Справа № 813/2647/15
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2015 року № 813/2647/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Хміль Х.З.,

з участю представників: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання бездіяльності незаконною,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (далі Галицька РА ЛМР), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23.07.2015 року, просить визнати неналежним розгляд Галицькою РА ЛМР заяви позивача від 10.04.2015 року щодо можливості подальшої експлуатації позивачем гаража, розташованого в подвірї будинковолодіння №16 по вул. Парковій в м. Львові та зобовязати Галицьку РА ЛМР прийняти вмотивоване рішення щодо можливості скасування нею розпорядження від 05.05.2004 року №451, яким зобовязано ОСОБА_3 демонтувати цей гараж. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що10.04.2015 року звернувся до Галицької РА ЛМР з заявою про скасування розпорядження останньої від 05.05.2004 року №451. Заява обґрунтована тим, що згідно висновку Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту державної служби України з надзвичайних ситуацій від 24.07.2013 року за №93/4-1157, прийнятим до виконання Галицьким районним відділом м. Львова Головного управління ДСНС у Львівській області та відповіді експерта з питань пожежної та техногенної безпеки ОСОБА_4 відсутні перепони для безпечної експлуатації вищевказаного гаража з позиції пожежної безпеки. Такі обставини є істотними і були відсутні на час розгляду міжвідомчою комісією Галицького району м. Львова і прийняття розпорядження від 05.05.2004 року №451. З посиланням на п.5 ст.50 Закону України «про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та постанову Кабінету Міністрів України від 27.01.1992 року №31 «Про комплексну програму розвязання проблем інвалідів» зазначає про те, що скасування розпорядження від 05.05.2004 року №451 надало би можливість реалізувати гарантоване законодавством його право як інваліда з дитинства опорно-рухового апарату на гараж поблизу місця проживання. Лист Галицької РА ЛМР від 24.04.2015 року, про наявність якої йому стало відомо в ході судового розгляду даного позову, свідчить, що відповідач не розглянув порушене у заяві питання з урахуванням висновку від 24.07.2013 року за №93/4-1157, чим порушив вимоги Закону України «Про звернення громадян».

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила наступне. Галицькою РА ЛМР 05.05.2004 року було прийнято розпорядження №451, яким зобовязано ОСОБА_3 демонтувати самовільно збудований гараж в подвірї будинку №16 по вул. Парковій в м. Львові. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12.11.2012 року задоволено позов Галицької РА ЛМР до ОСОБА_3 та зобовязано останнього демонтувати вказаний гараж, одночасно ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на цей гараж. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21.03.2013 року рішення Галицького районного суду м. Львова щодо демонтажу змінено і вирішено, що демонтаж гаража має бути здійснено крім стін, які є підпірними. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.05.2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від14.07.2014 року, ОСОБА_3 відмовлено у перегляді рішення за нововиявленими обставинами. 25.03.2015 року Галицьким ВДВС Львівського міського управління юстиції на підставі поданого Галицькою РА ЛМР виконавчого листа відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення про демонтаж самовільно збудованого ОСОБА_3 гаражу. На звернення ОСОБА_3 від 10.04.2015 року надано вичерпну відповідь від 24.04.2015 року №31-1085. Вважає, що відповідь надана відповідно до ст.20 Закону України «Про звернення громадян». Просила в позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 10.04.2015 року звернувся до Галицької РА ЛМР з заявою про скасування розпорядження останньої від 05.05.2004 року №451.

Заява зареєстрована за № З-З-9820/10.0415 (а.с.6).

У своїй заяві ОСОБА_3 просить скасувати розпорядження Галицької РА ЛМР від 05.05.2004 року №451, оскільки на час його ухвалення не було висновку Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту державної служби України з надзвичайних ситуацій від 24.07.2013 року за №93/4-1157 та експерта з питань пожежної та техногенної безпеки ОСОБА_4, які свідчать про відсутність перепон для безпечної експлуатації з позиції пожежної безпеки гаража, розташованого у подвірї будинку №16 по вул. Парковій в м. Львові.

Галицька РА ЛМР листом від 24.04.2015 року за вих. №31-1085 надала ОСОБА_3 відповідь на його звернення від 10.04.2015 року(а.с.50).

Суть відповіді полягає у тому, що немає підстав для розгляду такого звернення, оскільки розпорядження від 05.05.2004 року №451 було предметом судового розгляду, за наслідками якого Галицьким ВДВС Львівського міського управління юстиції здійснюється примусове виконання судового рішення про демонтаж ОСОБА_3 за власні кошти самовільно встановленого у подвірї будинку №16 по вул. Парковій в м. Львові гаражу, окрім стін, які служать підпірними.

При цьому Галицька РА ЛМР посилається на такі судові рішення:

- рішення Галицького районного суду м. Львова від 12.11.2012 року у справі №2-1087/11, яким задоволено позов Галицької РА ЛМР до ОСОБА_3 та зобовязано останнього демонтувати за власні кошти самовільно збудований гаражу подвірї будинку №16 по вул. Парковій в м. Львові і одночасно відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Галицької РА ЛМР про визнання права власності на цей гараж;

- рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.03.2013 року, яким змінено рішення Галицького районного суду м. Львова у справі №2-1087/11 в частині зобовязання ОСОБА_3 демонтажу за власні кошти самовільно збудованого вказаного гаражу та зазначено, що демонтаж слід здійснити крім стін, які є підпірними;

- ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 08.05.2014 року у справі №461/1938/14-ц, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення суду у справі №2-1087/11;

- ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14.07.2014 року, якою ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 08.05.2014 року у справі №461/1938/14-ц залишено без змін.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Можливість участі громадян України в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, а також для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення забезпечує Закон України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР).

