Справа № 810/1758/15
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2015-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2015 року 810/1758/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скрипки І.М., секретар судового засідання Приходько Н.І., за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області, третя особа: ОСОБА_4, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

24 квітня 2015 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 із позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області (Інспекція), третя особа: ОСОБА_4, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що накази про застосування до нього дисциплінарного стягнення та звільнення із займаної посади прийняті безпідставно та з порушенням норм чинного законодавства. Також стверджував, що внаслідок незаконного звільнення йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що він був безпідставно позбавлений права на отримання заробітку.

Посилаючись на порушення відповідачем положень Кодексу законів про працю України, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ №198 від 3 вересня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення до позивача;

- визнати протиправним та скасувати наказ №50-к від 9 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_3;

- визнати незаконним звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України та поновити його на роботі у Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області на посаді головного спеціаліста відділу контролю у сфері послуг, реклами;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 17152,91 грн.;

- стягнути з Інспекції компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зокрема і у письмових поясненнях. Вказав, що накази про застосування дисциплінарного стягнення та про звільнення ОСОБА_3 прийнято правомірно та у відповідності до норм Кодексу законів про працю України. Крім того, зазначав, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду для оскарження наказів про застосування дисциплінарного стягнення та про звільнення. Стверджував, що позивач безвідповідально відносився до виконання своїх обовязків, що стало наслідком систематичних та численних порушень законодавства про захист прав споживачів і реклами, про звернення громадян, а тому ОСОБА_3 правомірно звільнено із займаної посади.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши інші докази, зокрема, письмові, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, а також залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, виходячи із такого.

Як зясовано судом, 13 вересня 2013 року ОСОБА_3 призначений на посаду головного спеціаліста відділу контролю у сфері послуг, реклами Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області, згідно наказу №79-К від цієї ж дати (а.с.114).

31 березня 2014 року Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Київській області прийнято наказ №13 щодо неналежного виконання посадових обовязків ОСОБА_3, яким до останнього застосовано захід дисциплінарного впливу у вигляді догани (а.с.112,160). Такий наказ прийнятий на виконання подання прокуратури Київської області від 5 березня 2014 року №07/1-574вих-14 (щодо усунення порушень вимог законів України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», «Про захист прав споживачів», Кодексу України про адміністративні правопорушення та іншого законодавства у сфері захисту прав споживачів при здійсненні контрольних повноважень, причин та умов, що їм сприяли а.с.113-116) та з метою недопущення надалі порушень вимог чинного законодавства.

Наказом Інспекції №198 від 3 вересня 2014 року до ОСОБА_3 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання своїх посадових обовязків (а.с.104). У такому наказі зазначено, що, по-перше, ухвалою Київського окружного адміністративного суду у справі №810/4739/14 за позовом Держспоживінспекції у Київській області до ФОП ОСОБА_5 встановлено, що матеріали справи не містять доказів повідомлення ФОП ОСОБА_5 про розгляд справи про порушення законодавства про рекламу (по матеріалам справи повідомлення направлено за адресою Агентства нерухомості «Ареал»); матеріали справи про порушення законодавства про рекламу ФОП ОСОБА_5 підготовлені головним спеціалістом відділу контролю у сфері послуг, реклами Держспоживінспекції у Київській області ОСОБА_3. По-друге, постановою Київського окружного адміністративного суду від 24 липня 2014 року у справі №810/3879/14 за позовом ПП «Дента-Д» до Держспоживінспекції у Київській області скасовано рішення Держспоживінспекції у Київській області №10 про накладення штрафу від 16 квітня 2014 року. Згідно Постанови Київського окружного адміністративного суду від 24 липня 2014 року у справі №810/3879/14 суд дійшов висновку про відсутність факту порушення ПП «Дента-Д» Закону України «Про рекламу»; матеріали справи про порушення законодавства про рекламу ПП «Дента-Д» підготовлені головним спеціалістом відділу контролю у сфері послуг, реклами Держспоживінспекції у Київській області ОСОБА_3 По-третє, Держспоживінспекцією у Київській області під час аналізу матеріалів позапланової перевірки ПКПП «Теплокомунсервіс» та звернення ОСОБА_6, що стало підставою для її проведення, виявлено невідповідність встановлених перевіркою обставин фактичним обставинам справи, неналежний розгляд звернення ОСОБА_6; перевірка діяльності ПКПП «Теплокомунсервіс» та розгляд звернення ОСОБА_6 здійснено головним спеціалістом відділу контролю у сфері послуг, реклами Держспоживінспекції у Київській області ОСОБА_3

