Справа № 2а-5526/11/2670
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-5526/11/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Данилишин В.М.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Чеботок Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до Національного банку України про скасування рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

30 січня 2008 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулось до суду з позовом, в якому просило скасувати рішення відповідача від 03 липня 2007 року № 166 про накладення на позивача штрафу за порушення вимог законодавства України, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2010 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Однак, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 березня 2011 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся з касаційною скаргою на них, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В ході касаційного розгляду Вищим адміністративним судом повторно встановлено допущення судами попередніх інстанцій порушень норм права, у зв'язку з чим постановлено ухвалу, якою касаційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Водночас, судом касаційної інстанції наголошено, що під час нового розгляду справи суди повинні були розглянути справу та надати оцінку спірним правовідносинам в розрізі статті 250 Господарського кодексу України з урахуванням вказівок та мотивів суду касаційної інстанції щодо порушення позивачем вимог законодавства щодо ідентифікації клієнтів банку.Крім цього Вищим адміністративним судом України в ухвалі від25.11.2014 звернуто увагу на ті обставини,що в запереченнях позивач наголошував на те ,що не всі епізоди порушень входять до перевіряємого періоду з 01.10. 2006 по 01.01.2007 (а.с.122 т.4).

В ході нового розгляду справи Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалено постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, з урахуванням висновків та мотивів Вищого адміністративного суду, які у свою чергу є обов'язковими при розгляді справи відповідно до частини п'ятої ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 №2747-VI (КАС України), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та встановлено колегією суддів, в квітні 2007 року Національним банком України здійснено перевірку Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» за період з 1 жовтня 2006 року по 1 січня 2007 року з питань дотримання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом.

В ході здійсненої перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення:

- порушення позивачем статті 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» щодо відкриття рахунків без проведення належної ідентифікації фізичних осіб: виявлені факти встановлення банком місця тимчасового перебування фізичних осіб - нерезидентів на підставі власних заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3;

- порушення частини 4, 6 статті 64 Закону: клієнтам відкриті рахунки без належної ідентифікації фізичних осіб, які є власниками цих юридичних осіб, мають прямий або опосередкований вплив на них та отримують економічну вигоду від їх діяльності;

- порушення пункту 3 постанови Правління Національного Банку України від 14 травня 2003 року № 189 (Положення №189) в частині неприведення у відповідність до вимог чинного законодавства України ідентифікацію наявних клієнтів банку у встановлені вказаним пунктом терміни;

- порушення статті 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом», а саме: незабезпечення виявлення та реєстрації фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу.

Керуючись встановленими обставинами, Комісією з питань нагляду й регулювання діяльності банків прийнято рішення від 03 липня 2007 року № 166, яким на позивача накладено штраф в сумі 275 149 грн 08 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позов ПАТ «ВТБ Банк» до Національного банку України про скасування рішення відповідача є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю, оскільки факти порушень, за які до позивача застосовано штрафні санкції, виявлені у ході перевірки та підтверджені у довідці позивача від 19 квітня 2004 року, а також довідках перевірок відповідних філій. Крім того, порушення, допущені позивачем, виявлені протягом річного терміну, деякі з них, як уже встановлено судами у ході попереднього розгляду справи, є триваючими.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в повному обсязі, з огляду на наступні обставини справи.

Статтею 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що банкам забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки.

Банкам забороняється вступати в договірні відносини з клієнтами - юридичними чи фізичними особами у разі, якщо виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені.

Банк зобов'язаний ідентифікувати відповідно до законодавства України: клієнтів, що відкривають рахунки в банку; клієнтів, які здійснюють операції, що підлягають фінансовому моніторингу; клієнтів, що здійснюють операції з готівкою без відкриття рахунку на суму, що перевищує еквівалент 50000 гривень; осіб, уповноважених діяти від імені зазначених клієнтів.

