Справа № 826/5213/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5213/14 Головуючий у 1-й інстанції:Костенко Д.А. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

30 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенко Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Профспілки працівників освіти і науки України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом Профспілки працівників освіти і науки України до Кабінету Міністрів України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство освіти і науки України про визнання протиправними та скасування постанов від 25.03.2014 №88 та №89, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято постанови:

- №88 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 р. №373», згідно з якою відповідачем постановлено внести такі зміни:

в абзаці першому слова «в розмірі» замінити словами «у граничному розмірі»;

доповнити пункт після абзацу першого новим абзацом такого змісту:

«Розмір надбавки встановлюється керівником закладу (установи) у межах фонду оплати праці.»;

- №89 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 р. №1073», згідно з якою відповідачем постановлено внести такі зміни:

слова «у розмірі» замінити словами «у граничному розмірі»;

доповнити пункт абзацом такого змісту:

«Конкретний розмір надбавки встановлюється керівником установи, закладу, організації у межах фонду оплати праці».

Не погоджуючись з даними постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №88 і №89 та з метою захисту прав та інтересів членів Профспілки, остання звернулася до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що зазначені позивачем обставини того, що оскаржувані постанови прийняті відповідачем поза межами своїх повноважень та з порушенням процедури прийняття, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Окремі недоліки, які мали місце і зазначені судом вище, не впливають на правомірність оскаржуваних постанов і не є достатньою підставою для визнання їх протиправними і скасування, натомість, заперечення відповідача і надані ним докази, спростовують доводи позивача і вказують на те, що оскаржувані постанови відповідають вимогам ст.ст. 8, 13 Закону України «Про оплату праці», ст. 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Регламенту, закону про Державний бюджет на відповідний рік.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 113, п. 3 ст. 116 Конституції У країни та абзацу 1 п. 2 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у сфері соціального захисту.

Згідно з частиною першою ст.. 117 Конституції України та ст.. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Статтею 13 Закону України «Про оплату праці» визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 88 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 11 року № 373» прийнята з метою створення умов для гнучкого стимулювання працівників і встановлення розміру надбавки у граничному розмірі 20% педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування. Тобто в будь-якому розмірі в межах встановленого граничного розміру.

Відповідно до довідки про погодження проекту постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 88 проект акта розроблено Міністерством Фінансів України. Проект акта погоджено без зауважень Міністром юстиції України, Міністром освіти і науки України, Міністром економічного розвитку і торгівлі України. Міністром соціальної політики проект акта погоджено із зауваженнями, які були враховано.

Відповідно до висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи від 14.03.2014 проект постанови відповідає Конституції України, актам законодавства, що мають вищу юридичну силу та узгоджується актами такої ж юридичної сили.

Так, оскаржувана Постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 89 «Про внесення зміни до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2009 року № 1073» прийнята з метою створення умов для гнучкого стимулювання працівників державних і комунальних бібліотек, які провадять культурну, освітню, інформаційну, науково-дослідну, методичну діяльність і встановлення їм розміру надбавки у граничному розмірі 50 відсотків.

Відповідно до довідки про погодження проекту постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 89 проект акта розроблено Міністерством Фінансів України. Проект акта погоджено без зауважень Міністром юстиції України, Міністром соціальної політики проект акта погоджено із зауваженнями, які були враховано. Міністерство економічного розвитку і торгівлі - заінтересованим органом виконавчої влади, які відповідно до Параграфу 39 Регламенту Кабінету Міністрів України вважається погоджено проект без зауважень.

Відповідно до висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи від 14.03.2014, проект постанови відповідає Конституції України, актам законодавства, що мають вищу юридичну силу та узгоджується з актами такої ж юридичної сили.

Крім цього, слід відмітити, що проект постанови відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання. що оскаржувані постанови Кабінету Міністрів України були прийняті відповідно до вимог Розділу 4 Регламенту Кабінету Міністрів України та вимог ст.. 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України». Приймаючи оскаржувані постанови Кабінет Міністрів України діяв в межах повноважень та в порядку передбаченому чинним законодавством.

