Справа № 285/1338/15-а
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Коцюба О.М.
Суддя-доповідач:Франовська К.С.
УХВАЛА

іменем України

"27" липня 2015 р. Справа № 285/1338/15-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Франовської К.С.

суддів: Майора Г.І.

Шевчук С.М.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю представників відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі Житомирської області на постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від "22" червня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м.Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі Житомирської області про визнання бездіяльності протиправною і зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що проживають в Ізраїлі, в інтересах довірителів звернувся в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі Житомирської області ( далі- відповідач, УПФУ ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Зазначав, що до липня 1997 року позивачі проживали на території України, у смт.Городниці Новоград-Волинського району та отримували пенсію за віком, проте у зв'язку з від'їздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплата пенсії їм була припинена.

04.08.2014 року позивачі звернулись до Пенсійного фонду із заявами про поновлення виплати пенсії за віком, проте їм було відмовлено.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, представник позивачів просив визнати протиправною бездіяльність відповідача в реалізації права на відновлення виплати пенсії за віком та зобов"язати Управління Пенсійного фонду України в м. Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі поновити виплату пенсії за віком на підставах, визначених пенсійним законодавством, з 04.08.2011 року.

Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі Житомирської області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

-зобов"язано Управління Пенсійного фонду України в м. Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставах, визначених пенсійним законодавством, з 04.08.2014 року.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржило УПФ, яке покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. У поданій апеляційній скарзі Управління Пенсійного фондуУкраїни в м. Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі вказує на те, що ним правомірно відмовлено у поновленні виплати пенсії позивачу, оскільки позивачі у встановленому порядку особисто , або через законного представника за поновленням пенсії не звертались, відтак, не дотримано порядок звернення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що дійсно у відповідності до Рішення №25-рп/2009, позивачі мають право на поновлення виплати призначених їм пенсій, починаючи з моменту звернення до відповідача із заявами про поновлення виплати, тобто, з 04 серпня 2014 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачі є громадянами України, які у липні 1997 року виїхали на постійне місце проживання в Ізраїль, де перебувають на консульському обліку.

До виїзду з України позивачам у встановленому законом порядку була призначена та виплачувалась державна пенсія за віком з виплатою при виїзді до Держави Ізраїль пенсії за 6 місяців наперед, після чого виплату пенсії припинено.

04 серпня 2014 року позивачі через свого договірного представника звернулись із заявами про поновлення раніше призначеної пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення № 25-рп/2009.

В задоволенні заяв відповідач відмовив, пославшись на подання таких не особисто пенсіонерами чи їх законним представником(а.с.8).

Не погодившись із такими діями УПФ, представник позивачів звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, апеляційний суд зазначає наступне.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За приписами ст.21 Основного закону усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Таким чином, право особи на забезпечення її у старості є невідчужуваним і непорушним, гарантується Конституцією України та реалізовано, зокрема, через норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Пунктом 2 ч.1 ст.49 цього Закону (в редакції до 07.10.2009 року) встановлювалось, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Реченням другим ст.51 цього Закону (в редакції до 07.10.2009 року) передбачалось, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням №25-рп/2009 положення вищезазначених правових норм Закону №1058-ІV визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Згідно ч.2 ст.152 Конституції України, ч.2 ст.73 Закону України «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №422/96-вр) та резолютивної частини Рішення №25-рп/2009, у разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Частинами 2 і 3 ст.67 Закону №422/96-вр передбачено, що рішення і висновки Конституційного Суду України разом з окремою думкою суддів Конституційного Суду України протягом наступного робочого дня після їх підписання оприлюднюються на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України і направляються Президенту України, Верховній Раді України та Кабінету Міністрів України.

За правилами ч.2 ст.49 Закону №1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст.35 та ст.46 цього Закону.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, норма вказаної статті пов'язує час поновлення пенсії з настанням обставин для відновлення її виплати, якими у даному випадку є Рішення №25-рп/2009.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) та поновлення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року ( з наступними змінами) ( далі-Порядок).

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії. Заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом 1.1. Порядку визначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

У разі якщо особа, якій призначається пенсія, не досягла повноліття або є недієздатною, заява подається батьками, усиновителями, батьками-вихователями, прийомними батьками, патронатними вихователями, опікунами, піклувальниками за місцем їх проживання (реєстрації), представниками закладів (органів опіки і піклування), які виконують функції опікунів і піклувальників (далі - законні представники) за місцезнаходженням таких закладів (органів).

Згідно пункту 1.5 Порядку заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Саме зміст наведених норм Порядку стали підставою для відмови позивачам у поновленні пенсійних виплат відповідачем, оскільки відповідач вважає, що заява про поновлення виплати пенсії має бути подана особисто позивачами або їх законними представником, перелік яких визначено п.1.1. Порядку.

З такою правовою позицією пенсійного органу не погоджується суд апеляційної інстанції з таких міркувань.

За приписами чинного законодавства представництво у сфері соціального забезпечення є засобом реалізації права суб'єкта на соціальне забезпечення. А відтак, є юридичною гарантією його здійснення. У випадку малолітства, недієздатності представництво компенсує неможливість правоздатної особи самостійно його реалізувати.

Особливістю представництва у сфері соціального забезпечення є те, що воно використовується не з метою вчинення правочину, а для реалізації однойменного соціального права.

Представництво під час реалізації права на соціальне забезпечення - це такі правові відносини, в яких представник не сприяє, а реалізовує назване соціальне право його носія: вчиняє комплекс процедурних дій (користується процедурними правами та виконує процедурні обов'язки) для забезпечення отримання соціальних виплат (послуг). Наприклад, законний чи договірний представник звертається замість правоздатної особи за призначенням пенсії, договірний представник може її отримувати, уповноважений представник сім'ї реалізовує право останньої на призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Представник здійснює право правоздатної особи на соціальне забезпечення замість неї. А відтак, він замінює носія цього соціального права у відповідних галузевих процедурних правовідносин. Представник стає їхнім учасником, який звертається за здійсненням права особи на соціальне забезпечення.

Аналіз чинного законодавства засвідчує, що представництво не допускається лише у соціально-забезпечувальних правовідносинах. Випадки його застосування у галузевих процедурних правових відносинах вичерпно визначаються нормативно-правовими актами. Обмеження його використання пов'язані зі специфікою юридичних фактів, які встановлюються, чи видом соціального забезпечення, що призначається або надається. Наприклад, не допускається участь представника у правовідносинах з приводу встановлення факту тимчасової непрацездатності , безробіття , а також у разі призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, призначення допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю та у зв'язку з вагітністю та пологами, отримання реабілітаційних послуг інвалідом чи дитиною-інвалідом.

Отже, відмова відповідача прийняти документи позивачів для поновлення виплати пенсії з підстав порушення процедури звернення, а саме у зв"язку з необхідністю звернення із заявою про поновлення виплати пенсії позивачів особисто, або їх законних представників , перелік яких визначено п.1.1 Порядку , - суперечить вимогам чинного законодавства

Крім того, безпідставним є посилання УПФ на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки Закон має вищу юридичну силу, а ним не встановлено обов'язку подання заяви для поновлення виплати пенсії особисто.

Оскільки позивач має право на поновлення виплати пенсії з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України 07 жовтня 2009 року, посилання відповідача на не дотримання порядку звернення не є підставою для відмови в поновленні виплати пенсійного забезпечення та позбавлення права особи на соціальний захист.

Така правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України 08 жовтня 2014 року у справі К/9991/72017/12.

Відтак, висновки оскаржуваної постанови відповідають закону та матеріалам справи.

Згідно зі ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, постанова суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі Житомирської області залишити без задоволення, а постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду від "22" червня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя К.С. Франовська

судді: Г.І. Майор

С.М. Шевчук

Повний текст cудового рішення виготовлено "28" липня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,Ізраїль ОСОБА_4 АДРЕСА_1,Ізраїль

3- відповідачу/відповідачам: Управління Пенсійного фонду України в м.Новограді-Волинському та Новоград-Волинському районі Житомирської області вул.Єрьоменка, 16,м. Новоград-Волинський,Житомирська область,11700

4-третій особі: - ,