Справа № 815/3147/15
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2015-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3147/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

суддів: Бутенко А.В., Гусев О.Г.

за участю секретаря: . ОСОБА_1

сторін:

позивач: ОСОБА_2 ОСОБА_3

позивач: ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан

відповідач: ОСОБА_6 (представник за довіреністю)

представника позивачів: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України № 347-15 від 27 квітня 2015 року, № 330-15 від 23 квітня 2015 року та зобовязання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту,

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 22 липня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду 03.06.2015 р. надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішення Державної міграційної служби України № 347-15 від 27 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою від 05.06.2015р. відкрито провадження по справі № 815/3147/15.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2015р. відкрито провадження по справі № 815/3310/15 за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби № 330-15 від 23 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням того, що позовні заяви по справах № 815/3147/15 та № 815/3310/15 є однорідними, поданими позивачами, які перебувають у тісних родинних взаємовідносинах до одного й того ж самого відповідача та предмет спору є ідентичним, оскільки позовні вимоги стосуються зобов'язання надати статус біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, суд 23.07.2015р. ухвалив об'єднати вищезазначені адміністративні справи в одне провадження та присвоїти номер справи 815/3147/15.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцями або особами, що потребують додаткового захисту є неправомірними та необґрунтованими з наступних підстав.

Країною походження позивачів, дружини та чоловіка, є ОСОБА_8, але вони не можуть та не бажають користуватися захистом своєї країни у звязку із побоюваннями загрози їх безпеці, життю та здоровю, оскільки в ОСОБА_8 позивачі зіткнулися з нелюдським та таким, що принижує їхню гідність поводженням. ОСОБА_2 ОСОБА_3 є мусульманкою, яка не має освіти, а події, які вплинули на прийняття рішення щодо втечі з країни в пошуках захисту, остання повязує із погрозами її чоловіку у звязку з його роботою.

Позивач вказала, що згідно традицій не володіє інформацією, яка стосується роботи чоловіка та будь-яких справ щодо чоловіка та сімї, а відтак не мала можливості повідомити відповідачу про причини, що змусили родину виїхати з країни. ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначила, що до її чоловіка застосовували фізичну силу, родина перебувала у стані постійної стурбованості та страху, а залишатися в ОСОБА_8 було небезпечно, оскільки члени її родини могли бути вбиті або викрадені чи піддані іншим видам нелюдського поводження.

ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан в обґрунтування побоювання за своє життя і здоровя та за безпеку родини зазначив, що працюючи в компанії «Юксель», яка співпрацювала з представниками іноземного контингенту в ОСОБА_8, став обєктом переслідувань з боку представників радикального угрупування «Талібан», які намагалися примусити його до співпраці. Однак, позивач відмовив талібам у співпраці, кілька разів зазнавав нападу із застосуванням фізичної сили. Відтак, позивачами зазначається, що належного захисту від держави отримати не можливо, оскільки Талібан є потужною та впливовою організацією, тому позивачі були змушені залишити країну в пошуках захисту. На теперішній час зберігається небезпека нападів з боку радикально налаштованих осіб, які погрожують всім, хто співпрацює з іноземцями чи навіть підозрюється у такій співпраці. Таким чином, позивачі побоюються, що у разі їх повернення до країни походження ОСОБА_8, вони можуть зіткнутися з нелюдськими або такими, що принижуватиме їхню гідність поводженням або покаранням. Таким чином, позивачі вважають, що їх заяви відповідають критеріям для надання захисту в Україні.

Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення на адміністративний позов, в яких останній просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивачів відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. ОСОБА_9 відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Представник позивача у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, додавши при цьому, що оскаржувані рішення є неправомірними, необгрунтованими та прийнятими без урахування всіх обставин справи, оскільки наявні умови для визнання позивачів біженцями, передбачені Законом України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту», зокрема існує ризик переслідування позивачів за ознаками належності їх до певної соціальної групи «осіб, що надають підтримку уряду, міжнародним організаціям, у тому числі міжнародним силам сприяння безпеки та члени їх родин». Акцентується увага на тому, що позивач ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан, який працював в іноземній компанії «Юксел», що співпрацює з Міжнародними силами сприяння безпеці в ОСОБА_8 (ISEF) надав відповідачу детальні пояснення щодо діяльності зазначеної компанії та своїх обовязків і жоден з фактів не було спростовано останнім.

Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях проти адміністративного позову, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Заслухавши пояснення представників позивачів та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У 2014 році ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан звернулись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявами про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України № 347-15 від 27 квітня 2015 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про відмову остання дізналась 02.06.2015 року, отримавши повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області № 290 від 02 червня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 330-15 від 23 квітня 2015 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про відмову останій дізнався 03.06.2015 року, отримавши повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області № 275 від 06 червня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 ОСОБА_3 народилась 14.04.1988 р. в с. Даре Шакардара, район Шакардара, м. Кабул, ОСОБА_8; не має освіти; сповідує іслам; суніт, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 46).

ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, місце народження - пров. Фаряб, м. Кабул, ОСОБА_8, є громадянином ОСОБА_8, за національністю - узбек, віросповідання іслам, суніт, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 26).

Як вбачається з анкет осіб, які звернулися із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту ОСОБА_2 ОСОБА_3, зареєстрованої 06.06.2014р. (справа № 2014OD0134, реєстраційний № 137) та ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан, зареєстрованої 10.06.2014р. (справа № 2014OD0133 реєстраційний № 137), причиною виїзду з країни постійного проживання позивачів є те, що, проживаючи в ОСОБА_8, їхня родина зазнала постійних переслідувань з боку талібів, що було повязано з роботою ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан в міжнародній організації, який, будучи перекладачем в іноземній компанії «Юксель», здійснював переклади з турецької мови на дарі та з афганської на турецьку та виконував функції контролера в аеропорту у м. Кабул.

Як зазначалось позивачем, з боку невідомих осіб неодноразово здійснювалися спроби проникнення до аеропорту. Перешкоджаючи цьому ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан систематично отримував телефонні дзвінки з погрозами йому та його сімї, а після жорстокого побиття останній звільнився з аеропорту та перейшов працювати до офісу компанії ISAF, де перевіряв ідентифікаційні картки співробітників. Однак після цього продовжувалися телефонні дзвінки з боку терористів з вимогами зробити їм картки, що б дозволяло безперешкодно входити на територію ISAF. ОСОБА_9 вимоги супроводжувалися погрозами вбити дружину та сина ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан. У свою чергу, ОСОБА_2 ОСОБА_3 вказала, що, будучи ще вагітною, відчула небезпеку та побоювання за свою родину, а згодом, коли народився син, неодноразово надходили погрози, які адресувалися їхній родині, а чоловік часто ставав жертвою побиттів. Зрештою останній прийняв рішення про виїзд з ОСОБА_8, оскільки вважав, що це єдиний спосіб, щоб врятувати своє життя та життя членів родини.

В анкеті зазначено, що родина змушена була втекти наприкінці лютого 2014 року з країни походження разом із сином, щоб захистити дитину, й тому нелегально виїхали автомобілем з м.Мазарі Шаріф до Таджикистану, далі автомобілем поїхали до Казахстану, після чого потрапили до Росії, а згодом до України (м. Одеси).

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, чоловік та дружина ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан з сином у лютому 2014 року покинули країну постійного проживання, вїхали в Україну легковим автомобілем, нелегально перетнувши кордон.

По приїзду до України ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан звернулись із заявами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Гловного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

З метою зясування обставин, викладених в заявах позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, органом міграційної служби проведено співбесіди з громадянами ОСОБА_8 та складено відповідні протоколи. Зокрема, у протоколі співбесіди зазначено, що до професійних обовязків позивача - ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан, що працював контролером в аеропорті м. Кабул у складі міжнародної організації ASAF-KAIA (Kabul Afgan National Airport) North Namsa, входив контроль на пропускному пункті та перевірка наявності погодження на вхід до аеропорту. Однак, проаналізувавши надані ОСОБА_2 ОСОБА_3 твердження щодо його працевлаштування відповідач поставив під сумнів його правдоподібність, оскільки заявник не зміг цього документально підтвердити, а лише вказав, що мав службове посвідчення, був офіційно оформлений, однак жодного підтвердження його відношення до вищевказаної організації не надав.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачам статусу біженця в Україні чи визнання особами, які потребують додаткового захисту, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області були прийняті висновки № 2014ОD0134 від 16 березня 2015 року та № 2014ОD0133 від 26 березня 2015 року щодо відмови у визнанні біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту (а.с. 86 - 93; 58 - 66).

Рішеннями Державної міграційної служби України № 347-15 від 27 квітня 2015 року, № 330-15 від 23 квітня 2015 року (а.с. 40; 22) підтримано вищезазначені висновки та відмовлено позивачам у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з рішеннями Державної міграційної служби України № 347-15 від 27 квітня 2015 року, № 330-15 від 23 квітня 2015 року, ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан звернулись до суду щодо їх оскарження.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_10 України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_10 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. ОСОБА_9 підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_10 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Поряд із тим, основною причиною небезпеки позивачами зазначена робота ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан в міжнародній організації, а саме в іноземній компанії «Юксель», яка співпрацює з Міжнародними силами сприяння безпеці в ОСОБА_8, однак жодних доказів цього позивачами до міграційної служби не надавалося, а лише було зазначено про це в анкеті. Водночас, у судовому засіданні позивач вказав, що через незнання мови, відсутність коштів на переклад наявних у нього документів, не мав можливості підтвердити належним чином достовірність фактів, вказаних в анкеті. Під час розгляду справи також надано копії документів, перекладених з англійської мови в департаменті перекладів при «Асоціації Перекладачів та Філологів» перекладачем ОСОБА_11, що підтверджують відношення ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан до компанії «Юксель», зокрема:

- тимчасова перепустка до Міжнародного аеропорту імені короля Абдула-Азіза № 2FE16F90, видана організацією «Юксель» 06 липня 2009 року (дата реєстрації 02 вересня 2009 року) на імя ОСОБА_5, засвідчений штампом Міжнародних сил сприяння безпеці;

- документ, що підтверджує приналежність особи ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан (ідентифікаційний номер KN-0059) до організації «Юксель» із зазначенням посади перекладач (службове посвідчення);

- почесна грамота, вручена 06 лютого 2010 року ОСОБА_5 адміністрації компанії «Юксель», за підписом Руссел Остіна (Агенство НАТО з матеріально-технічного обслуговування та постачання, Науково-дослідне управління транспортнох служби), в якій зазначено: «Відділ оперативного тилу дякує за відмінну підтримку та співробітництво під час роботи на будівництві Північного аеропорту вивантаження Міжнародного аеропорту імені короля Абдул-Азіза (Міжнародний аеродром Кабула, ОСОБА_8)».

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем залишено поза увагою те, що переслідування осіб соціальної групи, до якої належить ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан, підтверджується інформацією по країні походженння (ІКП) ОСОБА_8. Зокрема, згідно пунктів III-1-c, III-1-e Керівництва УВКБ ООН з оцінювання потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку, з ОСОБА_8 від 06 серпня 2013 року (HCR/EG/AFG/13/01) в ОСОБА_8 є ризик переслідування осіб, які надають підтримку уряду, міжнародним організаціям, у тому числі міжнародним силам сприяння безпеки (ISAF).

Як зазначено в п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_8.

Натомість, матеріали справи підтверджують злочинну діяльність угрупування Талібан в ОСОБА_8 відносно мирних громадян ОСОБА_8.

Відтак, судом встановлено, що при прийнятті висновків щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачів та оскаржуваних рішень органом міграційної служби не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивачів на момент прийняття рішень щодо їх заяв.

З огляду на викладене, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом.

Суд вважає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів статусу біженця.

Прийняте рішення має бути обґрунтованим, тобто винесеним з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16.03.2012 року, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, з урахуванням зазначеного, позовні вимоги в частині скасування рішень Державної міграційної служби України № 347-15 від 27 квітня 2015 року, № 330-15 від 23 квітня 2015 року підлягають задоволенню. При цьому, суд відмовляє у задоволені вимог щодо визнання зазначених рішень протиправними, оскільки на момент їх прийняття відповідач не був обізнаний про наявність документів, наданих в судовому засіданні позивачами, які підтверджують належність позивача - ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан до певної соціальної групи та його діяльність в іноземній компанії «Юксель», яка співпрацює з Міжнародними силами сприяння безпеці в ОСОБА_8 (ISAF).

Відповідно до ч.2 ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення Державної Міграційної Служби України прийняті без урахування всіх обставин, на які посилались позивачі, в зв'язку з чим не можуть залишатися чинними та підлягають скасуванню з подальшим зобов'язанням відповідача розглянути заяви позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту повторно з урахуванням вищезазначених обставин, а також встановлених при повторній перевірці обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України № 347-15 від 27 квітня 2015 року, № 330-15 від 23 квітня 2015 року та зобовязання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної Міграційної Служби України № 347-15 від 27 квітня 2015 року, № 330-15 від 23 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 Хассан про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 31 липня 2015 року.

Головуючий суддя Самойлюк Г.П.

Суддя Бутенко А.В.

Суддя Гусев О.Г.