Справа № 2а/4616/11
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а/4616/11 Головуючий у 1-й інстанції: Савицький О. А. Суддя-доповідач: Беспалов О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

30 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.

суддів: Грибан І. О., Губської О. А.

за участю секретаря: Тур В. В.

позивача ОСОБА_2, представників відповідачів Толстунової С. В., Будянської О. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про призначення пенсії за вислугу років, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про призначення пенсії за вислугу років з 27 травня 2008 р.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2012 року позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою ВАС України від 07.04.2015 р. вищезазначені постанови скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

В мотивувальній частині рішення суду касаційної інстанції зазначено, що ВАС України не погоджується з висновком апеляційного суду по суті позовних вимог, а рішення суду першої інстанції вважає передчасним, оскільки позивач звернувся з позовом до суду у вересні 2011 року, тоді як суд першої інстанції вирішив питання про призначення пенсії з 27 травня 2008 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 р. позовні вимоги позивача за період з 27.05.2008 р. по 30.03.2011 року залишено без розгляду.

Вказана ухвала не є предметом апеляційної скарги, а тому колегією суддів не досліджується в порядку ст. 195 КАС України.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 р. позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років у відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 01.04.2011 р.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач 01.11.1981 року наказом № 208 від 25.11.1981 року, був прийнятий на службу до ГУ МВС України в Київській області, а наказом № 2 від 16.01.1995 року ГУ МВС України в Київській області був звільнений з органів МВС, маючи 13 років 2 місяці стажу.

Позивач 27.05.2008 року подав заяву до ГУ МВС України в Київській області про призначення пенсії за вислугою років в органах МВС.

Листом ГУ МВС України в Київській області № 3/Д-264 від 01.07.2008 року відповідач вказав на відсутність підстав для призначення пенсії позивачу, оскільки право на пенсію мають особи, які на день звільнення досягли 45-річного віку, а позивачу на день звільнення виповнилося лише 39 років.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-XII (далі - Закон № 2262).

Редакція пункту "б" зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності інших обов'язкових умов.

Так, відповідно до пункту "б" зазначеної статті в редакції, що діяла на час виникнення права на пенсію, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006 р. № 3591-IV (далі - Закон № 3591) внесено зміни до Закону № 2262, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями.

Так ст. 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт "б" цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 Закону № 2262, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо [рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002)].

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб ВС України у справі № 21-630а14 від 10.02.2015 р. прийшов до висновку, що зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Зважаючи на те, що 45 років виповнилося позивачу до набрання чинності Законом № 3591, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Згідно статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 р. у справі за адміністративнм позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про призначення пенсії за вислугу років залишити без задоволення.

Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя О. О. Беспалов
Суддя І. О. Грибан
Суддя О. А. Губська

(Повний текст ухвали виготовлено 30.07.2015 р.)

.

Головуючий суддя Беспалов О.О.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.