Справа № 826/7374/14
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року м. Київ К/800/48813/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Заїки М.М.

Швеця В.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міжрегіональної митниці Міністерство доходів та зборів України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міжрегіональної митниці Міністерство доходів та зборів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити дії,

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Київської міжрегіональної митниці Міністерство доходів та зборів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Київської міжрегіональної митниці Міністерство доходів та зборів України від 14.04.2014 №614-о "Про звільнення ОСОБА_2"; поновлено ОСОБА_2 на посаді Головного державного інспектора відділу ресурсного забезпечення адміністративно-господарського управління Київської міжрегіональної митниці Міністерство доходів та зборів України та зобов'язано Київську міжрегіональну митницю Міністерство доходів та зборів України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14.04.2014 по 17.07.2014 у розмірі 21651,20 грн. (із утриманням із цієї суми обов'язкових податків та зборів).

Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій Київська міжрегіональна митниця Міністерство доходів та зборів України подала касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 наказом від 05.08.2013 №535-о переведено на посаду заступника начальника управління митної вартості класифікації товарів та заходів регулювання ЗЕД - начальника відділу контролю за класифікацією та кодуванням товарів Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

11 квітня 2014 року позивачем подано до виконуючого обов'язки начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів Безсмертного І.І. заяву з проханням перевести його з 14 квітня 2014 року з посади заступника начальника управління митної вартості класифікації товарів та заходів регулювання ЗЕД - начальника відділу контролю за класифікацією та кодуванням товарів Київської міжрегіональної митниці Міндоходів на посаду головного державного інспектора відділу ресурсного забезпечення адміністративно-господарського управління Київської міжрегіональної митниці Міндоходів».

Також того ж дня, ОСОБА_2 подав до виконуючого обов'язки начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів Безсмертного І.І. заяву, в який просив звільнити його з 14 квітня 2014 року з займаної посади заступника начальника управління митної вартості класифікації товарів та заходів регулювання ЗЕД - начальника відділу контролю за класифікацією та кодуванням товарів.

Наказом №608-о від 14 квітня 2014 року ОСОБА_2 переведено на посаду головного державного інспектора відділу ресурсного забезпечення адміністративно-господарського управління.

14 квітня 2014 року заступника начальника управління митної вартості, класифікації товарів та заходів регулювання ЗЕД - начальника відділу контролю за класифікацією та кодуванням товарів ОСОБА_2, звільнено із займаної посади відповідно до наказу від 14.04.2014 №614-о, та пунктом 3 цього наказу скасовано наказ від 14.04.2014 №608-о «Про переведення ОСОБА_2»

Приймаючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем було необґрунтовано та неправомірно прийнято наказ №614-0 від 14 квітня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_2», а тому він підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно з положеннями статті 51 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до абзаців. 2, 3 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Абзацом 1 статті 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судами встановлено, що Київська міжрегіональна митниця, розглянувши заяву позивача про переведення його з посади заступника начальника управління митної вартості, класифікації товарів та заходів регулювання ЗЕД - начальника відділу контролю за класифікацією та кодуванням товарів, наказом від 14.04.2014 №608-о перевела ОСОБА_2 на посаду головного державного інспектора відділу ресурсного забезпечення адміністративно-господарського управління Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

З даним наказом позивач був ознайомлений у той же день. Відповідно до зазначеного наказу ОСОБА_2 14.04.2014 було ознайомлено із посадовою інструкцією головного державного інспектора відділу ресурсного забезпечення адміністративно-господарського управління Київської міжрегіональної митниці Міндоходів. Таким чином, ОСОБА_2 фактично з 14 квітня 2014 року приступив до виконання обов'язків за новою посадою, що підтверджується його поясненнями та журналом обліку робочого часу працівників, з якого вбачається, що ОСОБА_2 з 14 по 16 квітня 2014 року перебував на робочому місці та виконував свої обов'язки на переведеній посаді.

Після виходу з лікарняного 19 травня 2014 року ОСОБА_2 було ознайомлено з наказом від 14.04.2014 №614-о про звільнення. При ознайомленні з даним наказом, позивачем зроблено запис, що з наказом не згоден, оскільки заяву про звільнення за угодою сторін писав під тиском від 11.04.2014.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник, повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, про необґрунтованість звільнення позивача з публічної служби, оскільки при написанні заяви про звільнення ОСОБА_2 не мав наміру звільнятися з роботи, а лише мав на меті звільнитися з посади заступника начальника управління митної вартості, класифікації товарів та заходів регулювання ЗЕД - начальника відділу контролю за класифікацією та кодуванням товарів у зв'язку з переведенням його на посаду головного державного інспектора відділу ресурсного забезпечення адміністративно-господарського управління Київської міжрегіональної митниці Міндоходів

Крім того, судами вірно встановлено, що позивач не мав наміру звільнятися взагалі, оскільки після прийняття наказу про переведення на іншу посаду, ОСОБА_2 фактично з 14 квітня 2014 року приступив до виконання обов'язків за новою посадою, що підтверджується журналом обліку робочого часу працівників, з якого вбачається, що позивач з 14 по 16 квітня 2014 року перебував на робочому місці та виконував свої обов'язки на переведеній посаді.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розрахунок середньомісячного заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими і підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Київської міжрегіональної митниці Міністерство доходів та зборів України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міжрегіональної митниці Міністерство доходів та зборів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді М.М. Заїка

В.В. Швець