Справа № 265/3193/15-а
Суддя: Щербіна А. В.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 265/3193/15-а
Провадження № 2-а/265/83/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суду міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А.В., при секретарі судового засідання Карповій Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради про визнання дії протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до Управління соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради (надалі УСЗН) про визнання дії протиправними та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначив, що він є інвалідом війни 1 групи, та має право на отримання разової щорічної допомоги до 5 травня у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком. 24 квітня 2014 року він звернувся до УСЗН із заявою про виплату йому допомоги до 5 травня в розмірі передбаченому ч.5 ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» (надалі Закон). Однак, відповідачем УСЗН, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 року №147 «Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» йому була виплачена грошова допомога в розмірі 2835,00 гривень, що фактично в чотири рази менше ніж передбачено ч.5 ст.13 Закону. Посилаючись, зокрема ст.22 Конституції України, ч.5 ст.13 Закону та Угоду про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів ОСОБА_2 Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців, просив суд визнати дії відповідача УСЗН щодо проведення перерахунку та виплати щорічної разової допомоги до 5 травня 2015 року протиправними; зобовязати УСЗН перерахувати та виплатити йому щорічну грошову допомогу до 5 травня відповідно до Закону та Угоди.

Відповідач УСЗН позовні вимоги не визнало. В обгрунтування заперечень проти позову, крім іншого зазначило, що ст.17 Закону передбачено, що фінансування витрат, повязаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Статтею 95 Конституції України встановлено, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються видатки держави на потреби всього суспільства, розмір та цільове спрямування цих видатків. Виплата разової грошової допомоги в 2015 році проводилася у відповідності із постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №147 «Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війн, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань». Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 по справі № 1-42/2011 наголосив на тому, що Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету. Крім того, паспортом Бюджетної програми на 2015 рік, яка затверджена наказом Міністерства соціальної політики України та наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 411Ї426, були закладені кошти на виплату разової грошової допомоги інвалідам війни І групи в сумі 2835,00 грн.

Таким чином, вважало, що здійснивши виплату разової грошової допомоги до 5 травня інваліду війни І групи ОСОБА_1 в сумі 2835,00 грн., діяло в межах повноважень відповідно до положень діючого законодавства. В задоволенні позову, просило суд відмовити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача УСЗН ОСОБА_3О, що діє на підставі довіреності, в судововому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, у позові просила відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи та має право на пільги та привілеї, встановлені для інвалідів ОСОБА_2 Вітчизняної війни (а.с.5).

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війн, гарантії їх соціального захисту», в редакції, що діє з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. №10-рп/2008, щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Частина 2 ст.95 Конституції України передбачає, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пункт 3 резолютивної частини рішення Констиційного Суду України від 25.01.2012 року №3-рп/2012 розяснює, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Відповідно до абз.3 п.9 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

31 березня 2015 року, Кабінет Міністрів України прийняв постанову №147 «Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань». Згідно з вказаної постанови, у 2015 році інвалідам війни I групи виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і "Про жертви нацистських переслідувань", здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), в розмірі 2835,00 гривень.

З матеріалів справи вбачається, та сторони проти цього не заперечують, що разова грошова допомога ОСОБА_1 до 5 травня, була виплачена у квітня 2015 року (а.с.7).

Таким чином, на час виплати позивачу ОСОБА_1 щорічної разової допомоги, та на час звернення останнього до відповідача УСЗН з проханням виплатити йому допомогу до 5 травня в розмірі передбаченому ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту», а саме - десять мінімальних пенсій за віком, вже діяли положення абз.3 п.9 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 року №147, якими розмір разової грошової допомоги було зміно до 2835,00 гривень.

Застосовуючи під час вирішення спору положення абз.3 п.9 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» суд враховує що вони є чинними, а ч.4 ст.9 КАС України передбачає, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

При цьому, суд вважає, що у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, в данному випадку Верховна Рада України, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.

Крім того, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_2 проти України» (Заява № 43331/12), у рішенні якого зазначено: «27. У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

28. Суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю».

Щодо положень Угоди про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів ОСОБА_2 Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців, то суд виходить з положень ст.5 цієї Угоди, відповідно до якої, фінансування витрат, повязаних з наданням пільг і гарантій категоріям осіб, що зазначені у статті 1 цієї Угоди, здійснюється Сторонами згідно з їх національним законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Під час розгляду вказагої справи, судом не встановлено, що відповідач УСЗН під час виплати позивачу ОСОБА_1 щорічної разової допомоги до 5 травня в розмірі 2835,00 гривень діяв з підстав та у спосіб, що не передбачені Конституцією та Закономи України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими, а підстави для визнання дій УСЗН протиправними відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 8-11, 17, 18, 69-72, 94, 160-163, 167, 254, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради про визнання дії протиправними та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

2. Ця постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ця постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

3. Ця постанова може оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення постанови, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії цієї постанови. У разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини цієї постанови, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови складеної у повному обсязі.

Суддя А.В. Щербіна