Справа № 826/14699/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. м. Київ К/800/13996/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Т.М.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу«ДСД від 16.07.2010 р. №1 між ТОВ «ПБК Буд-Бізнес» та ТОВ «Гурман 2007»
на постановуОкружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2014 року
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2015 року
у справі№826/14699/14
за позовом«ДСД від 16.07.2010 р. №1 між ТОВ «ПБК Буд-Бізнес» та ТОВ «Гурман 2007»
доДержавної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року «ДСД від 16.07.2010 р. №1 між ТОВ «ПБК Буд-Бізнес» та ТОВ «Гурман 2007» (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві) від 12 вересня 2014 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач правом надання заперечень на касаційну скаргу не скористався.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вирішила розглядати справу у порядку письмового провадження.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що «Договір про спільну діяльність від 16.07.2010 року № 1 - уповноважена особа ТОВ «ПБК Буд-Бізнес» та ТОВ «Гурман-2007» (7) зареєстрований 16 грудня 2011 року в Святошинській районній у місті Києві державній адміністрації. Позивач перебуває на обліку в ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві у період з 11 по 22 серпня 2014 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем суми від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду за вересень, жовтень, листопад, грудень 2012 року, січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, вересень, листопад, грудень 2013 року, січень, квітень, травень, червень 2014 року. За результатами зазначеної перевірки складено акт від 01 вересня 2014 року № 419/15-01-50/551064197.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем:

1) пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду за жовтень 2012 року на 2666,67 грн. та за лютий 2013 року на 6275,00 грн.;

2) статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», абзацу 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних» від 29 грудня 2010 року №1246, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на загальну суму 2478973,00 грн. в тому числі: за квітень 2013 року у розмірі 701133,33 гривень, за травень 2013 року у розмірі 463200,00 гривень, за червень 2013 року у розмірі 270351,00 гривень, за вересень 2013 року у розмірі 474044,00 гривень, за листопад 2013 року у розмірі 18000, 00 гривень, за грудень 2013 року у розмірі 49404,00 гривень, за січень 2014 року у розмірі 256453,00 гривень, за квітень 2014 року у розмірі 3280,00 гривень, за травень 2014 року у розмірі 117500,00 гривень, за червень 2014 року у розмірі 116666,67 гривень., а також до заниження зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1473128, 46грн., в тому числі: за червень 2013 року у розмірі 220515,66 гривень, за вересень 2013 року у розмірі 44008,42 гривень, за листопад 2013 року у розмірі 552574,70 гривень, за грудень 2013 року у розмірі 400429,33 гривень, за січень 2014 року у розмірі 123547,00 гривень, за квітень 2014 року у розмірі 132053,33 гривень.

У зв'язку з виявленням зазначених порушень 12 вересня 2014 року відповідачем були винесені податкові повідомлення-рішення: № , яким за порушення статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», абзацу 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних» від 29 грудня 2010 року №1246, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 1841410, 58 грн., в тому числі: за основним платежем - в розмірі 1473128,46 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - в розмірі 368282,12 грн., а також №, яким за порушення статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», абзацу 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних» від 29 грудня 2010 року №1246, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 2478973,00 грн., у тому числі у звітних періодах: за жовтень 2012 року на 2666,67 грн. та за лютий 2013 року на 6275,00 грн. за квітень 2013 року у розмірі 701133,33 гривень, за травень 2013 року у розмірі 463200,00 гривень, за червень 2013 року у розмірі 270351,00 гривень, за вересень 2013 року у розмірі 474044,00 гривень, за листопад 2013 року у розмірі 18000,00 гривень, за грудень 2013 року у розмірі 49404,00 гривень, за січень 2014 року у розмірі 256453,00 гривень, за квітень 2014 року у розмірі 3280,00 гривень, за травень 2014 року у розмірі 117500,00 гривень, за червень 2014 року у розмірі 116666,67 гривень.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, щодо правомірності оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, оскільки належним чином оформлені документи не можуть бути підставою для декларування податкового кредиту при наявності фактів, що ставлять під сумнів реальність наданих послуг та поставленого товару. Крім того, податковим органом правомірно зменшено суму податкового кредиту позивача на суму, яка його контрагентом - продавцем не була віднесена до складу податкових зобов'язань. Також суди погодились із висновком податкового органу про безпідставне віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість на підставі податкових накладних, які у паперовому та електронному вигляді підписані різними особами.

Не погоджуючись із рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, позивач посилається на їх прийняття без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України) податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 січня 2011 року у справі № 21-37а10. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та ТОВ «Білдінг Груп Плюс» 18 лютого 2013 року було укладено договір № Г-18022013, за умовами якого постачальник - ТОВ «Білдінг Груп Плюс» зобов'язується виготовити та передати у власність покупцю (позивачу) в обумовлені в цьому договорі строки побутовку 6 х 2,4 м., а покупець зобов'язується прийняти вказану побутовку й оплатити її.

Технічні характеристики побутовки вказані в Технічному паспорті.

