Справа № 820/5487/15
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2015-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 р.Справа № 820/5487/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Пянової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О. Касян В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фрунзенського районного військового комісаріату в особі т.в.о. військового комісара Фрунзенського РВК м. Харкова майора ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2015р. по справі № 820/5487/15

за позовом ОСОБА_2

до Фрунзенського районного військового комісаріату в особі т.в.о. військового комісара Фрунзенського РВК м. Харкова майора ОСОБА_1

про визнання неправомірними дій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Фрунзенського районного військового комісаріату в особі т.в.о. військового комісара Фрунзенського РВК м. Харкова майора ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо призову на військову службу позивача за призовом під час мобілізації на особливий період;

- визнати неправомірними дії відповідача щодо вручення 27.05.2015р. повістки з наказом про з'явлення 28.05.2015 р. о 09:00 год. до Фрунзенського РВК м. Харкова з документами та речами.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2015 р. адміністративний позов ОСОБА_2 - задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представники відповідача повністю підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

Позивач та його представник заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги та просили постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 квітня 2015 року позивач отримав повістку Фрунзенського районного військового комісаріату м. Харкова щодо прибуття 04.05.2015р. о 15:00 год. до Фрунзенського РВК для проведення уточнення облікових даних згідно Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу".

05 травня 2015 року ОСОБА_2 направили на проходження медичної комісії, яку він закінчив 27.05.2015 року, за результатами якої позивача визнано придатним до військової служби.

27 травня 2015 року о 14:40 год. позивачу вручено повістку про призов на військову службу під час мобілізації на особливий період, якою його зобов'язано з'явитись до Фрунзенського РВК м. Харкова 28.05.2015р. о 09:00 год. з документами та особливими речами.

Позивач, не погоджуючись з такими діями, звернувся до суду з вказаним позовом, зазначаючи, що він є парафіянином релігійної організації Релігійна громада християн церкви "ОСОБА_3 покоління", віровчення якої закликає не використовувати зброю проти інших людей, що унеможливлює виконання військового обов'язку. Крім того, позивач зазначив, що він відповідно до Закону України "Про альтернативну службу" з 30.12.1997р. по 18.05.2000р. проходив альтернативну службу через релігійні переконання, про що неодноразово повідомляв відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ОСОБА_3 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та Законами України.

Законом України від 15.03.2015р. № 113-VIII відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 ОСОБА_3 України Верховною Радою України постановлено затвердити Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію".

Указом Президента України від 14.01.2015р. № 15 "Про часткову мобілізацію" з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 ОСОБА_3 України постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію (далі - мобілізація) у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На виконання Указу Президента України від 14.01.2015р. № 15 "Про часткову мобілізацію" позивач прибув до районного комісаріату для проведення призову за мобілізацією та проходження медичного огляду, який пройшов і був визнаний придатним до проходження військової служби.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що позивач неодноразово повідомляв комісаріат про неможливість проходження такої служби через релігійні переконання.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 р. №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов'язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов'язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (стаття 1 Закону №3543-XII).

Відповідно до частини 8 статті 4 Закону №3543-XII, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 1 Закону №3543-XII визначено поняття "особливий період".

Так, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ст. 65 ОСОБА_3 України та частини 1 статі 1 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.1992р. (далі - Закон №2232-XII), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За правилами статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов'язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов'язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.

Відповідно до Закону №2232-XII, військовий обов'язок включає проходження військової служби (стаття 3), а військовозобов'язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Силах України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави (стаття 9).

Статтею 23 Закону №3543-XII встановлено перелік військовозобов'язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов'язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Відповідно до частини 4 статті 35 ОСОБА_3 України, ніхто не може бути увільнений від обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

У разі, якщо виконання військового обов'язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов'язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Статтею 64 ОСОБА_3 України гарантується, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_3 України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку цих обмежень.

