Справа № 813/2495/15
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2015 року № 813/2495/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Присташ І.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 прокуратури України ОСОБА_3,

відповідач начальник відділу з питань доступу до публічної інформації ОСОБА_2 прокуратури України ОСОБА_4 не прибула,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 прокуратури України, начальника відділу з питань доступу до публічної інформації ОСОБА_2 прокуратури України ОСОБА_4 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобовязання до вчинення дій,

в с т а н о в и в:

Позивач подав до суду позов до ОСОБА_2 прокуратури України, начальника відділу з питань доступу до публічної інформації ОСОБА_2 прокуратури України ОСОБА_4, в котрому просить суд:

- визнати протиправними дії ОСОБА_2 прокуратури України, посадовою особою якої, а саме начальником відділу з питань доступу до публічної інформації ОСОБА_4, листом № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року відмовлено у наданні інформації, що позивачем запитувалась 20.04.2015 року;

- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 прокуратури України, якою не вжиті відповідні заходи по контролю за дотриманням та виконанням посадовими особами даного органу, зокрема ОСОБА_4 вимог ст. ст. 19, 32, 34, 40 Конституції України, ст. ст. 5, 6, 9, 10, 14, 22 Закону України Про доступ до публічної інформації та ін. при розгляді запиту на інформацію від 20.04.2015 року;

- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_4, якою в процесі розгляду вищезгаданого запиту на інформацію проігноровані та невиконані приписи ст. ст. 19, 32, 34, 40 Конституції України, ст. ст. 5, 6, 9, 10, 14, 22 Закону України Про доступ до публічної інформації;

- зобовязати ОСОБА_2 прокуратуру України надати у відповідності до вимог Закону України Про доступ до публічної інформації повну, вичерпну і обєктивну інформацію на запит від 20.04.2015 року.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що йому на його запит здійснений ним в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» від відповідача надійшов лист, яким, на його думку, необгрунтовано відмовлено у запитуваній позивачем інформації. Зауважує, що відповідь носить неконкретний і не предметний характер, котрою залишено поза увагою питання, що ставились у запиті. Відтак вважає, що надаючи таку беззмістовну відповідь, відповідач діяв не у відповідності з законом, у звязку з чим просить суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 прокуратури України проти позову заперечив, надавши письмові заперечення. В своїх запереченнях відповідач стверджує, що запитувана інформація є внутрішньовідомчим листуванням, а відтак відноситься до службової інформації, згідно з Законом України Про доступ до публічної інформації така інформація є інформацією з обмеженим доступом. З наведених підстав просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач начальник відділу з питань доступу до публічної інформації ОСОБА_2 прокуратури України ОСОБА_4 в судові засідання не прибула, надала аналогічні за змістом запереченням ОСОБА_2 прокуратури України письмові заперечення проти позову, в котрих просить суд в позові відмовити, а також просила суд розгляд справи проводити у її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Позивач листом від 20.04.2015 року на імя ОСОБА_2 прокурора України скерував запит про надання інформації стосовно листа Головного управління військових прокуратур ОСОБА_2 прокуратури України №10/1/1-26220-07 від 04.10.2011 року, оскільки вважає, що даний лист зачіпає його права, а також просив надати йому копію документу, у якому містилась запитувана інформація.

За підписом відповідача начальника відділу Генпрокуратури України з питань доступу до публічної інформації ОСОБА_4 позивачу листом № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року відмовлено у наданні запитуваної інформації, вказавши, що норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» не врегульовують відносин, котрі врегульовані спеціальним законодавством.

Позивач не погодившись з отриманою відповіддю звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Так, пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розглянувши лист відповіді № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року, яким відповідач відмовив позивачу в наданні запитуваної інформації, суд приходить до висновку, що така відмова не відповідає наведеним вище вимогам чинного законодавства. А зокрема, обставини, на які відповідач посилається в листі як на підставу для відмови, не відповідають переліку підстав, який визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Як вбачається із змісту листа відповіді № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року, відповідач зазначає, що зміст запитуваного листа стосується проведення військовою прокуратурою Західного регіону України перевірки щодо позивача в порядку ст. 97 КПК України (1960 року). А тому питання позивач вправі вирішувати в порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян» та кримінально процесуальним законодавством України, оскільки дія Закону України «Про доступ до публічної інформації» не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які врегульовані спеціальним законом.

Тобто, фактично відповідач відмовив позивачу в задоволенні запиту й у наданні запитуваної інформації виключно з тих мотивів, що надання такої інформації повинно відбуватися в іншому порядку.

Водночас у своїй відповіді-рішенні відповідач не послався на причини, які у встановленому Законом порядку обмежували би доступ до запитуваної інформації, не вказав, чи відноситься інформація до категорії інформації з обмеженим доступом і чому, тобто не виконав свої обовязки щодо надання змістовної і законної відповіді на запит, відповідно до поставлених запитань.

Поруч з тим, попри зазначене у відповіді № 23-592 вих.15 від 24.04.2015 року під час судового розгляду відповідач у своїх письмових запереченнях на позов голосить на тому, що запитувана позивачем листом від 20.04.2015 року інформація щодо листа Головного управління військових прокуратур ОСОБА_2 прокуратури України №10/1/1-26220-07 від 04.10.2011 року відноситься до міжвідомчого листування, так як визначає організацію роботи, а тому вважається службовою, котра відповідно носить характер обмеженої інформації, що й слугувало відмовою у наданні відповіді позивачу, хоча суд зауважує, що жодним словом у оскарженій відповіді відповідач про це не згадує та щодо цього суд звертає увагу на наступне.

У відповідності до приписів ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до службової може зокрема, належати інформація, що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.

Відповідно до частини 2 даної статті документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Згідно ж ч. 2 ст. 6 цього Закону, обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно ч. 7 даної статті Закону, обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Однак, навіть попри зайняту відповідачем процесуальну позицію про те, що відповідь не надавалась з огляду на службовий характер інформації, котру запитували, котра, суд звертає увагу, протирічить змісту оскарженої відповіді, відповідач не зумів довести суду про неможливість надання доступу до запитуваної інформації з огляду на начебто статус інформації з обмеженим доступом, доступ до котрої не надавався, так як така інформація буцімто відповідала в сукупності критеріям визначених ч. 2 ст. 6 Законом України «Про доступ до публічної інформації».

З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтовані в частині визнання дій протиправними та зобовязання до вчинення дій, а в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності слід відмовити з огляду на фактичні обставини справи, адже фактично відповідач прийняв до розгляду запит позивача, не лишив його поза увагою, а за наслідками розгляду надав відповідь позивачу, котру вважав законною, тобто виконуючи запит відповідач керувався своїм переконанням щодо його правомірності, а відтак не застосування одних і водночас застосування інших норм не може вважатись протиправною бездіяльністю, навіть попри те, що як уже встановлено судом відповідач діяв неправомірно відмовляючи у наданні інформації, а тому у задоволенні вимоги про визнання протиправною бездіяльності слід відмовити як такій, що є необґрунтованою.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

А суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати відповідно до ст. 94 КАС України слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 прокуратури України, посадовою особою якої, а саме начальником відділу з питань доступу до публічної інформації ОСОБА_4, листом № 23-592вих.15 від 24.04.2015 року відмовлено ОСОБА_1 у наданні інформації, яка ним запитувалась 20.04.2015 року.

Зобовязати ОСОБА_2 прокуратуру України надати у відповідності до вимог Закону України Про доступ до публічної інформації повну, вичерпну і обєктивну інформацію на запит ОСОБА_1 від 20.04.2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (79020, м. Львів, пр. В.Чорновола, 95/23) судові витрати в розмірі 49,38 грн (сорок девять грн. 38 коп.)

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та підписано 30.07.2015 року.

Суддя Сидор Н.Т.