Рахунок клієнту відкривається та зазначені операції здійснюються лише після проведення ідентифікації особи клієнтів та вжиття заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Банк має право витребувати, а клієнт зобов'язаний надати документи і відомості, необхідні для з'ясування його особи, суті діяльності, фінансового стану. У разі ненадання клієнтом необхідних документів чи відомостей або умисного подання неправдивих відомостей про себе банк відмовляє клієнту у його обслуговуванні. У разі наявності при здійсненні ідентифікації мотивованої підозри щодо надання клієнтом недостовірної інформації або навмисного подання інформації з метою введення в оману банк має надавати інформацію про фінансові операції клієнта спеціально уповноваженому органу виконавчої влади з питань фінансового моніторингу.

Для ідентифікації клієнта - юридичної особи банк має ідентифікувати фізичних осіб, які є власниками цієї юридичної особи, мають прямий або опосередкований вплив на неї та отримують економічну вигоду від її діяльності. У разі якщо юридична особа є господарським товариством, банк має ідентифікувати фізичних осіб, які мають істотну участь у цій юридичній особі. Клієнт має надавати передбачені законодавством відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. У разі ненадання таких відомостей клієнтом рахунок не відкривається, а в разі наявності раніше відкритих рахунків банк відмовляє в здійсненні обслуговування. Для ідентифікації і вжиття заходів, достатніх, на думку банку, для підтвердження особи клієнта - юридичної особи та для забезпечення спроможності банку виконувати правила внутрішнього фінансового моніторингу та програми його здійснення, у тому числі щодо виявлення фінансових операцій, що мають сумнівний характер, банк має право витребувати передбачену законодавством інформацію, яка стосується ідентифікації цієї особи та її керівників, у органів державної влади, які здійснюють нагляд та/або контроль за діяльністю цієї юридичної особи, банків, інших юридичних осіб, а також здійснювати передбачені законодавством заходи щодо збору такої інформації з інших джерел. Вказані органи державної влади, банки, інші юридичні особи зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня отримання запиту безоплатно надати банку таку інформацію.

Для ідентифікації клієнта - фізичної особи та вжиття заходів, достатніх, на думку банку, для підтвердження його особи, банк має право витребувати інформацію, яка стосується ідентифікації цієї особи, у органів державної влади, банків, інших юридичних осіб, а також здійснювати заходи щодо збору такої інформації про цю особу, яка є необхідною для виконання правил внутрішнього фінансового моніторингу та програм його здійснення, у тому числі щодо виявлення фінансових операцій, що мають сумнівний характер. Вказані органи державної влади, банки, інші юридичні особи зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня отримання запиту безоплатно надати банку таку інформацію.

Згідно з частини другої ст. 63 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України при здійсненні нагляду за діяльністю банків не рідше одного разу на рік проводить перевірку банків з питань дотримання ними законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

За приписами ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суб'єкт первинного фінансового моніторингу на підставі та на виконання цього Закону зобов'язаний: проводити ідентифікацію особи, яка здійснює фінансову операцію, що підлягає фінансовому моніторингу відповідно до цього Закону, або відкриває рахунок (в тому числі депозитний), на підставі наданих в установленому порядку документів або за наявності підстав вважати, що інформація щодо ідентифікації особи потребує уточнення; забезпечувати виявлення і реєстрацію фінансових операцій, що відповідно до цього Закону підлягають фінансовому моніторингу; надавати Уповноваженому органу інформацію про фінансову операцію, що підлягає обов'язковому фінансовому моніторингу, не пізніше ніж протягом трьох робочих днів з моменту її реєстрації; сприяти працівникам Уповноваженого органу у проведенні аналізу фінансових операцій, що підлягають обов'язковому фінансовому моніторингу; надавати відповідно до законодавства додаткову інформацію на запит Уповноваженого органу, пов'язану з фінансовими операціями, що стали об'єктом фінансового моніторингу, в тому числі таку, що становить банківську та комерційну таємницю, не пізніше, ніж протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту; сприяти суб'єктам державного фінансового моніторингу з питань проведення аналізу фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу; вживати заходів щодо запобігання розголошенню (у тому числі особам, стосовно фінансових операцій яких проводиться перевірка) інформації, яка надається Уповноваженому органу, та іншої інформації з питань фінансового моніторингу (в тому числі про факт подання такої інформації); зберігати документи, які стосуються ідентифікації осіб, якими здійснено фінансову операцію, що згідно з цим Законом підлягає фінансовому моніторингу, та всю документацію про здійснення фінансової операції протягом п'яти років після проведення такої фінансової операції.

Суб'єкт первинного фінансового моніторингу з урахуванням вимог чинного законодавства і нормативно-правових актів Уповноваженого органу встановлює правила проведення внутрішнього фінансового моніторингу та призначає працівника, відповідального за його проведення.

Відповідальний працівник має бути незалежним у своїй діяльності і підзвітним тільки керівнику суб'єкта первинного фінансового моніторингу та зобов'язаний не рідше одного разу на місяць інформувати керівника про виявлені фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу, та заходи, які були вжиті, у тому числі щодо: розробки та постійного поновлення правил внутрішнього фінансового моніторингу і програм його здійснення з урахуванням вимог чинного законодавства та нормативних актів Уповноваженого органу; підготовки персоналу щодо виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу відповідно до цього Закону, шляхом проведення освітніх та практичних заходів; забезпечення проведення внутрішнього фінансового моніторингу.

Обов'язок банк здійснювати управління ризиками легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму визначено п. 3 розділу ІІІ Положення № 189 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Банк забезпечує функціонування системи управління ризиками легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму шляхом: документування фактів, що можуть вплинути на формування відповідного(их) рівня(ів) ризику(ів) легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму; урахування результатів оцінки, моніторингу та аналізу рівнів ризиків легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму, а також оцінювання можливого впливу на рівні ризиків легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму рішень банку до їх прийняття; ужиття застережних заходів/належних заходів.

Забезпечення управління ризиками легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму покладається безпосередньо на відповідального працівника банку - юридичної особи/філії іноземного банку.

Разом з тим, відповідно до п.п. 1.2, 1.18 Положення про планування та порядок проведення інспекційних перевірок, затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 276 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), період інспектування - період, за який аналізуються та розглядаються документи, матеріали та діяльність банку під час інспекційної перевірки.

Для здійснення інспекційної перевірки інспектору або інспекційній групі видається посвідчення на право проведення цієї перевірки. У посвідченні зазначаються назва об'єкта перевірки, підстави, строки проведення інспекційної перевірки (дати початку і закінчення), період інспектування, перелік питань, що підлягають перевірці, склад інспекційної групи (із зазначенням прізвища, імені, по батькові, посади).

Як встановлено судом першої інстанції, у вступній частині оскаржуваного рішення зазначено період, за який проведено перевірку, а саме з 01 жовтня 2006 року по 01 січня 2007 року. За вказаний період проаналізовано діяльність із питань фінансового моніторингу центрального офісу позивача як юридичної особи (том 1 а.с. 18).

Водночас, перевірка позивача здійснювалась на підставі посвідчення відповідача від 07 березня 2007 року № 43-318/1320-2503, згідно з яким, період інспектування комплексної перевірки позивача - із 01 червня 2004 року по 01 січня 2007 року.

23 липня 2015 року в судовому засіданні представники відповідача пояснили, що у вступній частині оскаржуваного рішення допущено описку, а саме помилково зазначено що перевірка проводилась із 01.10.2006, замість вірного із 01.06.2004 і виправлення в оскаржуване рішення не вносилось, оскільки в посвідченні відповідача зазначено правильний період перевірки.

Однак, судова колегія не приймає до уваги такі твердження, адже в матеріалах справи відсутнє додаткове рішення, яким виправлено таку описку. Більше того, предметом оскарження є саме рішення суб»акта владних повноважень, а не посвідчення.

