Справа № 464/6748/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" липня 2015 р. м. Київ К/800/3656/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Амєліна С.Є., Ємельянової В.І., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_4 про зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі за його позовом до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова на ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 8 серпня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2014 року,-

у с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою, в якій просить змінити порядок і спосіб виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 1 вересня 2010 року, ухваленого у справі за його позовом до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова (далі - ПФУ) про перерахунок пенсії, передбаченої статтями 50, 54 Закону України від 28 лютого 1991року № 796 - ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ).

В обґрунтування заяви зазначав, що вказаним рішенням, що набрало законної сили, його позов задоволено частково, зокрема визнано неправомірною відмову управління ПФУ здійснити перерахунок основної та додаткової пенсій, зобов'язано здійснити перерахунок та виплатити пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії, визначеної частиною першою статті 28 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 22 листопада по 31 грудня 2007 року та 22 травня по 21 листопада 2008 року. Стверджував, що ПФУ рішення суду виконало лише в частині перерахунку та нарахування пенсії, але на виконало у частині її виплати через відсутність у боржника коштів, які мають бути зараховані з Державного бюджету України. Посилаючись на ці обставини та вимоги статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України ОСОБА_4 просив задовольнити його заяву.

Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 8 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2014 року, заяву позивача задоволено.

Справа судами розглядалась неодноразово.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні заяви.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 15 липня 2010 року державний виконавець Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2610, виданого на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 1 вересня 2010 року у зазначеній справі.

Згідно з розпорядженням від 18 серпня 2011 року № 189851, позивачу здійснено перерахунок пенсії, а пенсійну справу скеровано для проведення виплати до управління ПФУ.

26 серпня 2011 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Тобто, рішення суду в частині перерахунку пенсії було виконано, однак сама пенсія фактично не була виплачена позивачу, оскільки на рахунок відповідача не надійшли відповідні кошти із Державного бюджету України.

Саме з цих підстав позивач звернувся до суду з заявою про зміну порядку і способу виконання судового рішення.

Із конститутивних ознак норм частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України в поєднанні з адміністративними правовими нормами статей 6, 105, 162 цього Кодексу випливає, що вони гарантують право особи на звернення за захистом їх порушених прав, свобод чи інтересів суб'єктами владних повноважень і визначають підстави, форми та способи захисту цих прав.

Зокрема, у частині першій статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити як вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень - прийняти рішення або вчинити певні дії, так і про стягнення з нього коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою та другою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду звернення особи до суду з адміністративним позовом і в разі його задоволення можуть бути прийняті постанови про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У частині першій статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право на звернення із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, встановлено коло осіб, які можуть звернутися із такою заявою, та визначено умови такого звернення, зокрема наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо). Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Як зміну способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв'язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Аналізуючи норми частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у системному зв'язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації, можна дійти висновку, що в контексті спірних правовідносин обставини, якими обґрунтовувалася необхідність зміни способу і порядку виконання судового рішення, не можуть бути підставами для такої зміни, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути змінений на стадії виконання судового рішення і поза межами судового розгляду позову по суті.

Також слід зазначити, що невиконання управлінням ПФУ судового зобов'язання в частині виплати пенсії через брак коштів на її виплату в розумінні частини першої статті 263 КАС не може бути вагомою причиною для зміни способу і порядку виконання судового рішення, оскільки ця виплата буде виконана при надходженні коштів із Державного бюджету України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

Водночас статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Тому, враховуючи вимоги положень чинного законодавства та обраний позивачем спосіб порушеного права, колегія суддів вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви про зміну порядку і спосіб виконання судового рішення з наведених вище обставин.

Виходячи з того, що суди правильно встановили обставини справи, але при цьому порушили норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, їх слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

За приписами статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись статтями 223, 229, 232 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова задовольнити.

Ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 8 серпня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2014 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 1 вересня 2010 року, ухваленого у справі за його позовом до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова (далі - ПФУ) про перерахунок пенсії.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: С.Є. Амєлін

В.І. Ємельянова

М.І. Мойсюк