Справа № 815/2364/15
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2364/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- ОСОБА_1

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 Хуссейна до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 Хуссейн звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27.02.2015року № 116-15 та зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином ОСОБА_3 Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач посилається на те, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причини ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань та побоювання переслідувань у звязку з належністю до етнічної меншини курдів, зокрема й з боку руху «Ісламська держава», яке контролює регіон постійного проживання позивача на теперішній час.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що працівниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п. 1 ч. 1 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тотур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 Хуссейна задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 116-15. Зобовязано державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 Хуссейна особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Державною міграційною службою України на зазначену постанову подано апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що є громадянином ОСОБА_4, за національністю - курд, за віросповіданням - мусульманин-суніт. До України позивач потрапив 04.02.2007 року авіарейсом м. Алепо (ОСОБА_4) - м. Одеса (Україна) на підставі національного паспорту та оформленою бізнес візою. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника. 24.12.2012 року він звернувся до органу ДМС із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту (а.с.72).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, Управлінням державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 03.12.2014 року № ODS 12/166 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який обґрунтований тим, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, так як він виїхав на територію України ще 04.02.2007 року, з тих пір на Батьківщину не повертався, за захистом звернувся через п'ять років після закінчення строку легального перебування на території України, отже п'ять років він перебував нелегально. Відтак, на думку відповідача, зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_4, як конвенційний біженець. Особа не була причетна до події, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 116-15 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наведене рішення оскаржене позивачем до суду. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення позову частково.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Як вбачається з особової справи позивача № ODS 12/166, в основу оскаржуваного рішення від 27.02.2015 року № 116-15 покладений висновок Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що співробітник міграційної служби дійшла висновку про те, що зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_4, як конвенційний біженець. Особа не була причетна до події, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації. Співробітник міграційної служби зазначила, що ситуація військового конфлікту та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак аналізом наданих матеріалів, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника, співробітник міграційної служби дійшла висновку про сумнівність обґрунтованості побоювань позивача, оскільки громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, так як він виїхав на територію України ще 04.02.2007 року, з тих пір на Батьківщину не повертався, за захистом звернувся через п'ять років після закінчення строку легального перебування на території України, отже п'ять років він перебував нелегально.

У зв'язку із наведеним, на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону України »Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» співробітником міграційної служби зроблений висновок про доцільність відмови позивачеві у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту.

Суд першої інстанції вірно не погодився з таким висновком та зазначив, що останній здійснений без належної оцінки фактичних обставин, належного обґрунтування та всупереч нормам права, що регулює спірні правовідносини.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_4.

Судами встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_4 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_4. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Так, як вбачається з протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_2 Хуссейном, останнє місце проживання позивача в країні громадянського походження - село Етешан, м. Хасака, ОСОБА_4.

Як свідчать матеріали справи провінція Хасака, в якому проживає багаточисельне курдське населення, є небезпечним регіоном в ОСОБА_4, оскільки піддається постійним озброєним нападам, що підтверджується, зокрема, відомостями УВКБ ООН та роздруківками карт конфлікту в ОСОБА_4. Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, так як він виїхав на територію України ще 04.02.2007 року, з тих пір на Батьківщину не повертався.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги такі доводи відповідача.

Відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_4 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в ОСОБА_4 в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в ОСОБА_4 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відтак, хоча й позивач прибув до України першочергово в 2007 році, однак під час знаходження в Україні змінилася ситуація в країні походження позивача, з урахуванням приписів норм наведеного законодавства, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо того, що причиною неможливості повернення позивача на батьківщину є не побоюваннями стати жертвою переслідування, а легалізація перебування в більш розвинутій країні, як це вказано у висновку міграційної служби.

Відповідно до пункту 10 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Як зазначав позивач ОСОБА_2 Хуссейн в ході співбесід із співробітниками міграційної служби та у судовому засіданні, на даний час він має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до ОСОБА_4 та бути мобілізованим до лав армії. При цьому, він пояснив, що не бажає приймати участь у бойових діях під час громадянської війни та виступати проти власного народу. Однак під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем зазначеним обставинам оцінка не надавалась.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в ОСОБА_4 триває цивільна війна, систематично порушуються права людини та основні свободи.

Беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в ОСОБА_4, оскільки позивач, мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності.

Окрім того, позивач звертався до суду з позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду по адміністративній справі № 815/4005/13-а адміністративний позов ОСОБА_2 Хуссейна до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково; визнано протиправним та скасувано рішення Державної міграційної служби України від 05 квітня 2013 року № 213-13 «Про відмову у визнанні ОСОБА_2 Хуссейна біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язано Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_2 Хуссейна додаткової форми захисту (а.с. 38-42).

У вказаному рішенні, колегія суддів, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, вважала за необхідне зобов'язати відповідача вирішити питання щодо надання позивачу додаткової форми захисту, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача та реальності загрози для його життя і основних свобод, в разі повернення до ОСОБА_4.

Разом з тим, судова колегія вважає, що висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_4 та відповідачем не враховано положення ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яка передбачає, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Тобто, відповідачем не взято до уваги, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися і під час знаходження людини в Україні - через деякий час після від'їзду з країни походження.

В зв'язку з даними обставинами, суд першої інстанції прийшов до висновку, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Судова колегія зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Однак, суд першої інстанції, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для життя і основних свобод позивача, в разі повернення до ОСОБА_4, вважав за необхідне зобов'язати відповідача прийняти рішення щодо надання позивачу додаткової форми захисту.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, а саме щодо зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 Хуссейна особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на наступне.

Діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови № 3 від 16.03.2012 року) зазначено: «Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову. Відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (п. 25 Постанови).

Тобто, мова йде про наявність достатніх підстав для зобов'язання відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає, що з матеріалів справи не вбачається достатньо наявних підстав для зобовязання прийняття рішення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є субєктом владних повноважень, свою позицію суду доказав частково та обґрунтував її частково.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 202; 205; 207; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2015 року скасувати в частині зобовязання державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 Хуссейна особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалити в цій частині по справі нову постанову, а саме зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 Хуссейна особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 31.07.2015 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян

Суддя: О.І.Шляхтицький