Справа № 640/1570/15-а
Суддя: Чередник В. Є.
Дата ухвалення: 2015-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 640/1570/15-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2015 Київський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Чередник В.Є.

при секретарі Кривенко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Харківської міської ради про скасування рішення,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконкому Харківської міської ради, в якому просив: скасувати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.11.2013 року № 706 «Про поновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в частині знесення самовільно розташованого об'єкту - нежитлової будівлі (торгівельний павільйон №11), розташований за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 20/321-А, зазначеному в пункті 8 переліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірне рішення відповідача в частині знесення самовільно розташованого об'єкту - нежитлової будівлі (торгівельний павільйон №11), розташованого по вул. Героїв Праці, 20/321-А в м. Харкові, прийнято з порушенням ст.41 ОСОБА_2 України, ст.321 ЦК України, п.5.10.2 Правил благоустрою території міста Харкова, порушує його права як власника вказаного нерухомого майна.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, в письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, в письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, відмовити в задоволенні позову, в письмових запереченнях посилався на те, що вирішення земельних питань в межах м. Харкова входить виключно до компетенції Харківської міської ради, рішення про надання позивачу права користування (оренди) на спірну земельну ділянку Харківською міською радою не приймалося, у позивача відсутні будь - які правові підстави для використання земельної ділянки по вул. Героїв Праці, 20/321-А в м. Харкові, на підставі проведених перевірок виконавчими органами Харківської міської ради та складених за їх результатами актів Харківською міською радою прийнято рішення № 706 від 06.11.2013 року «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» щодо звільнення території міста від самовільно розміщених об'єктів, у тому числі від об'єктів, розташованих по вул. Героїв Праці, 20/321-А в м. Харкові.

Суд,зясувавши позицію представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Рішенням Харківської міської ради Харківської області 33 сесії 5 скликання від 29.04.2009 року №114/09 (з змінами та доповненнями, внесеними 16.11.2011 року №504/11), з метою впорядкування відносин у сфері благоустрою м. Харкова, внесено зміни до Правил благоустрою території міста Харкова, Розділ 5 доповнений параграфом 5.10 «Порядок звільнення території міста Харкова від безхазяйного майна, самовільно розміщених об'єктів, малих архітектурних форм, покинутих будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів, механізмів».

Відповідно до положень п. 5.10.3 вищевказаних Правил, звільнення території міста Харкова від зазначених у п. 5.10.2 цього параграфу об'єктів відбувається у випадку самовільного розміщення цих об'єктів без передбаченого чинним законодавством дозволу та або без оформлення у встановленому законом порядку права власності чи права користування на земельну ділянку, на якій розміщено цей об'єкт.

На підставі вказаних Правил, виконавчим комітетом приймаються рішення про звільнення території міста Харкова від об'єктів, передбачених у Розділі 5, Параграфу 5.10.

06.11.2013 року виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення від № 706 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан».

В додатку до рішення визначено перелік самовільно розміщених об'єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан, де пунктами 5-15, 17-24, 26 визначено звільнення території міста Харкова від нежитлових споруд (торгівельних павільйонів), що розташовані по вул. Героїв Праці, 20/321-А в м. Харкові, зокрема в п.8 нежитлову будівлю (торгівельний павільйон №11).

Листом відповідача 1 за №15166/9-14 від 18.12.2014 р. зазначено, що визначена в п.8 Додатку до рішення нежитлова будівля (торгівельний павільйон №11) є саме той павільйон, який належить позивачу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття, є звільнення території від самовільно розміщених об'єктів, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності і т.д.

Позивач, не погодившись із правомірністю прийняття спірного рішення у вказаній частині, звернувся до суду з адміністративним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно визначений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 р. та Порядком ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2003 року N 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.2003 р. за N 67/7388 (чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

У відповідності до положень ст.5 вищевказаного Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за №57/6445 з наступними змінами та доповненнями, Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно з п. 1.6 Тимчасового положення № 7/5, державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Державна реєстрація права користування (сервітуту) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно.

Державна реєстрація права власності на об'єкти незавершеного будівництва проводиться у порядку, визначеному Положенням, з урахуванням особливостей, встановлених у розділі IV Положення.

Не підлягають державній реєстрації право власності та інші речові права на тимчасові споруди.

Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права користування (сервітуту) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно.

Державна реєстрація права власності на об'єкти незавершеного будівництва проводиться у порядку, визначеному Положенням, з урахуванням особливостей, встановлених у розділі «Державна реєстрація права власності на об'єкт незавершеного будівництва» Положення.

Відповідно до абз. 7 п. 4 Порядку, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення.

Нежитлове приміщення №11, площею 24,8 кв.м, не є малою архітектурною формою, а є окремою торговою залою - часткою споруди «А-1» по вул. Героїв Праці, 20/321-А в м. Харкові, яка є часткою великого торгівельного комплексу «Ніка», створеного як нерухоме майно, а розташовані в ньому торгівельні приміщення є нежитловими приміщеннями, які були проінвентаризовані БТІ, та на які було зареєстроване право власності, які відокремлені в натурі, призначені для використання в цілях, не пов'язаних з мешканням в них та/або обслуговуванням інших приміщень будівлі, які є самостійним нерухомим майном і об'єктом цивільних прав.

Так, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Виконкому Харківської міської ради від 10.09.1997 р. №757 ТОВ Торгівельний дім «Прогрес» на умовах оренди в тимчасове користування надана земельна ділянка для будівництва та обслуговування торгівельного майданчику.

