Справа № 826/11980/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 липня 2015 року № 826/11980/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс"
до Головного територіального управління юстиції у м. Києві,державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Максименко Лесі Анатоліївни
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» (далі - ТОВ «Інфокс», позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з вимогами про визнання нечинними та скасування Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 20859838 від 22 квітня 2015 року та Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 20861549 від 22 квітня 2015 року; зобов'язання Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві вчинити дії щодо скасування у Державному реєстрі іпотек запис із реєстраційним номером 76110 від 22.07.2004 року та скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 1567499 від 23.12.2004 року про обтяження забороною на підставі повідомлення 30/4, 22.03.2002 р. на нежилі будівлі літ. Б, та літ.В по вул Рилєєва, 10 А в м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Максименко Л.А. безпідставно відмовлено у скасуванні записів у Державному реєстрі іпотек та Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна нежитлової нерухомості, яка належить на праві власності Позивачу.

Ухвалою суду від 23.06.2015 відкрито провадження у справі № 826/11980/15, залучено до участі у справі в якості відповідача - державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Максименко Лесю Анатоліївну та призначено справу до судового розгляду на 21.07.2015.

В судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача та замінено відповідачів - Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві на Головне територіальне управління юстиції у м. Києві та державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Максименко Лесю Анатоліївну на державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Максименко Лесю Анатоліївну.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на правомірність оскаржуваний дій при відмові у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки подані документи не дали змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. А саме, заявлене обтяження було зареєстроване на підставі договору застави нерухомого майна та додаткової угоди № 1 до нього від 22.02.2002, проте в резолютивній частині рішення Господарського суду м. Києва від 30.01.2009 містились відомості про визнання припиненим лише договору застави нерухомого майна від 22.03.2002. А тому, у зв'язку з існуванням невідповідності у документах щодо дати підписання договору застави в рішенні суду та реєстрі іпотек державний реєстратор відмовив у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Крім того, відповідачі посилались на неможливості встановлення необхідності припинення заявленого номера обтяження, оскільки вищевказане рішення суду містить відомості про припинення договору застави нерухомого майна, а згідно даних реєстру підставою виникнення заборони № 1567499 зареєстровано інший документ.

В судовому засіданні з урахуванням положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства судом ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 11.03.2002 року між Закритим акціонерним товариством «Укрнафтосервіс» (позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (Банк) укладено договір кредитної лінії № 106/31/1 за умовами якого Банк зобов'язується надати на умовах договору, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином використовувати та повернути в передбачений договором строк грошову суму в порядку та на умовах, визначених договором. Також в подальшому між Закритим акціонерним товариством «Укрнафтосервіс» та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» укладено ряд додаткових угод № 1, № 2, № 3, № 4 та № 5.

Між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» з метою забезпечення виконання зобов'язань укладено договір застави нерухомого майна від 22.03.2002 № 105/31/3-4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вашагішвілі Д. Д. за реєстровим № 234. Відповідно до умов вказаного договору предметом застави є нерухоме майно - нежилі будівлі: літ. Б загальною площею 102,8 кв. м. та літ. В загальною площею 843,8 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Рилєєва буд 10-а. Також в подальшому між

За наслідками укладення Договору застави приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вашагішвілі Д. Д. накладено заборону відчуження заставленого майна згідно договору застави. Також приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вашагішвілі Д. Д. Також в подальшому приватними нотаріусами Петровою С. М. та Івановою С. М. внесено відповідні записи до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та до Державного реєстру іпотек.

В подальшому Рішенням Господарського суду м. Києва від 30.01.2009 р. у справі № 16/388 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» до Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Закритого акціонерного товариства «Укрнафтосервіс» про визнання договору застави нерухомого майна № 105/31/3-4 від 22.03.2002 таким, що не підлягає виконанню позовні вимоги задоволені повністю, а саме: визнано припиненим договір застави нерухомого майна № 105/31/3-4 від 22.03.2002.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2012 рішення Господарського суду міста Києва від30.01.2009 № 16/388 залишено без змін

22.04.2015 позивач звернувся до державної реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявами про скасування запису про іпотеку із Державного реєстру іпотек та про скасування запису про заборону відчуження об'єктів нерухомого майна із Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішеннями реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві № 20861549 та №20859838 від 24 квітня 2015 року у скасуванні записів відмовлено на підставі ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013року № 868.

Зокрема згідно Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 20861549 від 22.04.2015 державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації іншого речового права (припинення) іпотеки № 76110, оскільки подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме згідно даних реєстру заявлене обтяження зареєстроване на підставі договору застави нерухомого майна та додаткової угоди № 1 до нього, 105/31/3-4, 22.02.2002, а надане заявником рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2009 по справі № 16/388 у резолютивній частині містить відомості про визнання припиненим лише договору застави нерухомого майна № 105/31/3-4 від 22.03.2002.

