Справа № 822/1865/15
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2015-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/1865/15

Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук А.М.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

28 липня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О. ,

секретар судового засідання: Сокольвак Ю.В.,

за участі:

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кам'янець-Подільської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницької області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом приватного підприємства "Пакт" до Кам'янець-Подільської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року приватне підприємство "Пакт" звернулось до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Кам'янець-Подільської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного зясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Позивач в судове засідання повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Згідно із ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Керуючись положеннями даної норми та враховуючи відсутність заперечень представника відповідача, колегія суддів вирішила провести розгляд справи за даної явки сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 р. працівниками відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПП "Пакт" з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо правомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість при проведенні фінансово-господарських взаємовідносин із ТОВ "Джеміус", , та ПП "ІН КАР", , за період з 01.08.2014 р. по 31.08.2014 р.

За результатами перевірки складено акт №1635/22-09-22-03/21332137 від 28.11.2014 року.

В ході перевірки виявлені та відображені в акті позивачем вимог п.п. 198.1, п.198.2, п. 198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на суму 1555465 грн., в тому числі в липні 2014 року на суму 557130 грн., в серпні 2014 року на суму 998335 грн.

На підставі висновків перевірки відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 15.12.2014 року, яким визначено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 1944331 грн., з яких 1555465 грн. основного платежу та 388866,25 грн. штрафних санкцій.

Позивач оскаржив вказане рішення в адміністративному порядку, однак скарги позивача не були задоволені, що зумовило звернення до суду із даним позовом.

Частково задовольняючи позов ПП "Пакт", суд першої інстанції виходив з того, що вказані висновки податкового органу є необґрунтованими, а тому прийняте на їх підставі рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Водночас, суд першої інстанції відмовив за безпідставністю у задоволенні вимог позивача щодо визнання протиправними дій відповідача по проведенню документальної позапланової виїзної документальної перевірки ПП "Пакт" та складанню акта №1635/22-09-22-03/21332137 від 28.11.2014 року, зобов'язання відповідача в особі Кам'янець-Подільської ОДПІ Головного управління ДФС у Хмельницькій області, виключити з автоматизованої системи ДФС "Результати співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України" та "Аудит" відомості, внесені за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки ПП "Пакт" на підставі акту №1635/22-09-22-03/21332137 від 28.11.2014 року.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції та враховує, що відповідач в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Визначаючись щодо правомірності донарахування позивачеві податкових зобов'язань з ПДВ на підставі податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 15.12.2014 року, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно матеріалів справи підставою прийняття вказаного рішення слугував висновок відповідача про те, що позивач безпідставно сформував податковий кредит за липень та серпень 2014 року за результатами господарських операцій з ТОВ "Джеміус" та ПП "ІН КАР", факт здійснення яких документально не підтверджується.

Встановлено, що між позивачем та ТОВ "Джеміус" укладено договір поставки № 072802 від 28.07.2014 року, також позивач уклав з ПП "ІН КАР" договір поставки №210814 від 21.08.2014 року.

В бухгалтерському та податковому обліку відображено ПП «Пакт» операції з придбання у ТОВ «Джеміус» (, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд.20-Е) катанки мідної МКЛБ 2 в кількості 34,01 т в липні 2014 року на суму 3342780 грн., в т.ч. ПДВ - 557130 грн. та з придбання у ПП «ІН КАР» (, АДРЕСА_1) сировини в кількості 55,026 т, а саме: катанки мідної МКЛБ2, жили струмопровідної мідної, катанки КПЕ-4,8 мідної, проволки мідної в серпні 2014 року на суму 5990010,15 грн., в т.ч. ПДВ 998335,02 грн.

Факти поставки, оплати та оприбуткування товарів за вказаними договорами підтверджуються відповідними накладними, видатковими, податковими та транспортними накладними, платіжними дорученнями, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідач також не оспорює товарність даної операції, однак зазначає, що не підтверджується факт поставки вказаних товарів позивачеві саме від ТОВ «Джеміус» та ПП «ІН КАР». На думку податкового органу, ТОВ «Джеміус» та ПП «ІН КАР», а також їх контрагенти не мали реальної можливості здійснити вищевказані господарські операції з поставки товару позивачу.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 р. № 2755-VI (далі ПК України).