Згідно із частиною першою статті 1 цього Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Стаття 3 Закону № 393/96-ВРмістить визначення основних термінів, що вживаються в цьому Законі, відповідно до яких заява (клопотання) це - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Стаття 7Закону № 393/96-ВР містить заборону відмови в прийнятті та розгляді звернення. Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обовязковому прийняттю та розгляду.

Натомість, стаття 8 цього ж Закону визначає підстави, за наявності яких звернення не підлягають розгляду та вирішенню.

Зокрема, частиною другою статті 8 Закону № 393/96-ВР передбачено, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Як встановлено судом, Галицька РА ЛМР листом від 24.04.2015 року №31-1085 відмовила ОСОБА_3 у розгляді його заяви від 10.04.2015 року з тих підстав, що розпорядження від 05.05.2004 року №451 було предметом судового розгляду.

Проте у своєму зверненні від 10.04.2015 року як на підставу скасування розпорядження від 05.05.2004 року №451 ОСОБА_3 посилається на висновок Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту державної служби України з надзвичайних ситуацій від 24.07.2013 року за №93/4-1157.

Порівняльний аналіз дати розпорядження відповідача №451 (05.05.2004 року), дати рішень суду першої та апеляційної інстанції у справі №2-1087/11(12.11.2012 року та 21.03.2013 року відповідно) з датою висновку №93/4-1157 (24.07.2013 року), свідчить, що як на час прийняття розпорядження №451, так і на час розгляду судом справи №2-108/11 про демонтаж самочинно збудованого ОСОБА_3 гаражу, висновку від 24.07.2013 року за №93/4-1157 ще не було.

Це підтверджується і тими судовими рішеннями, на які відповідач посилається у своїх запереченнях та яким обґрунтовує свою позицію, а саме: ухвалою Галицького районного суд м. Львова від 08.05.2014 року у справі №461/1958/14-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.07.2014 року, по відмову у перегляді рішення суду у справі №2-108/11 за нововиявленими обставинами.

Як встановлено судовим рішенням від 08.05.2014 року у справі №461/1958/14-ц, висновок Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту державної служби України з надзвичайних ситуацій від 24.07.2013 року за №93/4-1157 та інші, повязані з ним документи, не можуть розцінюватися судом як нововиявлені обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, в контексті норми ст.361 ЦПК України.

Тобто суд дав оцінку висновку від 24.07.2013 року за №93/4-1157 на предмет його відповідності процесуальній нормі статті 361 ЦПК України як підстави перегляду судового рішення, а не як підстави перегляду розпорядження Галицької РА ЛМР від 05.05.2004 року №451.

Як ствердила в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 раніше ніколи не звертався до Галицької РА ЛМР по питанню скасування розпорядження від 05.05.2004 року №451 на підставі висновку Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту державної служби України з надзвичайних ситуацій від 24.07.2013 року за №93/4-1157 і Галицька РА ЛМР ніколи раніше не розглядала питання можливості скасування свого розпорядження від 05.05.2004 року №451 на підставі цього висновку.

Отже заява позивача від 10.04.2015 року фактично є першим зверненням ОСОБА_3., яке відповідно до положень статті 7 Закону № 393/96-ВР підлягало розгляду у передбаченому цим Законом порядку.

З урахуванням викладеного, покликання відповідача на те, що порушене у зверненні ОСОБА_3 питання було предметом судового розгляду, є помилковим.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у відповідача не було правових підстав для відмови у розгляді по суті заяви ОСОБА_3 від 10.04.2015 року, тому позовна вимога щодо визнання неналежним розгляд Галицькою РА ЛМР цієї заяви є обґрунтованою і позов в цій частині слід задовольнити.

Стосовно позовної вимоги про зобовязання Галицькою РА ЛМР прийняти вмотивоване рішення щодо можливості скасування нею розпорядження від 05.05.2004 року №451, суд зазначає таке.

Повноваження суду при вирішенні справи визначенні статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якої суд не уповноважений підміняти собою будь-який орган та перебирати на себе функції цього органу, зокрема, функції органу виконавчої влади, яким є відповідач.

Відповідно до пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» суд може ухвалити постанову про зобовязання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли субєкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Суд звертає увагу на те, що предметом даного спору є дії Галицької РА ЛМР при розгляді звернення ОСОБА_3 від 10.04.2015 року щодо скасування розпорядження від 05.05.2004 року №451, а не наявність чи відсутність підстав для скасування останнього.

Ураховуючи викладене, позовна вимога про зобовязання Галицькою РА ЛМР прийняти вмотивоване рішення щодо можливості скасування нею розпорядження від 05.05.2004 року №451 не підлягає до задоволення.

Разом з тим, беручи до уваги висновок суду про неналежний розгляд Галицькою РА ЛМР звернення ОСОБА_3 від 10.04.2015 року, та виходячи із передбачених частиною другою статті 162 КАС України повноважень суду на прийняття іншої постанови, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, суд дійшов висновку, що відповідача слід зобовязати розглянути вказане звернення позивача відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до положень пункту 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, його представником не надано доказів на підтвердження судових витрат, тому підстав для відшкодування таких відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись ст. ст. 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати неналежним розгляд Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради заяви ОСОБА_3 від 10.04.2015 року щодо можливості подальшої експлуатації ним гаража, розташованого в подвірї будинковолодіння №16 по вул. Парковій в м. Львові.

Зобовязати Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради розглянути заяву ОСОБА_3 від 10.04.2015 року відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Хома О.П.