Справа № 805/865/15-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2015 р. Справа № 805/865/15-а

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Бабаш Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення компенсації за вимушений прогул з 15 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року у розмірі 11000 грн., стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 15 травня 2015 року по день фактичного розрахунку (згідно ст. 117 КЗпП) на час здійснення повної виплати, стягнення коштів у сумі 30000 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення прав, свобод та законних інтересів, зобовязання відповідача провести розрахунок у терміни, визначені ч. 1 ст. 47, ст. 44, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа Державна казначейська служба України про визнання протиправним та скасування п.2 наказу №3210/1 від 14.12.2014 року в частині звільнення та виплати заборгованості, зобовязання внести зміни до наказу № 3210/1 від 14.12.2014 року, стягнення заборгованості по заробітній платі за жовтнеь 2014 року, листопад 2014 року та 15 днів грудня 2014 року у розмірі 5500 грн., стягнення компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 5940 грн., стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 2200 грн., стягнення вихідної допомоги в розмірі тримісячної середньої заробітної плати у сумі 6600, грн.., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

В процесі судового розгляду справи позивачем неодноразово надавались до суду заяви про зміну розміру позовних вимог, відповідно до останньої з яких позивач просить стягнути на її користь компенсацію за вимушений прогул з 15 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року у розмірі 11000 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 15 травня 2015 року по день фактичного розрахунку (згідно ст. 117 КЗпП) на час здійснення повної виплати, кошти у сумі 30000 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення прав, свобод та законних інтересів, зобовязати відповідача провести розрахунок у терміни, визначені ч. 1 ст. 47, ст. 44, ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до 15.12.2014 року перебувала на посаді заступника начальника відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку, проте з 06.10.2014 року їй не виплачувалась заробітна плата. Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 14.12.2014 року №3210/1 «Про звільнення працівників відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 15.12.2014 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП. Проте, позивач вважає зазначений наказ формальним, оскільки фактично заяву про звільнення нею написано 15.12.2014 року. Крім того, вказує на те, що відповідачем в даному наказі не зазначену частину ст. 38 КЗпП, на підставі якої відбулось звільнення позивача.

Також, позивач зазначає, що під час судового розгляду справи відповідачем прийнято наказ від 24.03.2015 року №538/1 «Про скасування наказу від 14.11.2014 року №3210/1 «Про звільнення працівників відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку», відповідно до якого у звязку з недотриманням процедури звільнення з займаних посад, зокрема ОСОБА_1, виявленням невідповідності змісту заяв про звільнення працівників фактичним обставинам, констатацією безпідставного внесення до наказу відомостей про виплату компенсації за невикористані частини щорічних основних відпусток працівникам, наказ від 14.12.2014 року №3210/1 скасовано, проте нового наказу про звільнення видано не було.

15.05.2015 року позивачем подано заяву про її звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін, з домовленістю про сплату заборгованості із заробітної плати за період 2014-2015 роки, проте остаточні розрахунки відповідачем проведені лише 10.06.2015 року.

У звязку з несплатою відповідачем коштів, позивач зазнав душевних страждань, у звязку з чим в неї відбулось загострення сімейних відносин.

Таким чином, вважає дії відповідача такими, що суперечать вимогам діючого законодавства, та просить стягнути на її користь компенсацію за вимушений прогул з 15 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року у розмірі 11000 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 15 травня 2015 року по день фактичного розрахунку (згідно ст. 117 КЗпП) на час здійснення повної виплати, кошти у сумі 30000 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення прав, свобод та законних інтересів, зобовязати відповідача провести розрахунок у терміни, визначені ч. 1 ст. 47, ст. 44, ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача, в матеріалах справи наявні заперечення проти адміністративного позову, в яких відповідач зазначає, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №595 від 07.11.2014 року відділ державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку 24.11.2014 року переміщено на територію, підконтрольну українській владі, проте позивач фактично не перемістилась разом із установою та не приступила до виконання своїх функціональних обовязків. Також відповідач в своїх запереченнях зазначає, що у звязку з тим, що заява на звільнення ОСОБА_1 від 15.12.2014 року є сканованою копією документу та фактично надійшла на адресу відповідача 17.12.2014 року, спеціаліст відділу забезпечення проходження державної служби у порушення встановлених стандартів безпідставно внесла до наказу невідповідні реаліям дані, у звязку з чим наказом від 24.03.2015 року №538/1 «Про скасування наказу від 14.11.2014 року №3210/1 «Про звільнення працівників відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку» наказ від 14.12.2014 року №3210/1 скасовано. Крім того, відповідач зазначає, що вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. Проте, до моменту винесення наказу про звільнення позивача 15.05.2015 року, остання не зявлялась на роботі і не повідомляла про своє бажання або небажання у подальшій співпраці із установою. Тобто позивач помилково вважає період з 15.12.2014 року по 15.05.2015 року вимушеним прогулом. Також, відповідач вказує на те, що ОСОБА_1 була звільнена 15.05.2015 року, розрахунок із позивачем було проведено 25.05.2015 року, 28.05.2015 року та 09.06.2015 року згідно платіжних доручень, оскільки нарахування позивача здійснювалось після 15.05.2015 року, її виплата була здійснена у законні строки. Тобто фактично затримки розрахунку із позивачем не було. Таким чином, на підставі зазначеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Позивач та представник відповідача не заперечували проти здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження, про що надали відповідні заяви.

Представник третьої особи, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився.

Таким чином, керуючись ч.6 ст.128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 10.10.2011 року по 15.12.2014 року перебувала на посаді заступника начальника відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку

На підставі поданої позивачем заяви від 15.12.2015 року наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 14.12.2014 року №3210/1 «Про звільнення працівників відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 15.12.2014 року за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу Законів про Працю України (далі КЗпП України).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.03.2015 року №538/1 «Про скасування наказу від 14.11.2014 року №3210/1 «Про звільнення працівників відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку» у звязку з недотриманням процедури звільнення з займаних посад, зокрема ОСОБА_1, виявленням невідповідності змісту заяв про звільнення працівників фактичним обставинам, констатацією безпідставного внесення до наказу відомостей про виплату компенсації за невикористані частини щорічних основних відпусток працівникам, наказ від 14.12.2014 року №3210/1 скасовано.

15.05.2015 року ОСОБА_1 подано заяву на імя начальника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про її звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

На підставі зазначеної заяви наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 15.05.2015 року №996г/1 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 15 травня 2015 року за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Також, зазначеним наказом зобовязано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 02.04.2010 року по 01.04.2011 року у кількості 01 календарний день, невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 02.04.2014 року по 01.04.2015 року у кількості 14 календарних дні, невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 02.04.2015 року по 15.05.2015 року у кількості 03 календарних дні, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 16 років стажу державної служби у кількості 15 календарних днів, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 17 років стажу державної служби у кількості 15 календарних днів, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 18 років стажу державної служби у кількості 15 календарних днів, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 19 років стажу державної служби у кількості 15 календарних днів, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 20 років стажу державної служби у кількості 15 календарних днів.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правові основи в сфері трудових відноси працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, врегульовані Кодексом Законі про працю України.

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 цього Кодексу підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Статтею 98 КЗпП України врегульовані питання оплати праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету. Так, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

За приписами ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 14.12.2014 року №3210/1 «Про звільнення працівників відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 15.12.2014 року за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу Законів про Працю України. Проте, наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.03.2015 року №538/1 «Про скасування наказу від 14.11.2014 року №3210/1 «Про звільнення працівників відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку» наказ від 14.12.2014 року №3210/1 скасовано.

Відповідач в своїх запереченнях та довідках, наявних в матеріалах справи, посилається на те, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №595 від 07.11.2014 року відділ державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку 24.11.2014 року переміщено на територію, підконтрольну українській владі, проте позивач фактично не перемістилась разом із установою та в період з 15.12.2014 року по 15.05.2015 року не приступила до виконання своїх функціональних обовязків, пояснень щодо причин своєї неявки на робочому місті не надавала, у звязку з чим остання не відображена у табелях обліку робочого часу за грудень 2014 року травень 2015 року.

Проте суд вважає зазначені доводи відповідача безпідставними, оскільки в період до 24.03.2015 року ОСОБА_1 фактично вважалась звільненою наказом відповідача від 14.12.2014 року №3210/1 з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України з 15.12.2015 року, що фактично унеможливлює переміщення останньої разом із установою та усуває обовязок щодо виконання функціональних обовязків заступника начальника державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що на момент прийняття відповідачем наказу від 24.03.2015 року №538/1 ОСОБА_2 вже було подано зазначену позовну заяву щодо оскарження наказу про її звільнення від 14.12.2014 року 33210/1 до суду.

Крім того, суд зазначає, що написання позивачем 15.12.2014 року заяви про звільнення з посади заступника начальника державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції є її волевиявленням, відповідно реалізованим вищезазначеним наказом відповідача від 14.12.2014 року №3210/1.

Водночас, на думку суду, така підстава скасування даного наказу №3210/1 від 14.12.2014 року про звільнення позивача, як недотриманням процедури звільнення роботодавцем, не може спонукати позивача до подальшої співпраці з відповідачем, тобто після 15.12.2014 року, оскільки суперечить його фактичному волевиявленню, у звязку з чим посилання відповідача на нездійснення ОСОБА_1 своїх повноважень в період після 15.12.2014 року є безпідставними, та такими, що спростовуються зазначеними обставинами.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд зауважує, що відповідач не скористався своїм правом змінити наказ про звільнення, а саме скасував його, остаточно вирішивши питання про звільнення ОСОБА_1

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що відповідачем в порушення норм діючого законодавства порушено процедуру звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, що спричинило наявність вимушеного прогулу останньої в період з 16.12.2015 року по день її фактичного звільнення, тобто по 15.05.2015 року, у звязку з чим на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Щодо розміру грошових коштів, що підлягають стягненню на користь позивача, суд зазначає наступне.

Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Оскільки позивач був звільнений з посади в грудні 2014 року, розрахунок середньомісячної заробітної плати має бути проведений, виходячи з розміру грошового забезпечення за жовтень, листопад 2014 року.

Згідно довідки від 27.04.2015 року, виданої Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області, грошове забезпечення позивача за жовтень 2014 року становить 2051,15 грн. за листопад 2014 року 2367,92 грн.

Враховуючи, що загальне число робочих днів у жовтні та листопаді 2014 року відповідно до ОСОБА_3 України від 4 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13

складає 43 дні (23 робочі дні у жовтні та 20 робочих днів у листопаді 2014 року), середньомісячне число робочих днів за останні два календарних місяців, що передували місяцю звільнення позивача, складає 22 дні (43 : 2).

Так, середньоденна заробітна плата складає: 2051,15 грн. (жовтень 2014 року ) + 2367,92 грн. (листопад 2014 року) : 43 робочі дні за два місяці (23 робочі дні у жовтні 2014 року та 20 робочих днів у листопад 2014 року) = 102 грн. 78 коп.

Таким чином, розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 становить 102,78 грн. * 22 дня (середньомісячне число робочих днів в розрахунковому періоді (43/2)) = 2261,16 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 16 грудня 2014 року (перший робочий день після звільнення позивача) по 15 травня 2015 року (дата фактичного звільнення позивача) з врахуванням ОСОБА_3 України від 4 вересня 2013 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» № 9884/0/14-13/13 та ОСОБА_3 України від 9 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», складає 102 робочі дні.

Таким чином, за час вимушеного прогулу за період з 16 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року (включно) з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 підлягає виплаті 10 483,56 грн (102,78 грн * 102 робочі дні) .

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача компенсації за вимшений прогул у розмірі 11000 грн. підлягають частковому задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи вбачається, що остання дата проведення відповідачем розрахунку з ОСОБА_1 за період роботи до 15.12.2014 року (в тому числі компенсація за невикористані дні відпустки) є 10.06.2015 року (згідно відмітки про проведення платежу на платіжному дорученні від 09.06.2015 року №395). При цьому між сторонами відсутній спір щодо нарахованих та виплачених на рахунок позивача сум заборгованості та періоду її виникнення.

Водночас, суд зазначає, що виходячи із вищезазначених обставин остаточні розрахунки з позивачем, а саме за період з 15.12.2014 року по 15.05.2015 року, на момент винесення судом рішення по справі не проведені.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у травні (з 16.05.2015 року), червні, липні 2015 року (до дня винесення судового рішення) становить 45 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (тобто період з 16.05.2015 року по 21.07.2015 року), що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, становить 102,78 грн. * 45 днів = 4625,1 грн.

Враховуючи вищезазначені приписи Кодексу законів про працю України суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки остаточні розрахунки з позивачем на момент винесення судом рішення по справі не проведені.

Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 30000 грн. суд зазначає наступне.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд керується статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, зазначена норма с?формульована так, що відшкоду?вати моральну шкоду, заподіян?у працівникові робото давцем?, можна тільки за наявності трьох життєвих обставин?: моральних страждань; втрати нормальних життєвих зв'язків; необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки під час провадження у даній справі позивач не пояснив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав належних доказів щодо втрати ним нормальних життєвих звязків та необхідності додаткових зусиль для організації його життя в задоволенні позову в частині стягнення на користь ОСОБА_1 30000 грн. в якості моральної шкоди слід відмовити

Стосовно позовних вимог про зобовязання відповідача провести розрахунок у терміни, визначені ч. 1 ст. 47, ст. 44, ч. 1 ст. 117 КЗпП України суд зазначає, що діючим законодавством на відповідача вже покладений обовязок щодо виконання судового рішення, оскільки відповідно до приписів ст. 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Крім того, суд зауважує на те, що Конституцією України встановлена обовязковість виконання судових рішень, які набрали законної сили

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині не підлягають задоволенню.

Нормами частини 3 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 94 КАСУ судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення компенсації за вимушений прогул з 15 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року у розмірі 11000 грн., стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 15 травня 2015 року по день фактичного розрахунку (згідно ст. 117 КЗпП) на час здійснення повної виплати, стягнення коштів у сумі 30000 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення прав, свобод та законних інтересів, зобовязання відповідача провести розрахунок у терміни, визначені ч. 1 ст. 47, ст. 44, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, задовольнити частково.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул з 16 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року у розмірі 10 483 грн. (десять тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 56 коп.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 4625 (чотири тисячі шістсот двадцять пять) грн. 10 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.