Справа № 14134/10
Суддя: Католікян М.О.
Дата ухвалення: 2011-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2011 р.Справа № 2а-14693/09/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

суддів Мельника В.В., Коршуна А.О.

при секретарі Федоровій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2009 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі міста Дніпропетровська про скасування рішення,

у с т а н о в и л а:

09 листопада 2009 року позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська про скасування рішення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 14.10.2009 р. відповідачем було складено 4 акти щодо несвоєчасного подання позивачем відомостей, що використовуються у системі персоніфікованого обліку. 28.10.2009 р. відповідачем було ухвалено 4 рішення про застосування фінансових санкцій за вказані порушення. На думку позивача, відповідачем було порушено вимоги статті 38 КУпАП (строки притягнення до адміністративної відповідальності), що явилося причиною звернення позивача до суду з позовом про скасування рішень відповідача від 28.10.2009 р. №№ 1051, 1052, 1053, 1054 (а.с.а.с. 3 5).

09 грудня 2009 року судом було ухвалено постанову, якою суд відмовив у задоволенні позову. Постанова суду вмотивована тим, що на позивача було накладено фінансові санкції, передбачені Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не Кодексом України про адміністративні правопорушення, тому положення статті 38 КУпАП до спірних правовідносин не застосовуються (а.с.а.с. 62, 63).

11 січня 2010 року позивач, не погодившись з ухваленою постановою, звернулася до суду з апеляційною скаргою. У скарзі позивач зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права та без урахування всіх обставин у справі. Так, висновок суду щодо помилкового застосування норм КУпАП невірним, оскільки зафіксоване порушення по суті є адміністративним (стаття 165 КУпАП). Посилання суду на частину 15 статті 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»є помилковим, оскільки у ній йдеться про незастосування строків давності лише до позовів про стягнення коштів. Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції і задовольнити поданий позов (а.с.а.с. 72 74).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, що 14.10.2009 р. відповідачем було складено акти №№ 671, 672, 673, 674 про виявлення фактів несвоєчасного подання відомостей, що використовуються у системі персоніфікованого обліку у терміни, установлені законодавством за 2004 2008 роки (а.с.а.с. 6 9).

28 жовтня 2009 року за складеними актами відповідачем було ухвалено рішення

№№ 1051, 1052, 1053, 1054 про застосування фінансових санкцій за неподання відомостей, що використовуються у системі персоніфікованого обліку (340,00 грн., 1 702,30 грн., 170,00 грн. та 170,00 грн. відповідно) (а.с.а.с. 10 13).

Приведені вище спірні правовідносини врегульовано Законом України від 09.07.2003 р. № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Аналіз тексту позовної заяви свідчить про те, що позов базується на єдиному самостійному доводі порушення положень статті 38 КУпАП під час ухвалення оспорюваних рішень (строки притягнення до адміністративної відповідальності), проте така позиція є помилковою з наступних підстав.

Так, із змісту оскаржених рішень вбачається, що вони ухвалені ні підставі пункту 5 частини 9 статті 106 Закону № 1058-ІV, згідно з яким за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності, передбаченої законодавством, до територіальних органів Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі 10 % суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, звітності, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі повторного протягом року такого порушення у розмірі 20 % зазначених сум та не менше 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. При цьому за змістом статті 106 Закону

№ 1058-ІV такий штраф є фінансовою санкцією, яка за своєю юридичною природою є самостійним видом стягнення.

В силу статті 9 КУпАП, на якій по суті посилається позивач, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, визначену цим Кодексом.

Таким чином, законодавець розмежовує за своєю юридичною природою фінансові санкції, застосовані таким спеціальним законом як Закон № 1058-ІV, від санкцій, передбачених КУпАП, тому посилання позивача на необхідність застосування строків, передбачених статтею 38 КУпАП, є безпідставним, оскільки вона визначає строки притягнення лише до адміністративної відповідальності.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення ним статті 165 КУпАП є необґрунтованим, оскільки ця норма була виключена на підставі Закону № 3888-ХІІ від 28.01.1994 р. і регулювала питання заняття забороненими видами індивідуальної трудової діяльності.

Зясувавши у достатньо повному обсязі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив постанову, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані, підтверджені наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2009 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі міста Дніпропетровська про скасування рішення, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України у порядку та строк, визначені статтею 212 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено 01 березня 2011 року.

Головуючий суддя М.О. Католікян

Суддя В.В. Мельник

Суддя А.О. Коршун