Справа № 2а/1770/2648/11
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року м. Київ К/9991/20203/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2012 року

у справі № 2а/1770/2648/2011

за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області

про визнання дій протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області (далі - відповідач) про: визнання протиправними дій Дубенською ОДПІ Рівненської області щодо прийняття податкових повідомлень-рішень від 22 лютого 2011 року № /0 та № /0; скасування податкових повідомлень-рішень від 22 лютого 2011 року № /0 та № /0.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року позов був задоволений частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення Дубенської ОДПІ Рівненської області: від 22 лютого 2011 року № /0 про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем «податок з доходів фізичних осіб з підприємницької діяльності» за основним платежем на 53103,98 грн.; від 22 лютого 2011 року № /0 про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» усього у сумі 62110,00 грн., у тому числі: за основним платежем 48056,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 14054,00 грн. В решті позовних вимог було відмовлено. Присуджено на користь суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1,70 грн.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2012 року постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі Дубенська ОДПІ Рівненської області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2012 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У запереченні на касаційну скаргу суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1, посилаючись на те, що постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року та ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2012 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ОСОБА_1 в період з 01 жовтня 2007 року по 30 вересня 2009 року був платником фіксованого податку; з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2010 року був платником єдиного податку.

Дубенська ОДПІ Рівненської області провела документальну планову виїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та слати додатків та зборів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2007 року по 30 вересня 2010 року, за результатами якої був складений акт № 26/17-38/НОМЕР_1 від 09 лютого 2011 року.

За висновками акту перевірки, позивачем були порушені: вимоги статті 13, пункту «б» частини 1 статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», пункту 7.1 статті 7, підпункту 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», в результаті чого підприємцю донараховано суму податку з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю у розмірі 53103,98 грн., у тому числі: за 2008 рік в сумі 28673,68 грн., за 1-3 квартали 2009 року - 24430,30 грн.; вимоги підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», які полягали у неподанні підприємцем декларацій з податку на додану вартість за жовтень - грудень 2008 року, січень - вересень 2009 року; вимоги підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7, пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого підприємцю донараховано податок на додану вартість у загальній сумі 48056,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що у 2 кварталі 2008 року підприємець перевищив граничну межу 119000,00 грн. (сім тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), що передбачено статтею 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян». За результатами перевірки загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) з 29 травня 2008 року склала 242257,10 грн., з огляду на що з 29 травня 2008 року підприємець повинен був змінити систему оподаткування і перейти на загальну систему, а також відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» зареєструватись платником податку на додану вартість. Зокрема, станом на 06 вересня 2008 року загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), що підлягає оподаткування податком на додану вартість, протягом останніх 12 календарних місцева (з 06 вересня 2007 року по 06 вересня 2008 року) склала 306995,61 грн., у зв'язку з чим підприємець повинен був зареєструватись платником податку на додану вартість до 20 жовтня 2008 року.

Вказані висновки були зроблені податковим органом на підставі того, що обсяг виручки підприємця у періоді, який перевірявся, повинен становити не менше, ніж митна чи фактурна вартість реалізованих ним через товарні біржі транспортних засобів, яка, за інформацією Ягодинської митниці, а також даними вантажних митних декларацій, перевищує гранично допустимий розмір фіксованого податку.

22 лютого 2011 року Дубенська ОДПІ Рівненської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0 (форми «Р»), яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України збільшила фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 суму грошового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб на доходи від підприємницької діяльності на 53103,98 грн.

22 лютого 2011 року Дубенська ОДПІ Рівненської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0 (форми «Р»), яким згідно з підпунктом 54.3.1 пункту 54.3 статті 54, пунктом 120.1 статті 120, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшила фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на 62110,00 грн., у тому числі: 48056,00 - за основним платежем, 14054,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вказані податкові повідомлення-рішення оскаржувались позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого його скарги були залишені без задоволення, а податкове повідомлення-рішення залишені без змін.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що поняття «митна вартість» та «звичайна ціна» не є тотожними поняттями при здійсненні податкових платежів, а законодавство України не містить положень про те, що митна вартість товару є його звичайною ціною при подальшій реалізації цього товару на території України, з урахуванням того, що податковим органом при проведенні перевірки не здійснено визначення звичайної ціни реалізованих позивачем на внутрішньому ринку України товарів згідно вимог пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що настання юридичного наслідку у вигляді обов'язку сплатити податкове зобов'язання, визначене контролюючим органом, пов'язується безпосередньо з рішенням контролюючого органу, а не з поведінкою службових осіб контролюючого органу при прийнятті таких податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Абзацом 1 пункту 1.2 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що дохід - це сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами.

Відповідно до підпункту «ж» пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дохід з джерелом його походження з України - це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від продажу нерухомого майна, розташованого на території України.

Згідно з пунктом 4.1 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року.

За приписами підпункту 4.2.6 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу загального місячного оподатковуваного доходу включається частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 11 - 12 цього Закону.

Стаття 12 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає порядок оподаткування операцій з продажу або обміну об'єкта рухомого майна.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дохід платника податку від продажу об'єкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, встановленою пунктом 7.1 статті 7 цього Закону.

Пунктом 7.1 статті 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, крім випадків, визначених у пунктах 7.2 - 7.3 цієї статті.

Разом з цим, на відміну від визначеного підпунктом 11.1.3 пункту 11.1 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядку оподаткування операцій з продажу нерухомості, вказаний Закон не містить вимог щодо визначення бази оподаткування під час продажу рухомого майна не нижче оціночної вартості такого майна.

Також, Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не містить положень сто воно того, що митна вартість рухомого майна є його звичайною ціною.

Згідно з абзацом 1 підпункту 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Отже, законом встановлено, що база оподаткування - це договірна (контрактна) ціна, визначена за вільними цінами, які не можуть бути нижчими за звичайні ціни.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, при визначенні бази оподаткування податком на додану вартість операцій з реалізації платником податку на території України попередньо імпортованого ним товару, звичайна ціна та митна вартість, що є умовною розрахунковою величиною, яка розраховується відповідно до положень Митного кодексу України і застосовується при переміщенні товарів через митний кордон України (зокрема для ведення митної статистики), не є тотожними і не можуть бути порівнюваними.

У відповідності до підпункту 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Цією нормою Закону передбачено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що при визначенні рівня звичайних цін на транспортні засоби, які реалізовувались позивачем через товарні біржі, податковий орган діяв не у межах наведеної норми законодавства, оскільки не використовував інформацію про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах, натомість податковий орган дійшов висновку, що митна вартість є звичайною ціною транспортних засобів.

Отже, позиція податкового органу не ґрунтується на приписах чинного законодавства, жодною нормою якого не передбачено, що митна вартість товару, яка визначається для товарів, що ввозяться на митну територію України, є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на території України.

Відповідно до вимог підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у том числі з використанню локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Таким чином, обрахування встановленого підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) граничного обсягу оподатковуваних операцій з досягненням якого пов'язується обов'язок зареєструватись платником податку на додану вартість та з його сплати, здійснюється після переходу на загальну систему оподаткування.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, що за непідтвердження факту перевищення позивачем встановленого підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) граничного обсягу оподатковуваних операцій після переходу на загальну систему оподаткування, з досягненням якого пов'язується обов'язок зареєструватись платником податку на додану вартість та з його сплати, визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість є безпідставним.

За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

З огляду на те, що касаційна скарга не містить посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень згідно положень частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Дубенської ОДПІ Рівненської області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року та ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2012 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна