Справа № 826/13405/13-а
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. К/800/7936/14

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2014 року по справі № 826/13405/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві

(далі - ГУ МВС України в м. Києві)

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій ГУ МВС України в м. Києві, оформлене протоколом від 31 липня 2013 року № 93 про відмову у визнанні позивача учасником бойових дій незаконним та скасувати його, зобов'язати відповідача визнати позивача учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що ГУ МВС України в м. Києві неправомірно відмовило йому у визнанні учасником бойових дій, не взявши до уваги той факт, що в період з грудня 1988 року по березень 1989 року він залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану під час збройного конфлікту з метою нормалізації обстановки, встановлення законності й правопорядку на території Вірменської РСР.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2014 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ МВС України в м. Києві від 31 липня 2013 року про відмову визнати позивача учасником бойових дій.

Визнано ОСОБА_1 учасником бойових дій на території інших держав.

Зобов'язано відповідача видати позивачу посвідчення учасника бойових дій встановленого зразка.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ГУ МВС України в м. Києві подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 під час навчання у Київській вищій школі МВС СРСР ім. Ф.Є. Дзержинського відповідно до наказу начальника КВШ МВС СРСР від 6 грудня 1988 року № 161 відряджався до міста Єреван, Вірменської РСР для участі у виконанні спеціального завдання з 17 грудня 1988 року по 7 березня 1989 року, що підтверджено Довідкою від 20 червня 2013 року № 46/107-721 (а.с.14).

Позивач звернувся до ГУ МВС України в м. Києві для встановлення йому статусу учасника бойових дій.

Рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій ГУ МВС України в м. Києві, оформленим протоколом від 31 липня 2013 року № 93 відмовлено позивачу у визнанні його учасником бойових дій на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території (далі - Перелік), оскільки у ньому Вірменська РСР відсутня.

Крім того, у протоколі Комісії від 31 липня 2013 року № 93 про відмову у визнанні позивача учасником бойових дій зазначено, що позивач не надав довідку 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про його особисту участь у бойових діях.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оскільки відповідно до Переліку входять інші країни, бойові дії на території яких мали місце після грудня 1979 року, а позивач виконував завдання в умовах надзвичайного стану та під час збройних конфліктів, то рішення відповідача про відмову у визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд касаційної інстанції з такими висновками судів попередніх інстанцій не погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до абзаців 1 і 3 пункту 2 статті 6 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасниками бойових дій визнаються, зокрема, учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території.

Зі змісту примітки 6 до вказаного Переліку стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій, якщо такі мали місце в інших країнах після грудня 1979 року, та не названі у Переліку, вбачається, що її положення поширюються лише на військових фахівців, які направлялися Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР у країни, на території яких велися бойові дії і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

У Переліку держав і періодів бойових дій на їх території колишні республіки Союзу РСР (зокрема, Вірменська РСР, Азербайджанська РСР та Молдавська РСР) відсутні, а позивачем не надано довідки 10 Головного управління Генерального штабу Збройних сил СРСР про його особисту участь у бойових діях, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 травня 2010 року № 21-74во10, від 3 жовтня 2011 року № 21-162а11, від 26 листопада 2013 року № 21-384а13, від 7 жовтня 2014 року № 21-349а14.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або проведення додаткової перевірки доказів, обставини встановлені повно та правильно, але допущена помилка в застосуванні норм матеріального права, суд касаційної інстанції, згідно зі статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України, скасовує рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2014 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у позові ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання незаконним та скасування рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, оформлене протоколом від 31 липня 2013 року № 93 про відмову у визнанні учасником бойових дій, зобов'язання визнати учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка відмовити.

Постанова набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Заїка М.М.

Рецебуринський Ю.Й.