Справа № 826/15473/14
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Мамчура Я.С. та Шостака О.О.,

при секретарі - Дроздовій М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянки Ірану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року громадянка Ірану ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04 вересня 2014 року № 446-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2015 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково - визнано незаконним та скасовано рішення від 04 вересня 2014 року № 446-14, а також зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ірану ОСОБА_3 відповідно до вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що позивач має ознаки економічного емігранта.

Під час судового засідання представник відповідача підтримала свою апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги та просила суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що судом першої інстанції було винесене законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2015 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є громадянкою Ірану, яка шукає притулку в Україні. У зв'язку з цим позивач звернулася до Управління у справах біженців Головного управління Державної митної служби України у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду такої заяви Головним управлінням Державної митної служби України у м. Києві було підготовлено висновок від 23 липня 2014 року, яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку відповідачем було прийняте рішення від 04 вересня 2014 року № 446-14 про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Державної митної служби України, ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача щодо відсутності доказів на підтвердження обставин та достовірності тверджень, на яких ґрунтується заява позивача, є помилковими. Зокрема, суд першої інстанції посилався на те, що згідно інформації про країну походження позивача, яка розміщена на офіційних веб-порталах міжнародних правозахисних організацій, в Ірані відбувається переслідування громадян з політичних мотивів та за релігійними ознаками. Також судом було враховано, що члени сім'ї ОСОБА_3, а саме - мати, батько та сестра, набули статусу біженця в Україні.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

Згідно ч. 5 ст. 10 вказаного Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Критерії, за якими особу може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», визнається особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції було встановлено, що в Ірані позивача звинувачували в антиурядовій діяльності, її декілька раз затримували співробітники Міністерства розвідки Ірану. Позивач зазначила, що вона вимушена була залишити країну свого походження з політичних причин, оскільки її звинувачували в тому, що вона належить до політичного руху. У 2005 році люди, які назвалися працівниками Міністерства розвідки Ірану затримали позивача та вилучили процесор від комп'ютера, пояснивши що її звинувачують у тому, що вона є політичним членом та здійснює антидержавні дії, застосовуючи Інтернет. Як пояснювала позивач, її забрали у в'язницю, де утримали 3 дні, через 2 дні, після того, як звільнили, їй зателефонували з міністерства і сказали прийти, і знову затримали на 2 дні. В подальшому її посадили за грати на 42 дні. Із в'язниці позивача звільнили під заставу. Після того на протязі одного року її постійно викликали до суду. У 2010 році у Ширазі почалася демонстрація, спрямована проти уряду. До позивача знову прийшли з Міністерства розвідки. В той час вона була на 7-му місяці вагітності. Позивача забрали в міністерство, де тримали у в'язниці 4 дні. Позивача знову розпитували, з якими Інтернет-сайтами вона має зв'язок. За неділю до цього сестру позивача викликали в Міністерство розвідки і утримували там протягом 9 днів. Через 10 днів позивач отримала повістку про те, щоб вона із сестрою з'явилися до Міністерства розвідки 22 грудня 2011 року. У зв'язку з цим позивач із сестрою почали готуватися до того, щоб покинути країну. Позивач зазначила, що її чоловік працює в Міністерстві розвідки, і саме він доповідав про всі її дії в Міністерство.

Позивач стверджує, що у разі повернення до країни її громадянської належності її життю та свободі буде загрожувати небезпека, а саме її можуть заарештувати і навіть вбити через те, що Міністерство розвідки вважає, що позивач належить до антиурядового політичного руху.

Також ОСОБА_3 зазначила, що у період проживання в Україні прийняла християнство. На підтвердження вказаної обставини позивач надала довідку про її членство в релігійній громаді євангельських християн-бабтистів «Голгофа».

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

На підставі інформації про ситуацію з порушенням прав людини в Ірані, що опублікована Міжнародною правозахисною організацією Міжнародна Амністія у доповіді за 2012 рік, судом першої інстанції було встановлено, що влада Ірану обмежує свободу слова, об'єднань та зібрань; мають місце арешти політичних дисидентів, захисників прав жінок та меншин, їх ув'язнення; катування здійснюється повсякчас; жінки, а також представники релігійних та етнічних меншин піддаються дискримінації на законодавчому рівні та на практиці; посилилися репресії по відношенню до правозахисників; політичні судові процеси проходили із порушеннями; представники релігійних меншин, у тому числі особи, які прийняли християнство, стикалися з утисками після закликів Верховного лідера та інших представників влади до боротьби з «помилковими віруваннями».

Згідно доповіді Міжнародної Федерації з прав людини прихованою стороною Ірану є дискримінація щодо етнічних та релігійних меншин, зміна віросповідання на християнство в Ірані вважається актом віровідступництва, який суворо карається офіційною владою. Покаранням може бути навіть смертна кара. Тому позивача, окрім переслідувань за політичними мотивами, описаними вище, може також зазнати переслідувань за релігійними ознаками у випадку повернення до Ірану.

Наведені обставини у своїй сукупності вказують на наявність у позивача об'єктивних підстав побоюватися, що у разі повернення до країни походження вона стане жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Державної міграційної служби України від 04 вересня 2014 року № 446-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність принципу збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист врахування, закріпленого у ч. 1 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначений принцип передбачає, що члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об'єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об'єднаних Націй.

Судом першої інстанції було встановлено, що батькам позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було надано статус біженців.

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що рішення суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову ОСОБА_3 є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 31 січня 2015 року, та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам та прийнято рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2015 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

В задоволенні апеляційної скарги Державної міграційної служби України - відмовити.

Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Я.С. Мамчур

О.О. Шостак

Ухвала складена в повному обсязі 28 липня 2015 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Шостак О.О.

Мамчур Я.С