ТОВ «Прогрес» спільно із залученням фізичних осіб, відповідно розробленого та затвердженого проекту, який був також погоджений Міським управлінням архітектури 13.03.1998 р., було побудовано в липні 1998 р. торгівельний майданчик, який в послідуючому був прийнятий до експлуатації на підставі акту №172 від 15.07.1998 р.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова №172 від 21.07.1998 р. затверджено акт №172 від 15.07.1998 р. про прийняття до експлуатації торгівельного майданчика та присвоєно йому поштову адресу: м. Харків, вул. Героїв Праці, 20/321-А.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова №233 від 17.09.2002 р. внесені зміни до п.2 рішення виконкому №172 від 21.07.1998 р. та викладено його в редакції: затвердити акт прийняття до експлуатації торгівельного комплексу з підсобними приміщеннями.

Таким чином, по вул. Героїв Праці, 20/321-А в м. Харкові розташований торговий комплекс, який складається з чотирьох нежитлових приміщень «А-1», «Б-1», «В-1» та «Г-1», в яких розташовані нежитлові приміщення-торгівельні зали (торгівельні павільйони). Нежитлове приміщення №11 в літ. «А-1» загальною площею 24,8 кв.м є часткою цього торгівельного майданчику (комплексу).

На зазначений торгівельний павільйон Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт, в якому в розділі "Нежитлові приміщення", загальною площею 24,8 кв.м, та надане в розділі «Технічний опис конструктивних елементів та інженерного обладнання» зазначено, що він виконаний на бетонному монолітному фундаменті та побудований із цегли. Крім цього, відповідно експлікації до технічного паспорту, зазначений павільйон є внутрішньою площею споруди «А-1» - торгівельною залою.

Відповідно до договору про сумісну діяльність з будівництва №1 від 01.07.1998 р. укладеного з ТОВ «Прогрес» та акту прийняття-передачі нежитлового приміщення на торгівельному майданчику від 21.07.1998 р., засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстровий №1-955, право власності на цей торгівельний павільйон перейшло до позивача, про що останнім отримав витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №34414025 від 03.03.2015 р. та отримано реєстраційний номер обєкту нерухомого майна: 01.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що право власності позивача на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 20/321-А, визнано державою та зареєстровано у встановленому законом порядку державним реєстратором шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отже висновки відповідача про те, що позивачем самовільно зайнято земельну ділянку без документів, що посвідчують право власності чи право користування, є необґрунтованими і такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Також, суд зазначає, що згідно з ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Порядок знесення самочинно збудованих об'єктів також врегульовано приписами ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За приписами зазначеної статті у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об'єкта здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

В свою чергу, відповідачами до суду не було надано доказів наявності судового рішення про знесення самочинно збудованого об'єкту або доказів звернення до суду з таким позовом.

Також, відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або користувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Тобто, при визначенні факту самовільного зайняття земельних ділянок має діяти правовий принцип визначення цього факту, закріплений ОСОБА_2 та діючим законодавством України. Згідно з ст. 8 ОСОБА_2 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення в частині, що стосується позивача.

В силу положень ч. 1 статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Вказаний принцип автоматичного переходу права власності або користування земельною ділянкою, що знаходиться під об'єктом нерухомості, закріплений також у Земельному кодексі України.

Так, статтею 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, суд звертає увагу, що позивач має переважне право на отримання у користування спірної земельної ділянки. Зазначене право може бути реалізовано позивачем шляхом отримання в оренду або в користування спірної земельної ділянки під нерухоме майно, що належить позивачеві на праві приватної власності.

Відповідно до ст. 41 ОСОБА_2 України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Одночасно і ст.1 Першого протоколу від 20.03.1952 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ратифікованої Законом України №47597-ВР від 17.07.1997 року зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно ст. 55 ОСОБА_2 України кожному гарантується право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що Основним Законом України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод, а стаття 55 ОСОБА_2 України зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (Рішення від 25 листопада 1997 року N 6-зп, Рішення від 25 грудня 1997 року N 9-зп, Рішення від 23 травня 2001 року N 6-рп/2001).

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що діями (бездіяльністю) її права, свободи та інтереси порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав, свобод та інтересів.

Як вбачається з п. 1.2 оскаржуваного рішення, в разі не звільнення території в добровільному порядку провести звільнення території від самовільно побудованих об'єктів та розміщеного майна згідно з додатком шляхом їх демонтажу та переміщення на територію КП «Харківводоканал» за адресою: вул. Коростельська, 46, що фактично стосується прав та законних інтересів позивача, оскільки внаслідок таких дій майно, що належить позивачу на праві приватної власності буде зруйновано.

Перевіряючи рішення суб'єкта владних повноважень, адміністративний суд у справі щодо їх оскарження на підставі ч.3 ст.2 КАС України перевіряє чи прийнято (вчинено) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення в частині, що стосується позивача, прийнято без врахування всіх обставин справи та є необґрунтованим.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не довів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині, що стосується позивача.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ч.2 ст. 19 ОСОБА_2 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням відповідача порушено права та законні інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, а тому, заявлені позовні вимоги щодо його скасування в частині п. 21 Переліку самовільно розміщених об'єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8-14, 71, 159, 160-164, 167, 186 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.11.2013 року № 706 «Про поновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в частині знесення самовільно розташованого об'єкту - нежитлової будівлі (торгівельний павільйон №11), розташованого за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 20/321-А, зазначеному в пункті 8 переліку.

Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний суд через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя -