Справа № 2а-59/09/1916
Суддя: Любашевський В.П.
Дата ухвалення: 2011-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2011 р. Справа № 37467/09

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду, у складі:
головуючого судді Любашевського В.П.
суддів Ніколіна В.В.
Старунського Д.М.
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 16.06.2009 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2009 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача - військової частини НОМЕР_1 з позовом про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 2399 грн. 39 коп.
Постановою Чортківського районного суду Тернопільської області від 16.06.2009 р. у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. При цьому, постанова суду мотивована тим, що право військовослужбовців на отримання грошової компенсації замість не отриманого речового майна було передбачено ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року, який набрав чинності 11 березня 2000 року, призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, а тому з врахуванням вимог зазначеного Закону позовні вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Не погодившись із постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її в апеляційному порядку. У апеляційній скарзі просив скасувати постанову суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги повністю посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанову суду слід змінити з наступних підстав:
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.
Вказана норма підлягає застосуванню у тому випадку, коли суд першої інстанції зробив правильні висновки по суті справи, але для вмотивування помилково обрав не ту норму матеріального права.
Так, розглядаючи справу, та приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_2 і наказом командира військової частини № 199 від 19 жовтня 2004 року він звільнений з військової служби в запас у зв`язку із скороченням штатів. У зв`язку з ліквідацією військової частини НОМЕР_2 її правонаступником визначено військову частина НОМЕР_1 , яка є відповідачем по даній справі. Як встановив суд із довідки № 211 від 27 травня 2009 року на час звільнення з військової служби позивачу не видано речове майно на суму 2 399 гривень 39 копійок. Суд першої інстанції розглядаючи справу зазначив невірне мотивування щодо суті позовних вимог, а зокрема ним не враховано, що частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що порядок і розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.
Законом України «Про деякі заходи, щодо економії бюджетних коштів», який набув чинності 11 березня 2000 року, дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них призупинено.
Відповідно до ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.
Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.
Водночас, Конституційним Судом України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначено: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».
Відповідно до ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України.
Таким чином, виходячи з наведених положень Конституції України та Рішення Конституційного Суду України, пріоритетними в даному випадку є положення Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів».
Крім того, на виконання вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінетом Міністрів України прийнято:
- постанову від 12 березня 1996 року № 316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ»;
- постанову від 22 липня 1998 року № 1135 «Про забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном у мирний час».
З січня 2001 року набула чинності стаття 16 Закону України «Про Збройні Сили України», якою військовослужбовцям гарантувалося одержання за рахунок держави житла, фінансового, речового, продовольчого, медичного (у тому числі санаторно-курортного) та інших видів забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і враховують характер та умови службової діяльності, стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Зазначеним Законом не передбачено отримання грошової компенсації за неотримане речове чи продовольче забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, відповідно до пункту 27 якого військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно.
Отже, грошова компенсація замість речового майна була передбачена законодавством України в період з 20 грудня 1991 року по 11 березня 2000 року та з 28 жовтня 2004 року. Наведеного суд першої інстанції не врахував, що є підставою для зміни мотивувальної частини постанови, оскільки речове забезпечення позивач не отримував і до 11 березня 2000 року, а у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за безпідставністю.
Попри, це суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову вірно зазначив, що відповідно до ч.1 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Тому, беручи до уваги те, що відповідач наполягає на застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 100 КАС України, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід відмовити саме із підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.
При цьому, як встановлено вище постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 16.06.2009 р. по справі № 2а-59/09/1916 слід змінити
Зважаючи на викладене, та керуючись ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, у постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 16.06.2009 р. по справі № 2а-59/09/1916 змінити.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення компенсації за речове майно відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя В.П. Любашевський
Судді В.В. Ніколін
Д.М. Старунський