Справа № 425/2200/15-а
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2015 Провадження №2-а/425/56/15

Справа №425/2200/15-а

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Білак Н.В., за участю позивача: ОСОБА_1, представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання дії не правомірною та про зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, яким, з урахуванням наданих суду пояснень, просив визнати неправомірною відмову у призначенні та виплати йому щомісячної адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі, яка встановлена Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2014 року №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», а також просив зобовязати відповідача здійснити нарахування та виплату такої допомоги з дня її виплати.

Позиція позивача полягала у тому, що він має статус внутрішньо переміщеної особи, оскільки до переїзду у місто Рубіжне Луганської області, він мав зареєстроване місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 та був вимушений покинути своє місце проживання через проведення антитерористичної операції та загрозу його життю та здоров`ю. Отримавши у відповідача 13 листопада 2014 року довідку про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи, з метою отримання щомісячної адресної (грошової) допомоги, він подав відповідачу заяву встановленої форми, копію свого паспорту, вказану довідку, а також заяву з реквізитами свого банківського рахунку. Однак про розгляд його документів та відмову у призначенні йому адресної допомоги, він дізнався тільки у червні 2015 року з отриманої письмової відповіді. А про те, що відповідач прийняв рішення про відмову у призначенні йому адресної грошової допомоги, він взагалі дізнався тільки після ознайомлення із запереченнями відповідача на поданий ним позов. Тому, оскільки на його думку, він подав усі необхідні документи для призначення йому щомісячної адресної допомоги, але вона не була призначена, нарахована і виплачена відповідачем, відмову у цьому він вважає неправомірною, а захист свого порушеного права бачить можливим шляхом зобовязання відповідача здійснити вказані дії.

Позиція відповідача полягала у тому, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач просить призначити, нарахувати та виплатити йому адресну допомогу, як внутрішньо переміщеній особі, однак такого обовязку не передбачено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Відповідач не являється структурним підрозділом місцевої державної адміністрації, а тому не може видавати довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Що стосується відмови, яку оскаржує позивач, то з огляду на механізм призначення щомісячної адресної допомоги, який прописаний у постанові Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2014 року №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», підстав для призначення, нарахування і виплати позивачу вказаної допомоги не було. Зокрема у звязку з тим, що при подачі позивачем заяви для призначення адресної допомоги 13 листопада 2014 року, він вже мав зареєстроване місце проживання на території міста Рубіжне Луганської області, яке не відноситься ні до тимчасово окупованої території України, ні до території проведення антитерористичної операції.

Зважаючи на те, що позивач та відповідач доводили свої вимоги і заперечення тільки письмовими доказами, які є в матеріалах справи, без використання інших засобів доказування, суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, являється громадянином України, який з 05 червня 1996 року мав зареєстроване місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3-4,15,19).

У лютому 2008 року, йому було призначено пенсію, як інваліду 2 групи з дитинства, довічно (а.с.5).

А у жовтні 2014 року, ОСОБА_1, фактично змінив своє місце проживання на ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.2,7,21).

Одинадцятого листопада 2014 року, комунальне підприємство «Житловий сервіс» видало довідку, за формою затвердженою рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради від 24 жовтня 2014 року №266, у тому, що ОСОБА_1 дійсно фактично проживає за вказаною вище адресою у місті Рубіжне (а.с.22).

Тринадцятого листопада 2014 року, ОСОБА_1 подав до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області заяву №535 про взяття його на облік, як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.21). Того ж дня, назване управління видало йому довідку від 13.11.2014 року №917000535 про взяття його на облік як особи, яка перемістилась з тимчасово окупованої території України (району проведення антитерористичної операції) (а.с.7,20).

Також, 13 листопада 2014 року, ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_4, в квартирі 44 (а.с.4,15).

Разом з цим, у цей же день, він подав до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області заяву для призначення йому щомісячної адресної допомоги як особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.16). Також додав копію свого паспорту, предявив довідку про взяття його на облік як особи, яка перемістилась з тимчасово окупованої території України (району проведення антитерористичної операції), та дав копію свідоцтва про шлюб (а.с.18,19,15).