9 вересня 2014 року Держспоживінспекцією у Київській області прийнято наказ №50-к про звільнення ОСОБА_3 з посади головного спеціаліста відділу контролю у сфері послуг, реклами Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин посадових обовязків, згідно пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с.105). Суд звертає увагу, що тут же вказано підстави для прийняття вказаного наказу, а саме: доповідна записка начальника відділу контролю у сфері послуг, реклами ОСОБА_7 від 9 вересня 2014 року, копії наказів від 31 березня 2014 року №13 та від 3 вересня 2014 року №198 про застосування до ОСОБА_3 заходів дисциплінарного стягнення у виді доган за неналежне виконання посадових обовязків, пояснення ОСОБА_3

Як видно із примірника наказу про звільнення від 9 вересня 2014 року №50-к, ОСОБА_3 ознайомився із ним 16 вересня 2014 року (а.с.13,105зв.).

У судовому засіданні представник Інспекції стверджував, що звільнення позивача мало місце у звязку із тим, що за результатами перевірки Держспоживінспекції у Київській області з 27 серпня по 3 вересня 2014 року встановлені системні порушення ОСОБА_3 Закону України «Про звернення громадян» та законодавства про захист прав споживачів, а також через те, що відповідно до доповідної записки начальника відділу контролю у сфері послуг, реклами неналежне виконання посадових обовязків позивачем вбачається згідно матеріалів перевірки ДТЗ ФОП ОСОБА_8, проведеної ОСОБА_3 22 липня 2014 року, та згідно матеріалів планової перевірки ФОП ОСОБА_9, проведеної позивачем 9 липня 2014 року.

Крім того, представник відповідача пояснив, що із наказом №198 від 3 вересня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення позивач ознайомився 9 вересня 2014 року; при цьому, 9 вересня 2014 року він був присутній на своєму робочому місці, однак цього ж дня о 15:00 год. залишив своє робоче місце без пояснення причин та повідомлень про це, на підтвердження чого подано примірники актів (а.с.106-107). Представник Інспекції стверджував і те, що 9 вересня 2014 року ОСОБА_3 відмовився ознайомлюватися із наказом про звільнення, однак доказів на підтвердження цього не надав.

Також судом зясовано, що ОСОБА_3 у жовтні 2014 року звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом про поновлення на роботі та скасування наказів №198 від 3 вересня 2014 року і №50-к від 9 вересня 2014 року; ухвалою названого суду від 21 жовтня 2014 року (а.с.39) відкрито провадження за таким позовом (справа №367/6698/14-ц).

Ухвалою Ірпінського міського суду від 20 квітня 2015 року провадження у вказаній справі за позовом ОСОБА_3 про поновлення на роботі та скасування наказів закрито; позивачу розяснено його право звернутися із таким позовом до Київського окружного адміністративного суду (а.с.40-41).

21 квітня 2015 року позовна заява, яка розглядається у цій справі Київським окружним адміністративним судом, направлена до такого суду засобами поштового звязку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Стаття 19 Конституції України регламентує, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був публічним службовцем і на нього розповсюджувалося законодавство про державну службу.

Нормативне регулювання державної служби визначається спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про державну службу». Підстави припинення державної служби, як-то зазначено в статті 30 Закону України «Про державну службу», є загальними, тобто ті, що передбачені Кодексом законів про працю, та спеціальними ті, що встановлені Законом України «Про державну службу».

Судом зясовано, що припинення служби позивача відбулося за загальними підставами, зокрема, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків відповідно до пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю.

Поширення на державного службовця положень пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України означає розповсюдження на нього і гарантій, встановлених трудовим законодавством при звільненні працівника.

За нормами частини першої статті 149 Кодексу законів про працю України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Як передбачає пункт 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили.

За змістом статті 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Стосовно наказу №50-к про звільнення ОСОБА_3 від 9 вересня 2014 року, суд зазначає таке.

Підставою прийняття такого наказу безпосередньо у цьому документі вказано доповідну записка начальника відділу контролю у сфері послуг, реклами ОСОБА_7 від 9 вересня 2014 року, копії наказів від 31 березня 2014 року №13 та від 3 вересня 2014 року №198 про застосування до ОСОБА_3 заходів дисциплінарного стягнення у виді доган за неналежне виконання посадових обовязків, а також пояснення ОСОБА_3 (без зазначення дати і підстав для їх надання).

У той же час, у самому наказі про звільнення не відображено будь-яких фактів порушень ОСОБА_3 трудової дисципліни, міститься лише посилання на законодавчий припис. Крім того, мотивований такий наказ наявністю наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 31 березня 2014 року та від 3 вересня 2014 року.

При цьому, суд звертає увагу, що у названих вище наказах про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності факти порушень трудового законодавство викладені та детально описані.

Таким чином, наказ №50-к від 9 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 є немотивованим та неконкретизованим; і за наслідками його аналізу можна дійти висновку, що наказ про звільнення винесений на підставі тих самих порушень, які відображені у наказі від 3 вересня 2014 року №198 про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_3 і за які до позивача застосовано захід дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Подані у ході судового розгляду документи та доводи представника Інспекції щодо підстав прийняття наказу про звільнення позивача не можуть усунути недоліків наказу №50-к від 9 вересня 2014 року; тим більше, що у такому документі підставами для його прийняття вказані накази про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності, а не повідомлені у судовому засіданні порушення позивачем трудової дисципліни.

У звязку із цим, суд резюмує, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача не відповідає вимогам статті 147 Кодексу законів про працю України та приписам частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України

У ході судового розгляду представник Інспекції просив залишити без розгляду наказ №50-к від 9 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_3

Разом із тим, суд відмовив у задоволенні такого клопотання у звязку із тим, що Ірпінським міським судом Київської області прийнято до розгляду і відкрито провадження за позовом ОСОБА_3 щодо оскарження такого наказу.

При цьому, суд враховує, що строк звернення до суду щодо поновлення на роботі як за правилами адміністративного судочинства, так і згідно положень Кодексу законів про працю України (яким керувався міський суд) становить один місяць. Тому, зважаючи, що Ірпінський міський суд прийняв до розгляду таку вимогу, відповідна справа перебувала у провадженні Ірпінського міського суду з 21 жовтня 2014 року, і лише 20 квітня 2015 року провадження у ній закрито, а на наступний день після цього позивач звернувся із позовом до Київського окружного адміністративного суду із вимогами у тому числі і щодо скасування наказу про звільнення, то суд констатує обєктивність причин пропуску строку звернення до суду і саме тому відмовив у задоволенні клопотання відповідача у цій частині.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про протиправність наказу №50-к від 9 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 та необхідність його скасування, у звязку із чим задовольняє позов у цій частині.

Стосовно наказу №198 від 3 вересня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення до позивача, суд зазначає наступне.

Із таким наказом позивач ознайомлений 9 вересня 2014 року, що відображено безпосередньо на зворотному боці такого документа (а.с.11,104зв.).

Згідно приписів статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, за нормами частини третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як стверджено позивачем і не заперечується відповідачем, 15 жовтня 2014 року позивач оскаржив такий наказ до Ірпінського міського суду Київської області, за наслідками чого постановлено ухвалу від 21 жовтня 2014 року про відкриття провадження. Як вбачається із примірника названої ухвали, Ірпінський міський суд відкрив провадження за такою вимогою, керуючись тим, що у відповідності до норм частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України строк для звернення до суду для вирішення трудового спору (окрім як оскарження наказу про звільнення) становить три місяці.

Разом із тим, як наведено вище, Кодексом адміністративного судочинства встановлюється місячний строк для звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби.

У звязку із цим, суд констатує, що вже при зверненні до Ірпінського міського суду позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування наказу №198 від 3 вересня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення.

Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України визначено правові наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Так, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

У цьому випадку стосовно вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу №198 від 3 вересня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення поважних підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду, окрім як звернення до Ірпінського міського суду, не зазначено.

За наведеного, враховуючи, що у цій частині вимог строк звернення до суду пропущено вже і при поданні позову до міського суду, останнє вказано як єдину підставу для поновлення строку звернення до суду, відсутність інших причин пропуску строку звернення до суду, які б можна було розцінити як поважні, - суд доходить висновку про необхідність залишення без розгляду вимоги про визнання протиправним та скасування наказу №198 від 3 вересня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_3

У силу частин першої та другої статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, зокрема, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. Про залишення позовної заяви без розгляду суд постановляє ухвалу.

Суд зазначає, що за наслідками залишення позовної заяви без розгляду виноситься ухвала. У цьому ж випадку, лише одна із заявлених вимог підлягає залишенню без розгляду.

Однак, оскільки розгляд справи по суті має завершитися постановленням єдиного процесуального документу, який вбирає в себе відповідь на всі питання, що мають бути вирішені судом у зв'язку із закінченням провадження у справі, то ухвала, що передбачена статтями 100, 155 Кодексу адміністративного судочинства України, може постановлятися, якщо провадження у справі закривається щодо усіх позовних вимог. Якщо ж судовим рішенням за результатами розгляду позову, що складається з декількох позовних вимог, передбачено різні процесуальні наслідки для різних вимог, дотримуючись принципу процесуальної економії, суд вважає за доцільне прийняти постанову, в резолютивній частині якої буде надана відповідь щодо усіх вимог, які є предметом судового розгляду, а якщо позов задоволено частково - висновок суду про відмову в задоволенні решти позовних вимог, закриття провадження або залишення без розгляду позову в частині, що залишилась без задоволення.

Щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі, то враховуючи висновок суду щодо протиправності наказу про звільнення і необхідності його скасування, суд вважає за необхідне поновити позивача на роботі у Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області на посаді головного спеціаліста відділу контролю у сфері послуг, реклами з 9 вересня 2014 року.

Стосовно вимоги про визнання звільнення ОСОБА_3 незаконним, суд зазначає, що визнання протиправним та скасування наказу №50-К від 9 вересня 2014 року про звільнення, а також поновлення позивача на роботі є достатнім для відновлення його порушених прав; при цьому, вимоги, які задовольняються у випадку, який розглядається, фактично охоплюють собою таку вимогу як визнання звільнення незаконним, а тому у задоволенні такої вимоги у якості самостійної суд відмовляє.

У відповідності до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У звязку із цим, суд вважає за необхідне зобовязати Інспекцію нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 9 вересня 2014 року по 23 липня 2015 року.

За правилами пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За положеннями пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

У відповідності до норм пункту 5 вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (пункт 8 Порядку).

З наявної в матеріалах справи довідки Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області від 22 липня 2015 року №780 за підписом головного бухгалтера завідувача сектору бухгалтерського обліку та звітності вбачається, що середньоденний заробіток позивача за останні два місяці роботи становив 103,13 грн. (а.с.206).

Враховуючи, що середня кількість робочих днів у місяці становить 22 дня, зокрема і у період з 10 вересня 2014 року по 9 жовтня 2014 року, то середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць, який підлягає стягненню у порядку негайного виконання становить 2268,86 грн. (103,13*22).

Із приводу вимог про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на те, що у досліджуваному випадку позивачем не надано жодних доказів щодо заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими конкретно діями вони заподіяні, не наведено розрахунку грошової суми в яку позивач оцінює заподіяну йому шкоду, як і обґрунтувань з чого він виходив, визначаючи суму моральної шкоди саме у заявленому до стягнення розмірі.

У звязку із цим, суд констатує відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення компенсації за моральну шкоду.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Крім того, у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, на дотримання яких адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наведеного, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме: щодо визнання протиправним та скасування наказу Інспекції №50-К від 9 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_3, поновлення позивача на роботі і зобовязання відповідача нарахувати та виплатити на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу; позовні вимоги у частині визнання протиправним та скасування наказу №198 від 3 вересня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення суд залишає без розгляду; а у задоволенні решти позовних вимог - відмовляє.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області №50-К від 9 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на роботі у Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області на посаді головного спеціаліста відділу контролю у сфері послуг, реклами з 9 вересня 2014 року.

Зобовязати Інспекцію з питань захисту прав споживачів у Київській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 9 вересня 2014 року по 23 липня 2015 року.

Позовні вимоги у частині визнання протиправним та скасування наказу Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області №198 від 3 вересня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_3 - залишити без розгляду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову у частині поновлення на роботі ОСОБА_3 та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 2268 (дві тисячі двісті шістдесят вісім) грн. 86 коп. - виконати негайно.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Скрипка І.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 29 липня 2015 р.