Необхідно зауважити на те, що на час призову позивача за мобілізацією на території України не оголошено ані воєнного, ані надзвичайного станів.

В пункті 4 статті 1 Закону №2232-XII зазначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов'язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з ОСОБА_3 України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Статтею 8 ОСОБА_3 України встановлено, що ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_3 є нормами прямої дії.

Відповідно до частини 1 статті 9 ОСОБА_3 України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини №3477-IV від 23.02.2006р., суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована 17 липня 1997 року), та практику Європейського суду з прав людини.

Пункт 2 статті 9 Європейської Конвенції з прав людини зазначає, що свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони громадського порядку, здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших людей.

Перелік правомірних цілей, які виправдовують обмеження свободи віросповідання, передбачених статтею 9 Конвенції, є вичерпним. Тим самим стаття 9 не дозволяє посилатися на поняття державної безпеки для того, щоб виправдати обмеження у здійсненні прав, що гарантуються, а право на відмову від військової служби з релігійних переконань не може бути обмежено в інтересах національної безпеки та територіальної цілісності.

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до ОСОБА_3 України має бути замінене виконання військового обов'язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" №1975-XII від 12.12.1991 (далі - Закон №1975-XII).

Відповідно до статті 2 Закону №1975-XII, право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов'язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що позивач з 2002 року є парафіянином релігійної організації Релігійна громада християн церкви "ОСОБА_3 покоління".

У 2002 році позивач закінчив біблейську школу духовного центру "ОСОБА_3 покоління" та отримав диплом про закінчення.

За своїм віровченням та зареєстрованим Статутом релігійна громада "ОСОБА_3 покоління" відноситься до релігійного напрямку Євангельських християн. Віровчення Релігійної громади закликає не використовувати зброю проти інших людей, що унеможливлює виконання військового обов'язку.

Євангельські християни, відповідно до Положення про Порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999р. (далі - Порядок №2066), відносяться до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Той факт, що ОСОБА_2 є парафіянином релігійної організації Релігійна громада християн церкви "ОСОБА_3 покоління" відповідачем під сумнів не ставиться та не заперечується.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що Законом України №1975-XII передбачено, що альтернативна (невійськова) служба запроваджується тільки замість проходження строкової військової служби, колегія суддів зауважує на таке.

Преамбула Закону №1975-XII вказує, що цей Закон визначає організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до ОСОБА_3 України має бути замінене виконання військового обов'язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Статтею 1 Закону №1975-XII визначено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов'язку перед суспільством.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов'язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (стаття 2 Закону №1975-XII).

За правилами частини 2 статті 9 Закону України №1975-XII, у разі призову на військові збори громадян, які після проходження строкової військової служби набули релігійних переконань і належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, вони не пізніше семи календарних днів від дня одержання повістки військового комісаріату про призов на військові збори подають особисто до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації заяву про звільнення від призову на ці збори.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Закону України "Про альтернативну службу", ОСОБА_2 з 30.12.1997р. по 18.05.2000р. проходив альтернативну службу через релігійні переконання.

Даний факт підтверджується довідкою Московського РВК м. Харкова від 09.11.2000 року № 1/36.

Також, згідно витягу з обліково-алфавітної книги призовників ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 знятий з військового обліку в зв'язку з направленням на альтернативну службу (протокол 60 від 09.07.1999р.).

Питання щодо необхідності законодавчого врегулювання спірної ситуації, зокрема, щодо внесення змін до Законів України "Про військовий обов'язок і військову службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", "Про альтернативну (невійськову) службу", викладене також у листі Командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 15.09.2014 року, адресованому Керівнику Секретаріату уповноваженого Верховної ради України з прав людини.

Так, у листі вказано, що надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов'язаних, законом не передбачено; порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян ОСОБА_4 України "Про альтернативну (невійськову) службу" не визначено.

У листі зазначено, що питання звільнення віруючих громадян від навчальних зборів та призову на військову службу в особливий період під час мобілізації вирішується відповідно до вимог розділу ІІ Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу". Беручи до уваги те, що призов віруючих громадян на військову службу під час мобілізації може призвести до правових наслідків, таких як відмова від виконання наказів командирів через релігійні переконання, Командування Сухопутних військ Збройних сил України підтримує пропозицію стосовно звільнення віруючих громадян від навчальних зборів та призову на військову службу під час мобілізації. Наразі ведеться робота щодо створення інженерно-будівельних підрозділів із числа військовослужбовців, які за релігійними та іншими причинами не можуть виконувати завдання зі зброєю.

Також, необхідно зауважити на той факт, що телеграмою від 07.04.2015 року тимчасово виконуючий обов'язки першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України повідомив, що Генеральним штабом Збройних Сил України погоджено законопроект "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення оборонних питань", де одним із пунктів є внесення змін до статті 23 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" стосовно заміни військової служби під час особливого періоду альтернативною (невійськовою) службою.

Крім того, у зазначеній телеграмі тимчасово виконуючий обов'язки першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України пропонує надати вказівки підпорядкованим військовим комісаріатам з категорією віруючих громадян діяти в порядку та за алгоритмом подібно направленню призовників зазначеної категорії на альтернативну службу у мирний час.

Також, до матеріалів справи надано відповідь від 18.06.2015р. Відділу по роботі з громадянами та доступу до публічної інформації Міністерства Оборони України на інформаційний запит позивача від 12.06.2015р., відповідно до якого пропонується зазначену категорії громадян для комплектування військових частин та установ на військову службу під час проведення мобілізації тимчасово не направляти, облікові картки цієї категорії зберігати за окремою закладкою у картотеці вільних залишків; військовим комісаріатам діяти подібно направленню на альтернативну службу призовників у мирний час.

Суд зазначає, що призов віруючих громадян на військову службу під час мобілізації може призвести до негативних правових наслідків - невиконання наказів командування через релігійні переконання. Таке невиконання наказів командування має правовим наслідком притягнення особи до усіх видів юридичної відповідальності, зокрема, кримінальної.

Також, необхідно звернути увагу на те, що відсутність чіткого законодавчого врегулювання спірного питання, зокрема щодо внесення змін до Законів України №1975-XII, №3543-XII та №2232-XII, не може бути підставою для відмови віруючим громадянам, релігійні переконання яких не допускають користування зброєю, у проходженні альтернативної (невійськової) служби замість військового призову під час мобілізації.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем з громадською організацією "Перший Український Батальйон Військових Капеланів" укладено договір про волонтерську діяльність військового капелана від 20.04.2015 року, з метою підготовки та залучення волонтерів військових капеланів для здійснення різних аспектів моральної, духовної, психологічної та консультативної роботи, надання допомоги громадянам, які постраждали внаслідок надзвичайної ситуації техногенного чи природного характеру, дії особливого періоду, правових режимів надзвичайного чи воєнного стану, проведення антитерористичної операції, у результаті соціальних конфліктів, нещасних випадків, а також жертвам злочинів, біженцям, внутрішньо переміщеним особам; надання волонтерської та капеланської допомоги Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, правоохоронним органам, органам державної влади під час дії особливого періоду, правових режимів надзвичайного чи воєнного стану, проведення антитерористичної операції; надання волонтерської допомоги за іншими напрямами, не забороненими законодавством.

З огляду на викладене, та приймаючи до уваги той факт, що позивачем доведено, що він є парафіянином релігійної організації Релігійна громада християн церкви "ОСОБА_3 покоління", колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність дій відповідача щодо призову на військову службу ОСОБА_2 за призовом під час мобілізації на особливий період.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фрунзенського районного військового комісаріату в особі т.в.о. військового комісара Фрунзенського РВК м. Харкова майора ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2015р. по справі № 820/5487/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_5
Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст ухвали виготовлений 29.07.2015 р.