Справа № 826/9207/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 липня 2015 року № 826/9207/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Нагорянського С.І., суддів: Бояринцевої М.А., Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1

доДержавної реєстраційної служби України

провизнання протиправним і скасування наказу про звільнення

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної реєстраційної служби України, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної реєстраційної служби України від 30 березня 2015 року № 211/к "Про звільнення ОСОБА_1.";

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації бізнесу Державної реєстраційної служби України з 01 квітня 2015 року;

- стягнути з Державної реєстраційної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- постанову суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про те, що вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації бізнесу Державної реєстраційної служби України, однак, перебуваючи на лікарняному, позивачу стало відомо про її звільнення з посади наказом від 02 квітня 2015 року у порядку переведення для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції у м. Києві, згідно поданої заяви про переведення. Таким чином, позивач вважає, що оскаржуваним наказом було порушено її право на працю, а також на продовження трудових відносин з відповідачем.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні на 04 червня 2015 року.

У попередньому судовому засіданні 04 червня 2015 року судом оголошено про закінчення підготовчого провадження у справі та призначено судове засідання на 22 липня 2015 року у складі колегії суддів.

Представник позивача у судових засіданнях 04 червня 2015 року та 22 липня 2015 року підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача у судові засідання 04 червня 2015 року та 22 липня 2015 року не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Через канцелярію суду подав письмові заперечення проти позову.

Згідно ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У судовому засіданні 22 липня 2015 року у зв'язку з неявкою відповідача суд дійшов висновку про продовження розгляду справи порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду та вирішення справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до пунктів 1 та 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, та утворено комісії з ліквідації.

Судом встановлено, що у зв'язку з процедурою ліквідації Державної реєстраційної служби, ОСОБА_1. було попереджено про звільнення 10 квітня 2015 року із займаної посади, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України; примірник попередження позивач отримала 09 лютого 2015 року, згідно її особистого підпису (а.с. 44).

27 березня 2015 року ОСОБА_1. звернулась до Голови ліквідаційної комісії Державної реєстраційної служби України Усенка Р.А. із заявою про звільнення із займаної посади з 01 квітня 2015 року в порядку переведення для подальшої роботи в реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві (а.с. 45).

Наказом Державної реєстраційної служби України від 30 березня 2015 року № 211/п звільнено головного спеціаліста відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації бізнесу Державної реєстраційної служби України ОСОБА_1 із займаної посади з 01 квітня 2015 року порядком переведення для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції у м. Києві, відповідно до п. 5 статті 36 КЗпП України.

Підставою для прийняття вищевказаного наказу була заява ОСОБА_1 від 27 березня 2015 року та подання в.о. начальника ОСОБА_6 від 26 березня 2015 року № 235/08-17 до Державної реєстраційної служби України.

Водночас, 01 квітня 2015 року позивач звернулась до Голови ліквідаційної комісії Державної реєстраційної служби України Усенка Р.А. із заявою про відкликання своєї заяви про звільнення від 27 березня 2015 року.

Листом Голови ліквідаційної комісії Державної реєстраційної служби України Усенка Р.А. від 01 квітня 2015 року № 152/11-14-15 позивачу було повідомлено, що працівник має право відкликати лише заяву про звільнення за власним бажанням, а при звільненні за переведенням відкликання заяви про звільнення неможливе, у зв'язку з тим, що було досягнуто згоди між трьома сторонами - працівником, підприємством на якому працює працівник та підприємством на яке він переводиться.

Не погоджуючись з наказом про звільнення шляхом переведення для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції у м. Києві, та вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

За змістом статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Тобто, даний пункт передбачає можливість припинення трудового договору в порядку переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу чи організацію чи у зв'язку з переходом на виборну посаду. Працівник повинен подати заяву власникові підприємства (установи, організації), з якого він звільняється, оскільки закон вимагає згоди власника на припинення трудового договору в порядку переведення на інше підприємство, в іншу установу, організацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Кодексу законів про працю України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно Методичних рекомендацій щодо оформлення розпорядчих актів із кадрових питань у сфері державної служби, затверджених наказом Національного агентства України з питань державної служби від 30 серпня 2011 року № 5, накази про звільнення за переведенням до іншого підприємства, установи, організації повинні містити назву нового місця роботи працівника, і підставу переведення (лист-погодження) від керівництва з нового місця роботи працівника.

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ Державної реєстраційної служби України від 30 березня 2015 року № 211/п про звільнення головного спеціаліста відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації бізнесу Державної реєстраційної служби України ОСОБА_1. із займаної посади 01 квітня 2015 року порядком переведення для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції у м. Києві, прийнятий на підставі заяви позивача від 27 березня 2015 року про звільнення із займаної посади в порядку переведення для подальшої роботи в реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві та подання в.о. начальника ОСОБА_6 від 26 березня 2015 року № 235/08-17 до Державної реєстраційної служби України про звільнення позивача за переведенням.

На переконання позивача, прийняття наказу про її звільнення є незаконним, оскільки 01 квітня 2015 року позивач відкликала свою заяву про звільнення від 27 березня 2015 року.

Водночас, суд звертає увагу, що у заяві ОСОБА_1 від 01 квітня 2015 року позивач просила відкликати її заяву про звільнення за власним бажанням від 27 березня 2015 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 6).

Разом з тим, 27 березня 2015 року позивачем було подано заяву про звільнення в порядку переведення для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції у м. Києві, а не заяву про звільнення за власним бажанням.

Крім того, судом також було встановлено, що 01 квітня 2015 року позивачу було надано відповідь за результатами розгляду її заяви від 01 квітня 2015 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.

Враховуючи ту обставину, що позивач не повідомляла Державну реєстраційну службу України про намір відкликати заяву про звільнення за переведенням, суд вважає, що під час прийняття наказу від 30 березня 2015 року № 211/п про звільнення позивача за переведенням відповідач діяв в межах, на підставі та у відповідності до передбачених Законом повноважень, а тому суд не вбачає порушень у даному випадку порушень Закону, а відтак і обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на посаді.

Стосовно доводів позивача про те, що вона вважається звільненою 02 квітня 2015 року, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки в наказі про звільнення від 30 березня 2015 року зазначено «звільнити ОСОБА_1. 01 квітня 2015 року», при цьому всі розрахунки з позивачем було проведено за період до 01 квітня 2015 року.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» внесено зміни у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», згідно яких, гранична чисельність працівників апарату Укрдержреєстру була змінена з 213 до 7, яка установлена до завершення ліквідації центрального органу виконавчої влади.

Вищевказана обставина підтверджується також штатним розписом на 2015 рік Державної реєстраційної служби України (ліквідаційної комісії), яким передбачено лише 7 посад. При цьому, суд погоджується з доводами відповідача про те, що посада головного спеціаліста відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації бізнесу Державної реєстраційної служби України в штатному розписі відсутня.

Щодо твердження позивача про те, що їй стало відомо про своє звільнення перебуваючи на лікарняному, суд зазначає наступне.

В позовній заяві позивач вказує, що лікарняний їй був відкритий 02 квітня 2015 року, що підтверджується його копією, долученою до матеріалів справи (а.с. 14).

Суд вважає, що даний факт жодним чином не заперечує законність дій відповідача, оскільки оскаржуваний наказ про звільнення № 211/п був виданий 30 березня 2015 року, про існування якого позивач знала ще до оформлення лікарняного, а з попереднім місцем роботи станом на 02 квітня 2015 року трудових відносин у позивача не існувало.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Державної реєстраційної служби України від 30 березня 2015 року № 211/к "Про звільнення ОСОБА_1." та про поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації бізнесу Державної реєстраційної служби України, суд вказує, що вимога про стягнення з Державної реєстраційної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню також не підлягає.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, оскільки позивачем не наведено наявність законних підстав для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на посаді, а тому відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 69-71,160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева

Я.І. Добрянська

Головуючий Суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева