісія Вишнівчицької сільської ради почала розгляд справи вважаючи, що ОСОБА_5 відсутня без поважних причин, що у зв'язку з їх поважністю є порушенням норм ЗК України та прав позивача.

Крім того, матеріалах справи є покази свідка ОСОБА_8, який є листоношею, згідно з якими зазначений рекомендований лист ОСОБА_5 не отримувала, що ставить під сумнів належність повідомлення позивача про час та дату розгляду спору, та є ще одним підтвердження неправомірності його здійснення.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку порушення комісією Вишнівчицької сільської ради норм закону при здійсненні ними розгляду вказаного земельного спору, а твердження апелянта з цього приводу є необгрунтовані.

Наступним з доводів апеляційної скарги, який на думку апелянта ставить під сумнів законність рішення суду першої інстанції є те, що на думку апелянта з врахуванням положень п.п. 3,7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних і кримінальних справ» - спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією із сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно із ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються у порядку цивільного судочинства, тому відповідно до п.1 ч.І ст. 157 КАС України, провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району, третя особа ОСОБА_3, про визнання незаконними дій та рішення Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району підлягає закриттю через неможливість розгляду даного земельного спору в адміністративному провадженні.

Однак колегія суддів не може взяти його до уваги, через наступне.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно вимог Закону України "Про місцеве самоврядування", сесія сільської ради є єдиним органом місцевого самоврядування, наділеним повноваженнями щодо прийняття рішення у земельних питаннях.

В даному випадку, органом місцевого самоврядування є Вишнівчицька сільська рада Чемеровецького району Хмельницької області, яка уповноважена розглядати земельні питання та приймати з цих питань відповідні рішення на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а саме ст.158 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.158 Земельного кодексу України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з ч.5 ст.158 Земельного кодексу України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.

Однак як досліджено із змісту позову, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення №15 Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району Хмельницької області від 30.01.2015 року «Про розмежування земельних ділянок суміжних власників по АДРЕСА_1.

В даному випадку Вишнівчицької сільської ради Чемеровецького району Хмельницької області, як орган місцевого самоврядування здійснює владні управлінські функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У відносинах з приводу яких виник спір, відповідач здійснює владні управлінські функції. Тобто, даний спір є спором щодо захисту прав, що виникають із публічних відносин, має публічний, а не приватно - правовий характер.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що позов, предметом якого є перевірка дотримання державним органом закону при здійсненні ним владних управлінських функцій не може бути розглянуто за правилами цивільного судочинства такий позов відповідно до КАС України може розглядатись виключно в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини сторін, та встановлених обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку про правомірність заявлених позивачем вимог, які підтверджуються належними доказами, а тому обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 28 травня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 28 липня 2015 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Залімський І. Г.

Сушко О.О.