Справа № 820/3322/15
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 р.Справа № 820/3322/15

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старосуда М.І.

Суддів: Лях О.П. , Яковенка М.М.

при секретарі судового засідання Клочко Ю.О.

за участю представника відповідача - Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015р. по справі № 820/3322/15

за позовом ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

про визнання неправомірним та скасування рішення,зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19 вересня 2014 року № 489-14, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015р. у задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2, громадянин Конго, ІНФОРМАЦІЯ_1, 31.01.2013 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що 05.01.2004 року він вступив до офіційної політичної партії RDPS - Союз для розвитку та соціального прогресу Конго та займався розповсюдженням інформації серед молоді. Після смерті лідера партії 20.06.2008 року для підтримки його пам'яті - 29.07.2008 року партійні громадяни вийшли на мітинг, під час якого поліція діючої влади почала арештовувати демонстрантів. У зв'язку з зазначеним позивачу довелося втекти від арешту та сховатися у с. Монгонпуку, де його 18.02.2009 року знайшла поліція та арештувала. У в'язниці позивач перебував 8 місяців до моменту виїзду з країни. Його випустили за домовленістю з батьком та тільки з умовою негайного виїзду з країни походження. Зазначені обставини загрожують перебуванню позивача на території країни походження. У зв'язку з чим батько позивача підготував йому документи (туристичну візу у паспорті) для виїзду з країни походження.

Працівником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 14.03.2015 року з позивачем проведено співбесіду та складено висновок від 14.03.2013 року щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Першим заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області 15.03.2013 року винесено наказ №21 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Фахівцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області 04.08.2014 року складено висновок про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина через відсутність умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки надана позивачем інформація стосовно обставин його виїзду з країни походження та щодо його переслідування або переслідування його сім'ї свідчить про відсутність будь-яких переслідувань з боку державних чи недержавних агенцій за будь-якими ознаками.

29.09.2014 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №489-14, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Про зазначене рішення позивача сповіщено повідомленням від 06.10.2014 року №60.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); бг) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Однак, позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм та не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм.

Під час звернення до ГУ ДМС України в Одеській області позивач зазначав, що за участь у мітингу 29.07.2008 року на честь вбитого лідера партії його було арештовано представниками діючої влади Конго як члена партії RDPS - Союз для розвитку та соціального прогресу Конго 18.02.2009 року, а неофіційно звільнено через 8 місяців ув'язнення через допомогу з боку батька, за умови негайного виїзду з Батьківщини, проте виїхав з країни походження позивач через рік - 20.10.2010 року після отримання візи.

Отже, інформація щодо можливого переслідування в країні походження позивачем достовірно не підтверджена, оскільки перетин кордону відбувався за встановленими правила.

Крім того, в наданій заявником інформації про родичів не було жодного разу зазначено, що вони якимось чином переслідувались або були піддані катуванням з боку державних агенцій Конго.

За час перебування позивача в Україні не виникло подій в країні походження для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Посилання апелянта, що в країні походження йому загрожує небезпека поки влада не зміниться, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки під час проведення співбесіди ОСОБА_2 зазначив, що виїхав з Конго офіційно на підставі національного паспорту з студентською візою в Україну на період навчання і в період 2010-2011 років навчався в Харківському національному університеті.

Отже, посилання громадянина ОСОБА_2 на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до Конго (Браззавіль), є безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, є не обґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення прийнято в межах компетенції, згідно з вимогами законодавства, є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин особової справи позивача.

Таким чином, колегія суддів переглянувши рішення суду першої вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015р. по справі № 820/3322/15 залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина ухвали прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 29 липня 2015 року. У повному обсязі буде складена 31 липня 2015 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя (підпис)Старосуд М.І.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Яковенко М.М.