Судом встановлено і те, що 20 листопада 2014 року Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області прийняло рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні вказаної адресної допомоги у розмірі 884 гривні, однак докази надання копії цього рішення останньому чи хоча б повідомлення про це рішення, відповідачем не надано (а.с.14,1-13,15-34).

У червні 2015 року, ОСОБА_1 повідомили про відмову у призначенні адресної допомоги у звязку із наявністю у нього, на момент подання зави про призначення цієї допомоги, постійної реєстрації за адресою у місті Рубіжне (а.с.6).

А в липні 2015 року, не погодившись з відмовою у призначенні йому адресної допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду (а.с.2).

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник публічно-правовий спір в межах якого позивач, як фізична особа, вважає що відповідач, як субєкт владних повноважень, порушив його право на отримання соціального захисту у вигляді права на отримання щомісячної адресної допомоги, оскільки неправомірно відмовив позивачу в отриманні такої допомоги. А тому, оспорює вказану відмову, та вважає належним способом захисту свого права зобовязання відповідача призначити, нарахувати та виплатити йому названу допомогу.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Положеннями частини першої статті 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у випадках, передбачених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», зокрема у частині 1 статті 9 Верховна Рада України встановила, що внутрішньо переміщена особа має право на створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання. А положеннями пункту 6 статті 20, український парламент доручив Кабінету Міністрів України, протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим законом, забезпечити розроблення та затвердження в установленому порядку комплексної державної програми щодо підтримки та соціальної адаптації громадян України, які переселились з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції в інші регіони, зокрема доручив вжити заходів із вирішення питань щодо отримання соціальних виплат для цієї категорії громадян.

При цьому, у статті 1 названого закону, Верховна Рада України дала визначення такій категорії громадян України як «внутрішньо переміщена особа», під якою слід розуміти громадянина України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Тут слід відзначити, що суд не підтримує позицію представника відповідача в тій частині, що громадяни України, які переселились з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в інші регіони України не являються «внутрішньо переміщеними особами» у розумінні вказаного закону, оскільки положення пункту 7 статті 20 цього ж закону прямо передбачають, що внутрішньо переміщеними особами являються такі громадяни.

З цих же мотивів, суд вважає постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №505 «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» та №509 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» такими, що прийняті саме на виконання положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Тому ніяких неузгодженостей у законодавстві, яке регулює спірні правовідносини між сторонами спору, на чому наполягав відповідач, суд не знайшов.

Посилання відповідача на те, що він не являється структурним підрозділом місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення, а тому й не уповноважений видавати довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, як це передбачено частиною 3 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», суд вважає помилковими з огляду на наступне.

В силу положень частини 1 статті 5 та частини 1 статті 7 вказаного закону, отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є підтвердженням наявності однієї з підстав для отримання соціальних послуг відповідно до законодавства.

І дійсно, положеннями частини 3 і 8 статті 4 названого закону передбачено, що для отримання такої довідки, внутрішньо переміщена особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, який цю довідку і видає.

Наведені положення, узгоджуються й з пунктом 10 частини 1 статті 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» якими передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань соціального захисту.

Однак, тут суд враховує і те, що відповідач являється виконавчим органом Рубіжанської міської ради Луганської області, тобто органом місцевого самоврядування. А згідно абзацу 14 статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повноваження органів виконавчої влади (до яких, згідно статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» відносяться й місцеві державні адміністрації) надані органам місцевого самоврядування законом, вважаються делегованими.

А це означає, що при здійсненні повноважень органів виконавчої влади, наданих органам місцевого самоврядування законом, останні, діють як органи виконавчої влади.

І оскільки, положеннями підпункту 6 пункту б) частини 1 статі 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належить й таке делеговане повноваження, як вирішення відповідно до законодавства питань про надання компенсацій і пільг у випадках передбачених законодавством, на думку суду, відповідач при вирішенні усіх питань, які стосуються надання компенсацій і пільг у випадках передбачених законодавством, діє як орган місцевої державної адміністрації.

І тому не випадково, Кабінет Міністрів України у пункті 2 свого «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції», який затверджено вже названою постановою №509 від 01 жовтня 2014 року, встановив, що для отримання вказаної довідки, особа може звернутись як до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення державних адміністрацій, так і до таких же підрозділів виконавчих органів міських рад.

А вирішення такого питання, безпосередньо стосується надання у майбутньому внутрішньо переміщеним особам, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №505 від 01 жовтня 2014 року, компенсації у вигляді щомісячної адресної допомоги, оскільки однією з умов отримання такої допомоги є предявлення вже вказаної довідки.

Тому жодних правових неузгодженостей між положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та названими постановами Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №505 та №509, суд не бачить.

Те саме стосується і вказаної відповідачем різниці у назві довідок. Зокрема за законом, мова йде про «довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», а за постановою Кабінету Міністрів України №509 про «довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції».

Але суд знову констатує, що з огляду на зміст пункту 7 статті 20 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції і є тими особами, яких закон називає внутрішньо переміщеними особами.

А тому, закріплення у підзаконному акті назви довідки саме з такою назвою, яка допускається самими законодавцем, не може бути підставою для зволікань у вирішенні питання щодо видачі довідки та призначення адресної допомоги на підставі вказаних нормативно-правових актів.

Як вже зазначалось, Кабінет Міністрів України 01 жовтня 2014 року шляхом затвердження постанови №505, встановив щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі оплату житлово-комунальних послуг (грошова допомога).

У пункті 2 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі оплату житлово-комунальних послуг (грошова допомога)», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 01 жовтня 2014 року однозначно встановлено, що грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (далі - особа, яка переміщується), а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

А пунктом 5 вказаного порядку, Уряд України передбачив, що для отримання грошової допомоги уповноважений представник сім`ї звертається до уповноваженого органу за фактичним місцем проживання (перебування) з відповідною заявою та предявляє паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу, та довідки всіх членів сім`ї про взяття на облік осіб, які переміщуються.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, 13 листопада 2014 року звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області з відповідною заявою про призначення йому адресної грошової допомоги (а.с.16). При цьому, на момент свого звернення він мав статус громадянина України, який постійно проживає в Україні, перемістився з району проведення антитерористичної операції (місто Горлівка Донецька область) та знаходився на обліку у вказаному управлінні, як структурному підрозділі з питань соціального захисту населення виконавчого органу міської ради, а також предявив свій паспорт та довідку про взяття його на облік як особи, яка переміщується (а.с.19,15,20,7,21).

При цьому, вказані обставини не оспорювались сторонами.

Однак, відповідач відмовив позивачу у призначенні грошової допомоги з тих підстав, що на момент свого звернення він вже мав постійне зареєстроване місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_5, яке не відноситься до тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.14,13).

Перевіряючи на правомірність, відмову у призначенні грошової допомоги позивачу, суд виходить з наступного.

Визначення тимчасово окупованої території України надано у статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». І з огляду на зміст цієї статті та географічне розташування міст Рубіжне Луганської області та Горлівка Донецької області, названі населені пункти, дійсно не відносяться до тимчасово окупованої території України.

Але, з огляду на зміст статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України»» від 14 квітня 2014 року №405/2014, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція», Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», Наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», міста Рубіжне Луганської області та Горлівка Донецької області входять до переліку міст на території яких проводиться антитерористична операція, і Указ Президента України про завершення такої операції не видавався.

При цьому судом встановлено, що сам відповідач 13 листопада 2014 року видав позивачу довідку про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи, а реєстрація позивачем свого нового місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_5, у правовому аспекті, жодним чином не змінює набутого позивачем статусу внутрішньо переміщеної особи, для якої як раз і встановлена названа вище грошова допомога. Це по-перше.

По-друге. Реєстрація позивачем свого нового місця проживання свідчить тільки про виконання ним свого обовязку, передбаченого частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.».

А по-третє, і це головне. Пункт 6 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі оплату житлово-комунальних послуг (грошова допомога)», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 01 жовтня 2014 року, не передбачає такої підстави для відмови у призначенні вказаної допомоги, як реєстрація заявником свого нового постійного місця проживання на території, що не відноситься до тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

І оскільки, відповідач не надав суду жодних доказів наявності підстав для відмови у призначенні позивачу вказаної щомісячної адресної допомоги на момент його звернення, суд вважає, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у призначенні цієї виплати, що як наслідок, призвело до неправомірної бездіяльності у її нарахуванні і виплаті. А це, свідчить про обґрунтованість позовних вимог в указаній частині, і необхідність їх задоволення судом.