Також згідно Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 20859838 від 22.04.2015 підставою для відмови у державній реєстрації обтяження (припинення) заборони на нежитлові приміщення літ. Б загальною площею 102,8 кв. м. та літ. В загальною площею 843,8 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул.. Рилєєва буд. 10-а за суб'єктом Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» державним реєстратором також зазначено, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. А саме, з наданих документів неможливо встановити необхідність припинення заявленого номеру обтяження, оскільки рішення Господарського суду міста Києва по справі № 16/388 від 630.01.2009 містить відомості про припинення договору застави нерухомого майна № 105/31/3-4 від 22.03.2002, згідно даних реєстру підставою виникнення заборони № 1567499, щодо заявленого об'єкту нерухомого майна, зареєстровано інший документ, який суперечить резолютивній частині зазначеного рішення суду.

Позивач вважає, що відмовляючи в реєстрації прав та їх обтяжень порушуються права та охоронювані законом інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС», оскільки наявність запису про обтяження майна перешкоджає позивачу розпоряджатись належним йому майном, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основні правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації та їх обтяжень визначає Закон України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2014 N 1952-IV ( далі - Закон N 1952-IV).

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 (далі - Порядок № 868).

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону N 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема право власності на нерухоме майно.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 8 вказаного закону визначають, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону N 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться у декілька етапів, зокрема шляхом прийняття і перевірки документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви, встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень.

Згідно пункту 15 Порядку №868 під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо:

1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках);

2) повноважень заявника;

3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону;

5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Часиною 1 ст. 22 Закону N 1952-IV передбачене, що у разі якщо документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень подано не в повному обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами, державний реєстратор у строк, встановлений частинами п'ятою, сьомою і восьмою статті 15 цього Закону для розгляду заявлених прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і письмово повідомляє про це заявника. Вказано норма кореспондується з пунктом 16 Порядку № 868.

В той же час, ч. 1 ст. 19 Закону N 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Тобто державна реєстрація прав проводиться в тому числі і на підставі рішення суду.

Як вказувалось вище, позивач звернувся до державного реєстратора із заявами про скасування запису про іпотеку із Державного реєстру іпотек та про скасування запису про заборону відчуження об'єктів нерухомого майна із єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у зв'язку із припиненням договору застави нерухомого майна № 105/31/3-4 від 22.03.2002 року на підставі рішення Господарського суду міста Києва, яке набрало законної сили.

Так, у відповідності п. 28 Порядку № 868 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У відповідності до приписів пунктів 4 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 9 Закону 1952-IV Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

- відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом);

- відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень;

- відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

- наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;

- наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

При дослідженні матеріалів поданих позивачем державному реєстратору для вчинення реєстраційних дій про скасування запису про іпотеку із Державного реєстру іпотек та про скасування запису про заборону відчуження об'єктів нерухомого майна із єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна судом встановлено, що позивачем поданий повний пакет документів в тому числі і рішення суду, яке набрало законної сили про припинення договору застави від 22.03.2002 із вірним зазначенням всіх реквізитів.

Згідно відомостей з державного реєстру іпотек стосовно об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою м. Київ, вулиця Рилєєва, буд. 10-А вбачається, що при внесенні запису про обтяження невірно зазначено реквізити договору застави нерухомого майна на підставі якого вчинено відповідний запис, а саме замість дати « 22.03.2002» помилково вказано « 22.02.2002».

Оскільки правовою підставою скасування запису про іпотеку із Державного реєстру іпотек та заборону відчуження об'єктів нерухомого майна із Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна є рішення суду, яке набрало законної сили та на підставі якого припиняються правовідносини щодо забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, позивач з метою реалізації права власності на заставлене майно має право на скасування відповідних записів про обтяження майна.

При цьому суд наголошує, що вищевказані формальні розбіжності, виникнення яких пов'язано не з вини заявника, за наявності підтверджуючих документів наданих позивачем для вчинення реєстраційних дій, не можуть бути підставою для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Також, судовому захисту підлягає охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах.

Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про порушення речового права за наявності зареєстрованої заборони відчуження об'єкту нерухомого майна з урахуванням припиненим договору застави на підставі якого вчинялись реєстраційні дії при внесенні відповідних записів, що в свою чергу спростовує посилання відповідачів на неможливість встановлення необхідності припинення заявленого номера обтяження у зв'язку з розбіжностями резолютивної частини судового рішення з даними реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Судом також враховано зміст Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді та здійснення відповідачами дискреційних повноважень при реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Проте, втручання в даному випадку в дискреційні повноваження є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та доцільність визнання нечинними та скасування Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 20859838 від 22 квітня 2015 року та Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 20861549 від 22 квітня 2015 року та зобов'язання Головне територіальне управління юстиції у м. Києві вчинити дії щодо скасування у Державному реєстрі іпотек запис із реєстраційним номером 76110 від 22.07.2004 року та скасувати у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 1567499 від 23.12.2004 року про обтяження забороною на підставі повідомлення 30/4, 22.03.2002 р. на нежилі будівлі літ. Б, та літ. В по вул. Рилєєва, 10 А в м. Києві.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття спірних рішень, в той час позивачем надано достатньо належних доказів в обґрунтування позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Задовольнити позовні вимоги.

2. Визнати нечинними та скасувати Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 20859838 від 22 квітня 2015 року та Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 20861549 від 22 квітня 2015 року.

3. Зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві скасувати у Державному реєстрі іпотек запис із реєстраційним номером 76110 від 22.07.2004 року.

4. Зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві скасувати у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 1567499 від 23.12.2004 року.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда