Справа № 802/2084/15-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 липня 2015 р. Справа № 802/2084/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка І.В.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до: Літинського комунального підприємства "Комунсервіс"

про: стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулося Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) з адміністративним позовом до Літинського комунального підприємства "Комунсервіс" (далі КП "Комунсервіс") про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в порушення статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" відповідач не забезпечив встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування, в звязку з чим зобовязаний сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 18656,25 грн. та пеню в розмірі 1548,78 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, та просила суд задовольнити адміністративний позов повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд установив наступне.

КП "Комунсервіс" використовує найману працю та зобовязане виконувати соціальні програми по охороні прав малозахищених верств населення, в тому числі інвалідів, зокрема, шляхом створення чи виділення робочих місць для працевлаштування інвалідів згідно з чинним законодавством України.

Відповідач до Фонду подав звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік, згідно з яким самостійно визначив середньооблікову кількість штатних працівників в кількості 16 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 0 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", також самостійно розрахована відповідачем і становить 1 особа (а. с. 4).

Несплачені адміністративно-господарська санкція та нарахована у звязку з цим пеня стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількості робочих місць округлюється до цілого значення.

Статтею 18 Закону визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Статтею 20 Закону передбачено, що підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині 1 цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

З аналізу положень вказаного Закону слідує, що на субєктів господарювання покладено обовязок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів в необхідній кількості та надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. При цьому, обовязок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком самостійно підбирати інвалідів на створені робочі місця. Водночас, законодавець зобовязує підприємства надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування затверджений постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31 січня 2007 року "Про реалізацію статей 19 та 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом, а інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Як установив суд, відповідач подав до Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів ОСОБА_4 про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік за формою 10-ПІ, затвердженою наказом Мінпраці України від 10.02.2007 №42. В даному звіті відповідач чітко зазначив, що в 2014 році середньооблікова кількість штатних працівників в нього становила 16 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб, фонд оплати праці штатних працівників - 298,5 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника - 18656,25 грн. Кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до статті 19 Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" становить 1 особа.

Таким чином, відповідач не виконав норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості одного робочого місця і, як наслідок, повинен був розрахувати в 06 рядку ОСОБА_4 суму адміністративно-господарських санкцій в розмірі середньої річної заробітної плати - 18656,25 грн.

Підтвердженням невиконання нормативу згідно п. 3.3 Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого наказом Мінпраці України від 15.05.2007 № 223, є поданий відповідачем ОСОБА_4 про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про зайнятість населення" кожен має право на безоплатне одержання інформації про пропонування і попит на робочу силу, зокрема про вільні робочі місця (посади), можливості та умови працевлаштування на території України і за кордоном, професійну орієнтацію, професійне навчання та інші послуги, передбачені законодавством. Держава забезпечує доступ до інформації у сфері зайнятості населення через органи державної влади та засоби масової інформації.

Судом встановлено, що відповідачем виконані вимоги постанови Кабінету Міністрів України №70 від 31 січня 2007 року "Про реалізацію статей 19 та 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо подання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів до відділення Фонду, в якому він зареєстрований.

Однак, суд встановив, що КП "Комунсервіс" протягом 2014 року не подавало до місцевого центру зайнятості інформацію про попит на робочу силу за формою №3-ПН для працевлаштування осіб, які мають інвалідність, що підтверджується листом Літинського районного центру зайнятості від 26.06.2015 № 03-16/1016 (а. с. 7).

На переконання суду, відповідачем не вжито всіх залежних від нього заходів для працевлаштування інваліда, зважаючи на таке.

Пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" №5067-VI передбачено, що роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" №5067-VI наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)". Так, пунктом 2.1 цього Порядку передбачено, що така форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії (й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Отже, в контексті прийнятого Закону України "Про зайнятість населення" №5067-VI та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" на роботодавців покладено обов'язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття такої (их) вакансії(й).

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що відповідачем не вживались заходи для організації працевлаштування осіб-інвалідів шляхом надання інформації в місцевий центр зайнятості протягом 2014 року щодо потреби в працівниках з обмеженими фізичними можливостями. Неподання такої інформації відповідному центру зайнятості свідчить про невиконання обов'язку, передбаченого Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", щодо створення та виділення робочих місць для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями.

Тобто, встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що протягом 2014 року відповідач не створив одного робочого місця для працевлаштування осіб-інвалідів, у зв'язку із чим не подавав звітності форми №3-ПН до місцевого центру зайнятості.

Відтак, на думку суду, нестворення протягом 2014 року одного робочого місця для працевлаштування інвалідів свідчить про невжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів для працевлаштування інвалідів, адже за умови створення протягом вказаного періоду робочого місця та повідомлення про це місцевий центр зайнятості такі робочі місця могли б бути заповнені.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідач не виконав норматив створення або виділення одного робочого місця для працевлаштування інвалідів, що свідчить про невиконання обов'язку, що передбачений Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого наказом Мінпраці України № 223 від 15.05.2007 року (далі Порядок), порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, яка обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до положень п. 3.4, 3.7 Порядку орган контролю нараховує пеню з наступного дня граничного строку сплати адміністративно-господарських санкцій по день подання позовної заяви за невиконання нормативу щодо працевлаштування інвалідів.

Таким чином, позивачем правомірно нараховано КП "Комунсервіс" пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в сумі 1548,78 грн.

Визначаючись щодо визнання позову відповідача , суд виходив з такого.

Відповідно до частини 1 статті 112 КАС України відповідач може визнати адміністративний позов повністю або частково. Згідно з частиною 4 цієї статті суд не приймає визнання адміністративного позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Суд приймає визнання відповідачем адміністративного позову як таке, що не суперечить закону, не порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Враховуючи визнання відповідачем адміністративного позову, суд ухвалює рішення за правилами, що встановлені ч. 3 ст. 112 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 112 КАС України в разі часткового визнання адміністративного позову відповідачем і прийняття його судом може бути прийнята постанова суду про задоволення визнаних відповідачем позовних вимог відповідно до статті 164 цього Кодексу. Водночас, цією ж частиною статті 112 КАС України встановлено, що в разі повного визнання відповідачем адміністративного позову і прийняття його судом приймається постанова суду про задоволення адміністративного позову.

Таким чином, у разі повного визнання відповідачем адміністративного позову і прийняття його судом, суд позбавлений процесуальної можливості прийняте інше рішення, ніж постанову про задоволення адміністративного позову.

Зважаючи на обґрунтованість адміністративного позову, враховуючи визнання позову відповідачем, а також те, що таке визнання не порушує нічиї права, свободи або інтереси, суд доходить висновку про необхідність задоволення адміністративного позову.

Оскільки спір вирішений на користь субєкта владних повноважень, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат позивача - суб'єкта владних повноважень, повязаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають (ст. 94 КАС України).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Літинського комунального підприємства "Комунсервіс" (вул. Кармелюка, буд. 32, смт. Літин, Вінницька область 22300, , банківські реквізити: р/р 2002 в ВФ ПАТ КБ "Приватбанк", МФО 302689) на користь Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (одержувач: Держбюджет Літинського району, р/р 0301, код 37908279, банк одержувача: ГУДКСУ у Вінницькій області м. Вінниця, МФО 802015, символ звітності 230, код бюджетної класифікації 50070000, призначення платежу: "платежі до Фонду соціального захисту інвалідів за 2014 рік") адміністративно-господарські санкції в розмірі 18656 (вісімнадцять тисяч шістсот пятдесят шість) грн. 25 (двадцять пять) коп., пеню в розмірі 1548 (одна тисяча пятсот сорок вісім) грн. 78 (сімдесят вісім) коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович