Справа № 826/11964/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 липня 2015 року № 826/11964/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»
до третя особаВідділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві ОСОБА_1
проскасування постанови

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі по тексту - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві (далі по тексу - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 (далі по тексту - третя особа) в якому просить:

скасувати постанову, якою накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме постанови б/н від 02 грудня 2011 року, винесеною Відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, в частині накладення арешту на нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна, що перебуває в іпотеці ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі іпотечного договору № 2706/0907/71-335-Z-1 від 05 вересня 2007 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 08 липня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/11964/15, закінчено підготовче провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 20 липня 2015 року.

Сторони у судовому засідання 20 липня 2015 року не з'явились, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 та частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на все майно ОСОБА_1. накладено арешт на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в місті Києві від 02 грудня 2011 року.

Обґрунтовуючи підставі звернення до суду, позивач зазначає, що на трикімнатну квартиру, загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 05 вересня 2007 року накладено арешт, а ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», у свою чергу, як іпотекодержатель має першочергове право на задоволення вартості предмету іпотеки своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами, у зв'язку з чим позивач вважає незаконним накладання арешту та заборони відчуження на вищезазначену квартиру.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач не є стороною виконавчого провадження та про постанову Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в місті Києві від 02 грудня 2011 року дізнався у приватного нотаріуса 13 березня 2015 року, у зв'язку із чим, судом визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Вирішуючи питання про правомірність накладання арешту на спірну квартиру, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 60 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-IV «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом відповідного рішення з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Виходячи зі змісту наведеної норми Закону, право на звернення до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту належить особі, яка вважає себе власником спірного майна.

Частина перша статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (частина 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

Матеріали справи свідчать, що 05 вересня 2007 року між ОСОБА_1. (позичальник) та ВАТ «Сведбанк» (банк) укладено кредитний договір № 2706/0907/71-335, відповідно до якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 193000 доларів США, на строк з 05 вересня 2007 року по 05 вересня 2032 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 05 вересня 2007 року № 2706/0907/71-335, між позивачем (іпотекодавець) та ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель) укладеного Іпотечний договір від 05 вересня 2007 року № 2706/0907/71-335-Z-1, відповідно до якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателю належне йому на праві власності майно: квартиру під номером АДРЕСА_1.

Відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладених між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованостей боржників, та права вимоги за іпотечними договорами, у тому числі за іпотечним договором від 05 вересня 2007 року № 2706/0907/71-335-Z-1.

За посиланням позивача, з огляду на зазначене, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, у зв'язку з чим, на думку позивача, обґрунтованою є позовна вимога про скасування постанови, якою накладено арештна спірне нерухоме майно, а саме постанови б/н від 02 грудня 2011 року, винесеною Відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, в частині накладення арешту на нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, суд не погоджується з даними доводами позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною 5 статті 3 цього Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини 1 статті 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання і спрямована на те, щоб гарантувати кредитору- іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком іпотекодержателя.

Так, позивачем не надано суду належних доказів, що вартість предмета застави (іпотеки) не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, оскільки не надано доказів, які б підтверджували існування заборгованості ОСОБА_1. за кредитним договором станом на момент звернення до суду та її розмір.

А відтак, наведені обставини, на думку суду, вказують на можливість звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Між тим, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно договору іпотеки та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, як свідчить наявна у справі копія графіку погашення заборгованості за кредитним договором, внесення платежів ОСОБА_1. за кредитним договором рівними частинами передбачено аж до 05 вересня 2032 року.

Так, суд приходить до висновку, що арешт зазначеного вище майна ОСОБА_1., не порушує чи обмежує права позивача на задоволення його вимог за кредитним договором, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вилучення або примусову реалізацію арештованої квартири, загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Частина шоста статті 54 Закону України встановлює, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Зміст процитованої правової норми вказує, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, в першу чергу задовольняються вимоги заставодержателя, а вже потім задовольняються вимоги інших стягувачів за рахунок решти коштів.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року 826/16677/13-а та постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2015 року 826/3818/15.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно накладено арешт на квартиру, загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у відповідності положенням Закону України "Про виконавче провадження", а тому позовні вимоги про скасування постанови, якою накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме постанови б/н від 02 грудня 2011 року, винесеною Відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, в частині накладення арешту на нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідача винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна, що перебуває в іпотеці ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі іпотечного договору № 2706/0907/71-335-Z-1 від 05 вересня 2007 року, є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник