Справа № 2а-76/2008
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2015-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 року м. Київ К/9991/90726/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:
головуючого-судді: Кобилянського М.Г.,
суддів: Амєліна С.Є., Білуги С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісаріату, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання здійснити перерахунок та виплатити недоотриману суму пенсії

за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 грудня 2008 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2010 року,

В С Т А Н О В И Л А :

21 травня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив з урахуванням уточнення позовних вимог стягнути з Івано-Франківського обласного військового комісаріату суму несвоєчасно нарахованої та виплаченої пенсії в розмірі 26 765 грн (за 2002 2006 роки); зобов`язати Івано-Франківський обласний військовий комісаріат надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відповідні документи для перерахунку та виплати пенсії з 1 січня 2007 року.
Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 грудня 2008 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії у відповідності до статей 13, 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII). Зобов`язано Івано-Франківський обласний військовий комісаріат здійснити перерахунок пенсії позивачу з 5 жовтня 2005 року по 1 січня 2007 року відповідно до статті 13 Закону № 3551-XII, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, та передати зазначений розрахунок для виплати в управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести виплату відповідно до представленого Івано-Франківським обласним військовим комісаріатом перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 5 жовтня 2005 року по 1 січня 2007 року відповідно до статті 13 Закону № 3551-XII, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2010 року постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Івано-Франківського обласного військового комісаріату та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо перерахунку пенсії позивача згідно вимог статті 13 Закону № 3551-XII. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 підвищення до пенсії як інваліду війни згідно вимог статті 13 Закону № 3551-XII за наступні періоди: з 21 жовтня 2002 року до 1 серпня 2004 року як інваліду війни II групи, виходячи з розрахунку 350 процентів мінімальної пенсії за віком; з 1 серпня 2004 року до 1 січня 2006 року як інваліду війни ІІІ групи, виходячи з розрахунку 200 процентів мінімальної пенсії за віком. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій і постановити нове про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, визначений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, не наведено поважних причин пропуску цього строку, і він не просив про його поновлення, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, визначених частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Під час розгляду справи по суті судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 21 жовтня 2002 року призначено пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 pоку № 2262-XII (в редакції, чинній на час призначення пенсії). Позивач на час призначення пенсії був інвалідом війни ІІ групи, з 1 серпня 2004 року йому встановлено інвалідність ІІІ групи, тому має право на пільги, встановлені статтею 13 Закону № 3551-XII.
Відповідно до положень частини четвертої статті 13 Закону № 3551-XII (в редакції, що діяла до 1 січня 2006 року) інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.
Вихідним критерієм розрахунку підвищення до пенсії визначено мінімальну пенсію за віком, розмір якої визначався за правилами частини третьої статті 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII), а з 1 січня 2004 року встановлювався за правилами частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV) в розмірі 20 відсотків середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за попередній рік. 12 січня 2005 року набув чинності Закон України від 23 грудня 2004 року № 2291-IV, яким внесено зміни до частини першої статті 28 Закону № 1058-ІV, згідно яких мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
В пункті 2 постанови «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок державного бюджету» від 3 січня 2002 року № 1 Кабінет Міністрів України установив розміри сум, з яких проводиться розрахунок підвищення до пенсії, усупереч положенням зазначених статей цих законів, причому ці суми не відповідають розмірам мінімальної пенсії за віком.
Положення частини третьої статті 28 Закону № 1058-ІV (доповнена згідно із Законом України від 25 березня 2005 року №2505-IV) про те, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування зазначеної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку інших пов`язаних із нею пенсій чи доплат, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком, крім передбаченого частиною першою цієї статті.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при розрахунку підвищення до пенсії, передбаченого частиною четвертою статті 13 Закону № 3551-XII, застосуванню підлягав розмір мінімальної пенсії за віком, визначений відповідно до положень частини першої статті 28 Закону № 1058-ІV, а до прийняття цього Закону відповідно до положень частини третьої статті 19 Закону № 1788-XII.
Проте пунктом 3 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 5 жовтня 2005 року №2939-ІV частина четверта статті 13 Закону № 3551-XII викладена у такій редакції: «Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».
Зазначені положення Закону набрали чинності з 1 січня 2006 року відповідно та рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать Конституції України (є неконституційними) не визнавались.
Враховуючи викладене, в період з 21 жовтня 2002 року по 31 липня 2004 року відповідач був зобов`язаний нараховувати та сплачувати позивачу як інваліду війни ІІ групи підвищення до пенсії у розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком, визначеної відповідно до положень частини першої статті 28 Закону № 1058-ІV, а до прийняття цього Закону відповідно до положень частини третьої статті 19 Закону № 1788-XII; в період з 1 серпня 2004 року по 31 грудня 2005 року відповідач був зобов`язаний нараховувати та сплачувати позивачу як інваліду війни ІІІ групи підвищення до пенсії у розмірі 200 процентів мінімальної пенсії за віком, визначеної відповідно до положень частини першої статті 28 Закону № 1058-ІV.
Починаючи з 1 січня 2006 року позивач як інвалід війни ІІІ групи має право на підвищення до пенсії у розмірі 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, розмір якого встановлений законами України про Державний бюджет на відповідні роки.

Верховний Суд України, рішення якого відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковим для всіх судів України, у постанові від 2 липня 2013 року (справа № 21-208а13) висловив таку правову позицію.
«Частиною другою статті 99 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлювався річний строк.
Пропущення цього строку відповідно до статті 100 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) було самостійною підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягала одна зі сторін.
Аналіз частини першої статті 100 КАС дає підстави вважати, що суд не мав можливості самостійно, на свій розсуд, застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду. Право ініціювати застосування наслідків пропуску строку звернення до суду належало одній зі сторін (відповідачу), і якщо така заява не надходила до суду, то і наслідки пропущення строку звернення до адміністративного суду не могли бути ним застосовані.
Пропущення строку звернення до адміністративного суду і заява сторони про застосування наслідків його пропущення не можуть бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки суд міг визнати причину пропуску строку поважною і в такому випадку справа мала розглядатися і вирішуватися в порядку, встановленому КАС.
Обставини, з якими сторона пов`язувала поважність причин пропуску строку звернення до суду, мали доводитися стороною і встановлюватися судом тільки у випадку, якщо заявлена вимога про застосування наслідків пропуску цього строку.
Відповідач у суді першої інстанції не заявляв вимогу щодо застосування наслідків пропущення строку звернення до адміністративного суду, обставини його пропущення не встановлювалися. Отже, суд апеляційної інстанції не мав правових підстав застосувати наслідки пропущення строку звернення до адміністративного суду за власною ініціативою».
Враховуючи викладене, доводи Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, заявлені у касаційній скарзі, про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду не заслуговують на увагу, оскільки жоден з відповідачів у суді першої інстанції не заявив вимогу щодо застосування наслідків пропущення цього строку, тому суд не міг самостійно застосувати наслідки пропущення строку звернення до адміністративного суду. Оскільки суд першої інстанції не встановлював обставин пропущення строку звернення до адміністративного суду, то суд апеляційної інстанції також не мав правових підстав застосувати наслідки пропущення строку звернення до адміністративного суду за власною ініціативою.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 грудня 2008 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2010 року без змін.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ Кобилянський М.Г.

СУДДІ Амєлін С.Є.

Білуга С.В.