Відтак, позиція Профспілки працівників освіти і науки України стосовно того, що Уряд вийшов за межі своїх повноважень, а оскаржувані його рішення є протиправними не заслуговують на увагу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати.

Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад встановлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням і виробничих завдань і функцій.

Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої указом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, фонд слати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з конанням виробничих завдань і функцій. Зокрема, відповідно до пп. 2.2.1 п. 2.2 розділу 2 до складу фонду додаткової заробітної плати входять надбавки та доплати до тарифних ставок (окладів, посадових окладів) у розмірах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ст.. 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, регулювання фондів оплати праці працівників підприємств-монополістів згідно з переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Як вже зазначалося, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів країни в межах бюджетних асигнувань (стаття 13 Закону України «Про плату праці»).

Оскаржуваними актами Уряду встановлюються надбавки в межах з встановленого граничного розміру.

Судова колегія погоджується із твердженнями представника Кабінету Міністрів України про доцільність прийняття постанов Кабінету Міністрів - України від 25.03.2014 № 88 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів країни від 23 березня 2011 року № 373» та від 25.03.2014 № 89 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 року № 1073» оскільки вона обумовлюється необхідністю вжиття на місцях реальних заходів стосовно виконання прийнятих рішень Уряду щодо економного і раціонального використання державних коштів та збалансування місцевих бюджетів у процесі х виконання.

Зміни до Закону України «про державний бюджет на 2014 рік», прийняті Верховною Радою України 27.03.2014, направлені на забезпечення відновлення економіки України та невідкладної стабілізації фінансової ситуації відповідно до положень Програми діяльності Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статей 116, 117 Конституції України забезпечення проведення фінансової політики, політики у сфері соціального захисту населення та розробка проекту закону України «Про державний бюджет України» покладено на Кабінет Міністрів України, постанови і розпорядження якого є обов'язковими для виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 95 Конституції України, будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно Законом про Державний бюджет України. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, використання доведених коштів на інші цілі призводить до їх нецільового використання.

Статтею 23 Бюджетного кодексу України також передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом України «Про державний бюджет України» у порядку, визначеному цим Кодексом та з врахуванням фінансової спроможності держави.

Судова колегія звертає увагу, що Конституційний Суд України у ряді рішень (від 21.11.2004 року N 15-рп/2004; від 24.03.2005 року N 2-рп/2005; від 20.06.2007 року N 5-рп/2007) сформулював правові позиції стосовно такого лементу права й справедливості, як принцип пропорційності. У контексті означених рішень йшлося, передусім, про необхідність додержання цього принципу при запровадженні певних обумовлених відповідною законодавчою метою обмежень прав громадян.

Також варто зазначити, що не всі соціальні права в Конституції України визначені із зазначенням конкретних обов'язків держави щодо їх забезпечення. Безпосередньому забезпеченню і судовому захисту підлягають лише ті конституційно чи законодавчо закріплені соціальні права, стосовно яких Конституцією України або чинним законодавством передбачено конкретні позитивні дії держави (наприклад, право кожного, хто працює, на відпочинок, передбачене статтею 45 Конституції України). Визначені ж у цілому соціальні права реалізуються за наявності у держави відповідних економічних ресурсів.

Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на ; загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Таким чином, твердження позивача стосовно того, що оскаржуваними актами Уряду начебто суттєво змінені умови оплати праці є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Крім того, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не і встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Недодержання вимог правових норм, які регулюють порядок прийняття акта, у тому числі стосовно його форми, строків прийняття тощо, може бути підставою для визнання такого акту недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акта.

Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акту не можуть бути підставою для визнання його недійсним.

Пунктом першим статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що Кабінет Міністрів України не приймав жодних дій рішень, що призвели або могли призвести до порушення прав, свобод та інтересів позивача, і причинно-наслідковий зв'язок між начебто порушеними правами, свободами та інтересами позивача та діями або бездіяльністю Кабінету Міністрів України відсутній.

З підстав вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Профспілки працівників освіти і науки України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.