Згідно п.198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів та з постачання послуг нерезидентом на митній території України датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями згідно з п. 187.8 ст. 187 цього Кодексу (п.198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п.198.3 ст. 193 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно приписів п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, за змістом положень статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку на додану вартість виникає в разі придбання товару, що підтверджене податковими та видатковими накладними. Крім того, обов'язковою є наявність документів, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 N 996-ХІУ визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 2 цього Закону сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік господарських операцій будується на принципі превалювання сутності над формою, згідно якого операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом встановлено, що надані позивачем первинні документи відповідають вказаним вимогам, а тому формування податкового кредиту на їх підставі є правомірним.

Посилання відповідача на неможливість поставки товарів з огляду на дані товарно-транспортних накладних (далі -ТТН), які відповідно до ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт в Україні" є основними документами на перевезення вантажів, не може бути підставою для висновку про протиправність формування позивачем податкового кредиту, у зв'язку з наступним.

Як вбачається із преамбули наказу Мінтрансу від 14.10.97 р. № 363 "Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджені цим наказом, розроблені у виконання цілого ряду державних документів, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів, захисту їх від розкрадання, безпеки пасажирів на транспорті, боротьби зі злочинністю.

Дотримання Правил № 363, зокрема, вимоги про наявність ТТН під час перевезення вантажів є обов'язковим для перевізників. За їх порушення останні можуть бути притягнуті до відповідальності органами, що здійснюють контроль за дотриманням вимог законодавства про автомобільний транспорт у процесі виконання перевезень вантажів.

Правила № 363, розроблені Міністерством транспорту України, стосуються винятково порядку здійснення перевезень і не мають (і по визначенню не можуть мати) відношення до бухгалтерського й податкового обліку підприємств, які є відправниками вантажу й вантажоодержувачами, не можуть встановлювати правила ведення зазначених видів обліку.

Самі ТТН є документами, що регламентують тільки взаємини перевізника й замовника як учасників транспортного процесу. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що ТТН не відносяться до обов'язкових документів податкової звітності, передбаченої ПК України.

Крім того, суд зважає на те, що товарно-транспортна накладна є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоодержувача при перевезенні вантажів у межах України та не є єдиним та безумовним документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей. в той час як інші первинні документи в повній мірі підтверджують реальність вказаних господарських операцій.

Відповідач в обґрунтування власної позиції посилається також на дані автоматизованих систем податкових органів згідно із якими:

- ТОВ "Джеміус" перебуває на обліку у ДПІ Заводського району м. Запоріжжя; юридична адреса - м. Запоріжжя, Заводський р-н, вул. Північне шосе, буд. 20Е; стан платника « 8» - до ЄДР внесено запит про відсутність за місцезнаходженням; Свідоцтво про реєстрацію плата податку на додану вартість № 200178592 анульоване 19.11.2014 року (причина анулювання свідоцтва 36 - до ЄДР внесено запит про відсутність за місцезнаходженням); основний вид діяльності 46.31 - оптова торгівля фруктами й овочами; керівник, головний бухгалтер та засновник - ОСОБА_3; чисельність працюючих згідно даних ЄСВ за липень 2014 року 10 чол.

- ПП «ІН КАР» () перебуває на обліку в ДПІ у Приморському р-ні м. Одеса; юридична адреса - АДРЕСА_2; стан платника « 9» - направлено повідомлення про відсутність за місцем знаходженням; вид діяльності - 46.41 - оптова торгівля текстильними товарами; директор, головний бухгалтер та засновник ОСОБА_4, згідно звіту ЄСВ за серпень 2014 року чисельність працюючих 1 чол.

Крім того, відповідач зазначає, що у ланцюгах постачання контрагентів позивача є особи, факт порушення якими податкового законодавства доведено.

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського ОСОБА_5 з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського ОСОБА_5 з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ОСОБА_5 як джерело права.

Позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків його контрагентами (контрагентами контрагентів позивача), в тому числі не нарахування і несплата податкових зобов'язань останніми, порушує право особи мирно володіти своїм майном, що міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20.03.1952 р. (надалі - Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства згідно із ст.9 Конституції України. Зокрема, ст.1 Протоколу до конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, ЄСПЛ чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) на час здійснення господарської операції з придбання товару не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-якого з контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту у зв'язку з придбанням товарів та робіт у випадку, коли останній має необхідні документальні підтвердження розміру таких витрат і податкового кредиту (рішення Верховного ОСОБА_5 України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10).

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Тому, порушення контрагентами позивача (або їх контрагентами) вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для них, а не для позивача.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Кам'янець-Подільської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницької області залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 31 липня 2015 року.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С.

ОСОБА_5