Також названим договором визначено, що позивач здійснює попередню оплату вартості побутовки, яка складає 70%, а постачальник зобов'язується виготовити побутовку протягом 14 календарних днів після отримання першої частини оплати.

На виконання умов договору 18 лютого 2013 року сторонами підписано додаток до нього, яким визначені основні технічні данні та керівництво по монтажу і експлуатації побутовки.

Відповідно до зазначеного додатку побутовка збирається на виробничому майданчику.

На підтвердження виконання умов договору сторонами, позивачем надано видаткову накладну №121 від 19 лютого 2013 року та податкову накладну №22 від 19 лютого 2013 року, відповідно до яких вартість побутовки з доставкою становить 37650,00 грн., у тому числі ПДВ 6275,00 грн.

На обґрунтування економічної доцільності укладення зазначеного договору позивачем надано договір підряду №611677/1 від 22 липня 2013 року та договір №1 генерального підряду на капітальне будівництво від 06 березня 2012 року, відповідно до умов яких позивач виступав замовником на виконання будівельних робіт, з метою виконання яких позивачем і було замовлено виготовлення побутовки.

Посилання судів першої та апеляційної інстанції на акт податкового органу, яким зафіксовано неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача, на обґрунтування правомірності рішення податкового органу про зменшення суми податкового кредиту, колегія суддів вважає помилковим, оскільки відповідним документом зафіксовано неможливість документального підтвердження здійснення зазначеним контрагентом господарської діяльності.

Проте викладене не спростовує правомірність можливість виконання договірних відносин на час їх існування.

Крім того, податковим органом не заперечується факт сплати контрагентом позивача податкових зобов'язань за наслідками виконання договору №Г-18022013, а також наявність у відповідного суб'єкта правового статусу платника податку на додану вартість на час складання та видачі позивачу податкової накладної.

Так само колегія суддів не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності зменшення суми податкового кредиту позивача на суму розбіжності по податковим зобов'язанням його контрагента, оскільки така обставина відповідно до наведених вище положень Податкового кодексу України не позбавляє платника податків - покупця права на податковий кредит.

Аналізуючи правомірність податкових повідомлень - рішень відповідача в частині виключення зі складу податкового кредиту сум, зазначених у податкових накладних, які, на переконання останнього, у паперовому та електронному виглядів підписані різними особами, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів:

а) у паперовому вигляді;

б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 ПК України податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Пунктом 201.6 статті 201 ПК України також закріплено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних встановлюється Кабінетом Міністрів України. Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Виявлення розбіжностей даних податкової накладної та Єдиного реєстру податкових накладних є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин Подок заповнення податкової накладеної був затверджений наказом Міністерства фінансів України від 01 листопада 2011 року №1379, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 року за №1333/20071, який набрав чинності 16 грудня 2011 року та діяв до 14 січня 2014 року (далі по тексту - Порядок №1379), а з 14 січня 2014 року наказом Міністерства доходів і зборів України від 14 січня 2014 року № 10, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 січня 2014 року за № 185/24962 (далі по тексту - Порядок №10).

Відповідно до пункту 16 Порядку №1379 та пункту 18 Порядку №10 усі примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати постачання товарів/послуг, та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця.

Абзацом 3 пункту 18 Порядку №10 також передбачено, що у разі складання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі електронний цифровий підпис посадових осіб платника податку накладається у порядку, визначеному законодавством.

Тим часом за результатами аналізу наведених положень податкового законодавства колегія суддів приходить до висновку про відсутність закріплення на законодавчому рівні обов'язку платника податків забезпечити підписання податкової накладної в паперовому та електронному вигляді однією і тією ж особо.

Натомість, в пункті 201.1 статті 201 ПК України чітко закріплено, що у разі складання податкової накладної в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних, складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечує податковий орган, податкові накладні, складені та надані позивачу його контрагентами, були підписані електронним підписом уповноваженої особи та зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується відповідними квитанціями, наданими самим відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності рішень податкового органу, якими позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість та зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість, що є підставою для постановлення рішення про скасування податкових повідомлень - рішень Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 12 вересня 2014 року № та №.

Відповідно до частини 1 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги дають підстави вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального права.

Згідно з частинами 1 та 6 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись частинами 1, 6 статті 94, статтями 210, 214, 215, 220, 222, 223, 229, 230, 232 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу «ДСД від 16.07.2010 р. №1 між ТОВ «ПБК Буд-Бізнес» та ТОВ «Гурман 2007» задовольнити.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2015 року у справі №826/14699/14 скасувати.

3. Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов «ДСД від 16.07.2010 р. №1 між ТОВ «ПБК Буд-Бізнес» та ТОВ «Гурман 2007» до Державної податкової інспекції у святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києва про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень задовольнити.

4. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 12 вересня 2014 року № та №.

5. Стягнути з Державного бюджету України на користь «ДСД від 16.07.2010 р. №1 між ТОВ «ПБК Буд-Бізнес» та ТОВ «Гурман 2007» (03148, м. Київ, вул. Героїв Космосу, 4, 7) судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна