Справа № 815/1712/15
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1712/15

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Єщенка О.В.,

суддів - Димерлія О.О.

- Романішина В.Л.

при секретарі судового засідання - Вишневській А.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_2,

прокурора - Стаценко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Одеської області про визнання неправомірними дії при видачі наказу № 352к від 05.02.2015 року про надання відпустки тривалістю 21 календарний день, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до прокуратури Одеської області, в якому, з урахуванням поданих уточнень до адміністративного позову, просив визнати неправомірними дії прокуратури Одеської області при видачі наказу № 352к від 05.02.2015 року про надання йому відпустки тривалістю 21 календарних дні.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 02 лютого 2015 року він звернувся з рапортом на ім'я прокурора Одеської області Приза A.A. про надання йому невикористаної частини відпустки за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року, з 09.02.2015 року по 27.03.2015 року, тобто на 37 календарних днів. Прокурором Одеської області Призом A.A. 05.02.2015 року видано наказ № 352к, яким надано йому невикористану щорічну відпустку за період роботи з 27.07.2010 року по 23.07.2011 року тривалістю 4 календарних дні та за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року тривалістю 17 календарних днів, всього 21 календарний день з 09.02.2015 по 01.03.2015 року включно. При цьому, позивач посилаючись на вимоги ст. 49 Закону України «Про прокуратуру», зазначає, що в органах прокуратури він працює з 27.07.1987 року по теперішній час, а тому стаж роботи складає більше 20 років, у зв'язку з чим його відпустка становить 45 календарних днів. Таким чином, позивач зазначає, що за період роботи з 27.07.2010 року по 23.07.2011 року у нього залишилась невикористаною відпустка тривалістю 4 календарних дні; за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року - 45 календарних днів. Позивач також зазначає, що оскільки ст. 49 Законом України «Про прокуратуру» прокурорам і слідчим прокуратури надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а тому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частинами першою ст. 6 Закону України «Про відпустки», тобто не менше як 24 календарних дні.

З огляду на викладене, позивач вважає, що прокуратурою Одеської області грубо порушено вимоги Конституції України, Закону України «Про відпустки», Кодексу законів про працю України, в результаті чого порушено його права, визначенні Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про прокуратуру», а тому дії відповідача є неправомірними.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2015 року позов задоволено. Визнано протиправними дії прокуратури Одеської області щодо надання ОСОБА_2 відпустки тривалістю 21 календарний день, про що видано наказ № 352к від 05.02.2015 року.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, Прокуратура Одеської області в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У зв'язку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із відмовою в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Постанову суду першої інстанції мотивовано тим, що тривалість щорічної основної відпустки прокурорів і слідчих прокуратури не може бути меншою ніж 24 календарних дні, а оскільки позивачу надано відпустку тривалістю лише 21 день, тому суд дійшов до висновку про неправомірність дій відповідача, що призвели до порушення прав ОСОБА_2

Однак з даною позицією погодитись не можна, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» судом вірно встановлено, що позивач в органах прокуратури працював з 27.07.1987 по 30.03.2015, а тому стаж роботи позивача на момент виникнення спірних правовідносин складав більше 20 років. З таких підстав його щорічна відпустка становить 45 календарних днів.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Обґрунтовуючи рішення суд застосував вимоги статті 6 Закону України «Про відпустки», згідно якої щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Між тим, вказана стаття у виниклих правовідносинах застосуванню не підлягає, оскільки предметом даного спору є правомірність надання невикористаної відпустки, умови надання якої регулюються ст. 11 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про відпустки» у разі перенесення щорічної відпустки, новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом, і мінімальний її термін вказаною статтею не передбачено.

Крім того, судом не враховано, що за календарний рік, який згідно ст. 6 цього Закону відлічується з дня укладення трудового договору, а позивача прийнято на роботу з 24.07.1987, ним вже було використано відпустку тривалістю навіть більше, ніж було передбачено, а чергова, щорічна основна відпустка могла бути надана лише згідно графіку відпусток працівників прокуратури області на 2015 рік.

За період з вересня 2014 року по березень 2015 року позивачем вже використано відпустки у загальній кількості 51 день. Так у вересні 2014 року ОСОБА_2 працював 2 дні та 2 дні перебував у відпустці, у жовтні 2014 року - 4 дні перебував у відпустці та на лікарняному 27 днів, у листопаді 2014 року - працював 1 день, 6 днів перебував у відпустці та 23 - на лікарняному, у грудні 2014 року - 19 днів у черговій відпустці та 7 днів на лікарняному, у січні 2015 року - 17 днів працював та 6 днів - на лікарняному. У лютому 2015 року - 5 днів працював та 20 днів у відпустці, у березні 2015 року - працював 18 днів та 2 дні не працював (один день надано як донору та один день - вихідний).

Разом з тим судом першої інстанції не враховано вимоги ч. З ст. 10 Закону України «Про відпустки», якою встановлено граничний строк основної щорічної відпустки навіть разом з додатковою відпусткою, який не може перевищувати 59 календарних днів.

При цьому, судом помилково застосовано до виниклих правовідносин статті 7, 8, 10 Закону України «Про відпустки».

Так, статтями 7, 8 названого Закону визначено право працівників на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці та її тривалість.

Проте, вказані положення на працівників органів прокуратури України не розповсюджуються, тому, посилання суду на положення ст. 10 Закону України «Про відпустки» в частині надання щорічної додаткової відпустки одночасно з щорічною основною відпусткою є помилковим.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що оскільки на працівників прокуратури не розповсюджується право на щорічні додаткові відпустки, то й максимальний строк відпуски, передбачений ч. З ст. 10 Закону України «Про відпустки», для працівників прокуратури є значно меншим.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про недоведеність ознайомлення ОСОБА_2 з графіком надання відпусток на 2015 рік з огляду на наступне.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників.

При складанні графіків ураховуються, зокрема, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Тому, час відпустки на серпень-вересень ОСОБА_2 визначено самостійно.

При наданні ОСОБА_2 відпустки тривалістю 21 день відповідачем ураховувались також наступні обставини.

Так, наказом Генерального прокурора України від 22.12.2014 №167ш у структурі та штатному розписі слідчого управління прокуратури Одеської області скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_2

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України 26.01.2015 ОСОБА_2 попереджено про звільнення з займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці прокуратури Одеської області з 27.03.2015.

Тому, 27.03.2015 був останнім днем роботи ОСОБА_2 в прокуратурі Одеської області, за умови, якщо він не погодиться на переведення на інші вакантні посади, тоді як звільнення у день відпустки не допускається.

На запропоновані вакантні посади ОСОБА_2 не погодився, через що наказом в.о. прокурора області від 30.03.2015 № 764к старшого радника юстиції ОСОБА_2 звільнено з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області з 30.03.2015 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п.1 ч. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України.

Поряд з цим, відповідно до вимог статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до наказу від 30.03.2015 № 764к позивач був звільнений з займаної посади та йому в повному обсязі виплачено компенсацію за невикористані ним дні щорічної відпустки.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, вислухавши доводи апелянта до надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, судова колегія дійшла висновку, що порушень під час надання ОСОБА_2 відпустки тривалістю 21 календарний день прокуратурою області не було допущено.

Отже, враховуючи, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3,4 ч.1 ст. 202 КАС України вважає необхідним скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Прокуратури Одеської області про визнання неправомірними дії при видачі наказу № 352к від 05.02.2015 року про надання відпустки тривалістю 21 календарний день - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 29.07.2015 р.

Головуючий: суддя О.В.Єщенко

суддя О.О.Димерлій

суддя В.Л.Романішин