Разом з тим, інформація про вище викладені обставини міститься у довідці перевірки позивача від 19 квітня 2007 року. У вказаній довідці також зафіксовано результати перевірок філій позивача, зокрема:

- Миколаївська філія позивача: період інспектування - із 31 січня 2006 року по 31 січня 2007 року (не виявлені операції проведені у період із 14 червня 2006 року по 17 січня 2007 року);

- Кіровоградська філія позивача: період інспектування - із 10 березня 2006 року по 01 січня 2007 року (інформацію до уповноваженого органу не надано щодо операцій, внесених до реєстру у період із 08 по 19 серпня 2006 року);

- Одеська філія позивача: період інспектування - із 01 червня 2004 року по 01 березня 2007 року (до реєстру внесено інформацію про операції у період із 05 серпня по 08 вересня 2005 року).

Усі порушення, виявлені у діяльності вище перелічених філій позивача, допущені у межах періодів інспектування та зафіксовані у довідках перевірок філій позивача від 19 та 21 березня 2007 року.

В наведених довідках відображено, що у ході перевірки виявлено факти встановлення позивачем місця тимчасового перебування фізичних осіб-нерезидентів на підставі власних заяв цих осіб, тоді як відповідно до норм чинного законодавства, дані, які банк як суб'єкт первинного фінансового моніторингу на підставі наданих оригіналів або належним чином завірених копій документів зобов'язаний встановити під час ідентифікації особи, яка відкриває рахунок, визначено ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом».

Вимоги до обсягу ідентифікації фізичних осіб - нерезидентів встановлено частини третьої ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» та п. 3.4 Положення № 189, згідно з якими, при ідентифікації нерезидентів - фізичних осіб банк повинен визначити їх місце проживання або тимчасового перебування.

Порядок відкриття поточних рахунків клієнтів врегульовано нормами Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492).

Так, відповідно до п. 2.3 Інструкції № 492, банк з метою ідентифікації нерезидентів має встановити: для фізичної особи - прізвище, ім'я та по батькові (за наявності), дату народження, серію і номер паспорта (або іншого документа, що посвідчує особу), дату видачі та орган, що його видав, громадянство; відомості про місце проживання або місце тимчасового перебування фізичної особи в Україні; для юридичної особи - повне найменування, місцезнаходження та реквізити банку, у якому відкрито рахунок, номер банківського рахунку; відомості про органи управління та їх склад; дані, що ідентифікують осіб, які мають право розпоряджатися рахунками та майном; відомості про власників істотної участі в юридичній особі; відомості про контролерів юридичної особи. Банку також подається копія легалізованого витягу з торгового, банківського чи судового реєстру або нотаріально засвідчене реєстраційне посвідчення уповноваженого органу іноземної держави про реєстрацію відповідної юридичної особи.

Також, слід звернути увагу на приписи Господарського кодексу України про, що наголошено судом касаційної інстанції.

Так, частиною першою ст. 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 238 ГК України визначено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом (ст. 250 ГК України).

Таким чином, встановлений ст. 73 Закону України «Про банки та банківську діяльність» штраф за своєю природою є адміністративно-господарською санкцією, а тому до даних спірних правовідносин застосовується приписи ст. 250 ГК України.

Враховуючи наведені обставини, в сукупності з правовими нормами, судова колегія дійшла висновку про наявність допущених з боку суб'єкта господарювання порушень, однак, вважає, що суб'єктом владних повноважень прийнято рішення з порушенням положень частини третьої ст. 2 КАС України, зокрема:

по-перше без дотримання повноваження з метою, з якою це повноваження надано, тобто прийнявши рішення щодо порушень, які не підлягали перевірці, а саме порушення, що вчиненні 04.08.2005, 26.09.2005, 01.02.2006 та 23.02.2007, адже згідно резолютивної частини оскаржуваного рішення, період в межах якого необхідно було здійснити таку перевірку є з 01 жовтня 2006 року по 01 січня 2007 року (том 5 а.с.14-16).

по-друге своєчасно, тобто протягом розумного строку, який визначений ст. 250 ГК України, адже з моменту вчинення порушень 04.08.2005, 26.09.2005, 01.02.2006 пройшло більше одного року, крім цього штрафні санкції застосовані поза межами періоду перевірки в тому числі і за порушення вчинене 23.02.2007.

У зв'язку з наведеним ,колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення в частині штрафних санкцій,застосованих за вчинені порушення поза періодом перевірки та з порушенням строків встановлених ст. 250 ГК України.

Що ж стосується застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 17 000 грн, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Так, абзацом третім частини першої ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» суб'єкт первинного фінансового моніторингу на підставі та на виконання цього Закону зобов'язаний надавати Уповноваженому органу інформацію про фінансову операцію, що підлягає обов'язковому фінансовому моніторингу, не пізніше ніж протягом трьох робочих днів з моменту її реєстрації.

Положеннями частини третьої ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» у разі невиконання (неналежного виконання) суб'єктом первинного фінансового моніторингу вимог цього Закону до нього може застосовуватися в порядку, встановленому законодавством, штраф у розмірі до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У випадку відсутності згоди щодо сплати штрафу рішення про накладення штрафу чи у його відмові приймається судом за поданням органу, що регулює діяльність суб'єкта первинного фінансового моніторингу та надає ліцензії або інший спеціальний дозвіл.

Пунктом 1 постанови Правління Національного банку України від 17 березня 2004 року № 108 «Про порядок накладення Національним банком України штрафів за порушення банками вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» визначено, що за невиконання (неналежне виконання) банком вимог статей 5, 6, 7 та 8 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом» (далі - Закон) Національний банк України (далі - Національний банк) адекватно вчиненому правопорушенню може накласти на банк штраф у розмірі до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Штраф за порушення в діяльності філії банку накладається безпосередньо на банк - юридичну особу.

Слід зауважити те, що розмір штрафу за порушення наведеного Закону не залежить від кількості вчинених порушень.

Відтак, колегія суддів вважає, що за наявності допущених порушень з боку ПАТ «ВТБ Банк», застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 17 000 грн НБ України, є правомірним.

Також, безпідставними є посилання відповідача на положення п.3 частини другої розділу Х «Прикінцевих положень» Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» частину першу статті 4 Господарського кодексу України доповнено абзацом сьомим такого змісту: «відносини за участю суб'єктів господарювання, що виникають у процесі виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», з огляду на те, що такі зміни прийняті Верховною Радою України після прийняття оскаржуваного рішення, а тому з урахуванням приписів частини першої ст. 58 Конституції України, положення абзацу сьомого ст. 4 ГК України не можуть бути застосовані до позивача.

Не приймаються до уваги і посилання відповідача на положення п. 7.14 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2001 року №369 (в редакції постанови Правління Національного банку України від 17.08.2006 №324), згідно якого розрахунок суми штрафів здійснюється за кожним фактом допущених порушень, що зазначені в цій главі, а накладення штрафів за ці порушення здійснюються протягом шести місяців з дня виявлення порушення, з огляду на те, що даний нормативно правовий акт є підзаконним актом, відтак, до даних правовідносин слід застосовувати строки накладення адміністративно-господарських санкцій визначених приписами Закону,які містить стаття 250 ГК України.

Хибними також, є твердження відповідача, що допущені позивачем порушення є триваючим, адже ПАТ «ВТБ Банк», як суб'єкт первинного фінансового моніторингу, зобов'язаний здійснити такий моніторинг, саме при відкритті рахунків чи здійснення певних грошових переказів, а тому, оскільки такі дії (порушення) вчиненні 04.08.2005, 26.09.2005, 01.02.2006, 11.10.2006, 29.12.2006 та 23.02.2007, підстав вважати їх триваючими немає.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскільки Національним банком України, як контролюючим органом прийнято рішення з частковими порушенням норм права, що у свою чергу впливає на права та інтереси суб'єкта господарювання, таке рішення підлягає скасуванню в окремій його частині.

Згідно частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Оскільки, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв'язку з цим виникає необхідність у задоволені апеляційної скарги та відповідно у скасуванні постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до Національного банку України про скасування рішень - задовольнити частково.

Скасувати рішення Комісії з питань нагляду й регулювання діяльності банків від 03.07.2007 №166 про накладення штрафу за порушення законодавства України, яке регулює відносини у сфері запобігання (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, в частині сум штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 147 513 грн 76 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Троян

Судді: Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.