Також це свідчить про те, що саме відповідач порушив право позивача на отримання названої виплати, і тому таке право слід захистити.

При цьому, правове значення для позивача має прийняте відповідачем рішення від 20 листопада 2014 року, яким власне, йому і було відмовлено у призначенні щомісячної адресної допомоги, але про яке відповідач його не повідомив.

Тому суд, на підставі частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і для повного захисту порушеного права позивача скасувати назване рішення.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, в аспекті його ефективного поновлення, суд враховує й наступне.

Як вже вказувалось вище, пункт 2 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі оплату житлово-комунальних послуг (грошова допомога)» передбачає, що грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (далі - особа, яка переміщується), а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Тобто, адресна допомога призначається з дня звернення особи за її призначенням і виплачується по місяць зняття особи з обліку включно, але не більше ніж шість місяців з дня призначення.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача 13 листопада 2014 року, і станом на дату прийняття рішення судом (29 липня 2015 року), продовжує перебувати на обліку у відповідача.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач у період з 13 листопада 2014 року по 13 травня 2015 року, тобто протягом шести місяців з дня звернення за призначенням грошової допомоги був знятий з обліку чи отримав хоча б частину грошової допомоги. А також, відсутні будь-які докази, які б перешкоджали виплаті позивачу грошової допомоги за вказані шість місяців.

Тобто судом встановлено, що якби право позивача не було порушено, він повинен був отримати належні йому суми щомісячної адресної допомоги за шість місяців, але цього не відбулось.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом перевірено, що ні положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ні положеннями Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ні навіть положеннями «Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі оплату житлово-комунальних послуг (грошова допомога)», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 01 жовтня 2014 року, не передбачено дії відповідача, на випадок якщо суд визнає неправомірною відмову у призначенні щомісячної адресної допомоги особі, яка мала на неї право.

У чинному законодавстві, відсутні строки, спосіб, порядок вчинення дій для відновлення порушеного права позивача у такому випадку.

Однак, положення частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобовязання відповідача вчинити певні дії. При цьому, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав громадянина від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Тому, з метою гарантування захисту права позивача, яке було порушено, уникнення потрапляння позивача в умови правової невизначеності та з метою реального виконання судового рішення, як одного з аспектів права на справедливий суд, відповідача слід зобовязати призначити позивачу щомісячну адресну допомогу і нарахувати її з дня його звернення, тобто з 13 листопада 2014 року, у розмірі 884 (вісімсот вісімдесят чотири) гривні, оскільки на момент звернення позивача, діяв саме такий розмір допомоги, враховуючи статус позивача, як інваліда. При цьому, відповідача слід зобовязати здійснити нарахування такої виплати за період з 13 листопада 2014 року по 13 травня 2015 року, тобто за шість місяців, за які позивач повинен був отримати таку допомогу, але не отримав, загальний розмір якої складає 5304 гривні. І звичайно, відповідача слід зобовязати виплатити позивачу нараховану допомогу в указаній сумі.

Зважаючи на викладене і положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Отже, керуючись статтями 17-20,23,69-87,94,138,143,151-154,158-167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання дії неправомірною та про зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірною відмову Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області у призначенні та виплаті ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2) з 13 листопада 2014 року щомісячної адресної допомоги, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2014 року №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг».

Скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області від 20 листопада 2014 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2) щомісячної адресної допомоги, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2014 року №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг».

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області призначити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2), з 13 листопада 2014 року, у розмірі 884 (вісімсот вісімдесят чотири) гривні щомісячну адресну допомогу, встановлену Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2014 року №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг».

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області нарахувати ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2), з 13 листопада 2014 року по 13 травня 2015 року, щомісячну адресну допомогу, встановлену Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2014 року №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», у розмірі 5304 (пять тисяч триста чотири) гривні.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2), щомісячну адресну допомогу, встановлену Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2014 року №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», у розмірі 5304 (пять тисяч триста чотири) гривні.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко