Справа № 806/2353/15
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2015-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року Житомир справа № 806/2353/15

категорія 5.1.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шимоновича Р.М., суддів: Капинос О.В., Чернової Г.В.,

секретар судового засідання Коваль О.В.,

за участю: представника позивача та представника відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Володарсько-Волинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про зобовязання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

1) зобов'язати Державну фіскальну службу України не вносити про нього інформацію до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків;

2) зобов'язати Державну фіскальну службу України зберегти за ним форму обліку платників податків: за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та за місцем реєстрації (згідно дії статей 28, 294, 296 ЦК України);

3) зобов'язати Володарсько-Волинську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області здійснювати у подальшому його облік, як платника податків, за раніше встановленими формами обліку: без застосування цифрового ідентифікатора та ведення обліку платників податків без використання серії та номеру паспорту (за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та за місцем реєстрації);

4) зобов'язати Володарсько-Волинську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області не вносити інформацію про нього до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів;

5) зобов'язати Володарсько-Волинську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області проставити у його паспорті (на сторінках 7, 8 або 9) відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі без цифрового ідентифікатора та завірити підпис відповідальної особи гербовою печаткою.

В обґрунтування позовних вимог відзначено, що порядок обліку позивача як платника податків, встановлений Податкового кодексу України є за своїм змістом звуженням прав людини, що в свою чергу заборонено статтею 22 ОСОБА_2 України. Окрім цього, також зазначено, що позивач сповідує православну релігію та є прихожанином Української Православної Церкви. У зв'язку із чим, слідуючи своїм віруванням, позивач вказує на те, що бажає обліковуватись в органах податкової служби не за номером облікової картки, а за власним прізвищем, іменем, по-батькові роком народження та за місцем реєстрації, при цьому також не погоджуючись із альтернативним варіантом обліку за серією та номером паспорта, оскільки вважає такий облік тотожним обліку за ідентифікаційними номерами.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів заперечив проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Встановлено, що позивач звернувся до Державної фіскальної служби України та Володарсько-Волинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області із заявами від 12.03.2015, в яких, зважаючи на свої релігійні переконання (є віруючим, прихожанином Української Православної Церкви), зазначив, що відмовляється від цифрового ідентифікатора та користування ним, при цьому також, посилаючись на норми статей 22, 24, 34, 64 ОСОБА_2 України, статті 11 Закону України "Про інформацію", статей 6, 7, 8, 15 Закону України "Про захист персональних даних", статей 28, 294, 296 ЦК України, просив не вносити про нього інформацію до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (далі - ДРФОПП), зберегти за ним форму обліку платників податків (за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження), а також проставити у його паспорті відмітку (на сторінках 7, 8 або 9) про наявність права на вчинення певних дій без присутності цифрового ідентифікатора -ІІН; серія та № паспорта та ін.

Водночас, у відповідь на звернення позивача листом від 31.03.2015 за № 2940/П/9-99-11-02-02-14 Державна фіскальна служба України повідомила, що для реалізації права відмови фізичної особи від реєстраційного номера облікової картки такій особі для обліку в окремому реєстрі необхідно подати особисту заяву до контролюючого органу за місцем свого проживання або за власним бажанням - до контролюючого органу за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об'єкта оподаткування, при цьому зауважено, що при заповненні цієї заяви використовується дані паспорта громадянина України. Між тим, у даному листі відмічено про відсутність повноважень у контролюючих органів щодо ведення обліку платників податків в іншому порядку, за іншими формами, способами або видами, аніж у передбаченому податковим законодавством.

Володарсько-Волинською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області у листі від 17.04.2015 №8/7/11-003 підтримано правову позицію Державної фіскальної служби України та з посиланням на норми Податкового кодексу України та Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.12.2013 №779 (далі - Положення №779), повідомлено про можливість отримання позивачем в передбаченому даним Положенням порядку лише відмітки в паспорті "Має здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта".

Однак, вважаючи протиправними зазначені рішення відповідачів, позивач звернувся за захистом власних порушених, на його думку, прав та інтересів у судовому порядку.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з пунктом 63.5 статті 63 Податкового кодексу України, всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Положеннями пункту 63.6 статті 63 Податкового кодексу України передбачено, що облік платників податків у контролюючих органах ведеться за податковими номерами. Порядок визначення податкового номера встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта. У паспортах зазначених осіб контролюючими органами робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта. Порядок внесення відмітки визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з пунктом 63.7 статті 63 Податкового кодексу України, контролюючий орган зазначає податковий номер або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) у всіх свідоцтвах, довідках, в інших документах або повідомленнях, що видаються платнику податків або надсилаються йому.

Кожен платник податків зазначає податковий номер або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) в усіх податкових деклараціях (розрахунках, звітах), платіжних документах щодо податків і зборів, у фінансових документах, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Порядок та процедура обліку осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта врегульована нормами Положення №779.

Так, згідно абзацу 2 пункту 1 розділу ІІ цього Положення, облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта громадянина України (далі - паспорт) без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків. У паспортах зазначених осіб контролюючими органами робиться відмітка про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта.

Водночас, відповідно до розділу VІІ Положення №779, фізична особа незалежно від віку (як резидент, так і нерезидент), для якої раніше не формувалася Облікова картка та яка не включена до Державного реєстру, зобов'язана особисто або через законного представника чи уповноважену особу подати відповідному контролюючому органу Облікову картку фізичної особи - платника податків за формою N 1ДР (додаток 2), яка є водночас заявою для реєстрації у Державному реєстрі, та пред'явити документ, що посвідчує особу, який містить необхідні для реєстрації реквізити, а саме: прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), дату народження, місце народження, місце проживання, громадянство.

Для заповнення Облікової картки використовуються дані документа, що посвідчує особу.

Відповідно до статті 35 ОСОБА_2 України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Водночас, статтею 294 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на ім'я.

Згідно зі частиною 1 статті 296 Цивільного кодексу України, фізична особа має право використовувати своє ім'я у всіх сферах своєї діяльності.

Положеннями статті 28 Цивільного кодексу України закріплено, що фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям. Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. При здійсненні окремих цивільних прав фізична особа відповідно до закону може використовувати псевдонім (вигадане ім'я) або діяти без зазначення імені. Ім'я фізичній особі надається відповідно до закону.

Відповідно до статті 22 ОСОБА_2 України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_2, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, за своїм змістом положення частини 2 статті 22 ОСОБА_2 України передбачають, з одного боку, обов'язок держави гарантувати конституційні права і свободи, як-от права на використання свого імені у всіх сферах своєї діяльності, а з другого - утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування конституційних прав і свобод, а отже - права на використання свого імені у всіх сферах своєї діяльності. Виходячи з положень частини другої статті 8 ОСОБА_2 України, норма частини другої її статті 22 має враховуватись при прийнятті законів та інших нормативно-правових актів, спрямованих на регулювання відповідних суспільних відносин.

Зазначене трактування відповідає правовій позиції Конституційного Суду України, викладеної у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 29.12.1999 №11-рп/99 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності ОСОБА_2 України (конституційності) положень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання (справа про смертну кару).

Разом з тим, доцільно зауважити, що, як зазначено у пункті 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005. у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності ОСОБА_2 України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Положеннями частини 2 статті 32 ОСОБА_2 України визначено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Водночас, статтею 19 ОСОБА_2 України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Суд звертає увагу, що Україна як демократична і правова держава закріпила принцип поваги і непорушності прав та свобод людини, утвердження і забезпечення яких є головним обов'язком держави. При цьому, конституційний принцип правової держави вимагає від неї утримуватися від обмеження загальновизнаних прав і свобод людини і громадянина, в тому числі немайнових прав, до яких відноситься також право на використання свого імені у всіх сферах своєї діяльності.

Під час судового розгляду судом досліджено наявні у справі копії довідки від 28.03.2015 Іршанської Церки Покрови Божої Матері ОСОБА_3 єпархії, в якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно є прихожанином цієї парафії, повідомлення форми №1П від 30.03.2015.

Відповідачі у своїх відповідях зазначили, що відмова від використання цифрового ідентифікатора при обліку може мати місце виключно в порядку, передбаченому Положення N 779, шляхом звернення позивача із заявою-повідомлення за формою №1П, затвердженому як додаток №8 до вказаного Положення N 779, а облік таких осіб здійснюється серією і номером їх паспорта. Фактично, відповідачі не відмовляли позивачеві в реалізації його права, але зазначали, що подальший облік як платника податків можливий виключно із зазначенням серії і номеру її паспорта

Суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача, що така позиція відповідачів нівелює саму ідею не використовувати цифровий ідентифікатор при обліку фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання відмовитися від реєстраційного номера облікової картки платника податків.

Крім того, суд зазначає, що в пункті 2 розділу VIII Положення N 779 зазначено, що облік таких фізичних осіб ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків.

Відповідно до вимог Положення N 779, в повідомленні 1П така фізична особа окрім серії та номера паспорта зазначає свої прізвище, ім'я та по-батькові, рік народження та місце проживання (реєстрації).

Більш того, за приписами п.3 розділу X пошук у Державному реєстрі здійснюється за такою сукупністю відомостей: прізвище, ім'я, по батькові (за наявності останнього), число, місяць та рік народження, місце народження.

Аналіз зазначених вище правових норм свідчить, що на момент виникнення спірних правовідносин відсутній порядок та процедура обліку фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, без використання серії та номеру паспорта (за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації). Тобто, відповідачі не наділені певними повноваженнями щодо такого обліку осіб виключно за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації.

В Основному Законі України визначено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Слід наголосити, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Відповідно до статті 9 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров'я чи моралі або захисту прав і свобод інших людей.

В судовому засіданні представник відповідачів не надав суду жодних доказів, що право позивача через свої релігійні переконання перебувати на податковому обліку та здійснювати будь-які платежі без цифрового ідентифікатора виключно за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації, підлягає обмеженню в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров'я чи моралі або захисту прав і свобод інших людей.

Таким чином, права позивача щодо його обліку державою як платника податків не можуть бути обмежені порівняно з іншими особами, в тому числі по причині відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Частиною 4 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено заборону відмови в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Отже, даний адміністративний спір повинен вирішуватись на підставі аналогії права, виходячи з його конституційних принципів і загальних засад.

У судовому засіданні встановлено, що до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків внесена інформація лише щодо реєстраційного номеру такої облікової картки ОСОБА_1 Інша інформація відносно позивача, за інформацією представника відповідачів, до такого реєстру не вносилася.

Зазначене свідчить, що право ОСОБА_1 відмовитися від реєстраційного номера облікової картки платника податків через свої релігійні переконання здійснювати будь-які платежі без цифрового ідентифікатора виключно за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації є порушеним і підлягає судовому захисту. В силу своїх релігійних переконань ОСОБА_1 підлягає податковому обліку лише в окремому реєстрі Державного реєстру фізичних осіб - платників податків.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і необхідність їх задоволення шляхом зобов'язання Державну фіскальну службу України не вносити інформацію про ОСОБА_1 до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та здійснювати облік ОСОБА_1, як платника податків, без застосування цифрового ідентифікатора та ведення обліку платника податків без використання серії та номера паспорту, а за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації в окремому реєстрі Державного реєстру фізичних осіб - платників податків.

За приписами пункту 8 розділу VIII Положення N 779, Володарсько-Волинська об'єднана державна податкова інспекція ГУ ДФС у Житомирській області, як контролюючий орган, наділена повноваженнями вносити до паспорта відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі без реєстраційного номера облікової картки платника податків. А тому підлягає задоволенню позов в частині зобов'язання Володарсько-Волинську об'єднану державну податкову інспекцію ГУ ДФС у Житомирській області проставити в паспорті ОСОБА_1 відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі без цифрового ідентифікатора.

Позовні вимоги позивача про зобов'язання Державну фіскальну службу України зберегти за ним форму обліку платника податків за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації, не підлягають задоволенню, так як в суді безспірно встановлено, що така форма обліку за позивачем раніше і на день розгляду справи взагалі не здійснювалася.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 94, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Державну фіскальну службу України не вносити інформацію про ОСОБА_1 інформацію до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків;

Зобов'язати Державну фіскальну службу України здійснювати облік ОСОБА_1, як платника податків, без застосування цифрового ідентифікатора та ведення обліку платника податків без використання серії та номера паспорту, а за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації.

Зобов'язати Володарсько-Волинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Житомирській області проставити в паспорті ОСОБА_1 відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі без цифрового ідентифікатора.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 219,24 грн сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Р.М.Шимонович

Судді О.В. Капинос,

ОСОБА_4

Повний текст постанови виготовлено: 30 липня 2015 р.