Справа № 41580/09
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2011 р. справа № 2а-693/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

при секретарі судового засідання: Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська на постанову Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2009 року

у адміністративній справі № 2а-693/09 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська про поновлення пропущеного строку та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила про захист її прав на отримання підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як це визначено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період 2006-2009 р.р.

Постановою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2009 року позов задоволено частково та зобовязано відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотримані нею суми пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22 травня 2008 року по 31.12.2008 року з урахуванням проведених виплат. В іншій частині позову судом відмовлено.

Зазначена постанова мотивована тим, що позивачка є дитиною війни, а рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року визнано таким, що не відповідає Конституції України положення Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік", яким обмежується дія ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а тому вимоги позивачки щодо виплати підвищення до пенсії є підставними та обґрунтованими за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року.

З постановою суду першої інстанції не погодилися як позивачка так і відповідач, та оскаржили її до апеляційної інстанції. Так, позивачкою постанова суду оскаржена в частині відмови у задоволенні вимог про захист її прав за період з 2006 року до 09 липня 2007 року, з 01 січня 2008 року до 22 травня 2008 року та починаючи з 01 січня 2009 року, а територіальним управлінням Пенсійного фонду України подано апеляційну скаргу в якій заявлено вимоги про скасування оскаржуваної постанови в частині задоволення вимог позивачки і прийняття нової про відмову у позові в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апелянтів у їх сукупності, колегія суддів дійшла до переконання, що подані позивачкою та відповідачем апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачка має статус «дитини війни», що відповідно надає їй право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є дії територіального органу ПФУ щодо нарахування та виплати позивачці підвищення до пенсії у розмірах менших ніж це визначено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. (далі Закон № 2195-IV від 18.11.2004 р.).

Тобто, відповідачем у справі не оспорюється статус позивачки як «дитини війни»та її право на отримання підвищення до пенсії, що передбачене у статті 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. Спірним є розмір виплати позивачці підвищення до пенсії, встановленого статтею 6 вказаного Закону

Вирішуючи позов у цій справі, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, яким було врегульовано питання соціального захисту дітей війни у період 2006-2008 р.р.

Так, суд першої інстанції вірно встановивши фактичні обставини справи та правильно проаналізувавши законодавство, діюче у період 2006-2008 р.р. та з урахуванням рішень Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6 і від 22.05.2008 р. № 10 щодо визнання неконституційним положень Законів України Про Держаний бюджет України на 2007-2008 рік, які стосуються доплат до пенсії, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки у період з 01 січня 2006 року до 09 липня 2007 року та з 01 січня 2008 року до 22 травня 2008 року, і колегія суддів апеляційної інстанції з такими висновками погоджується, оскільки у зазначені періоди дію норми, яка визначала право позивачки на підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком - було зупинено, а діяли нормативні акти, які приймалися пізніше в часі та по-іншому регулювали ці правовідносини, і мали пріоритет над нормами статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до наведеного, суд першої інстанції, дійсно не мав підстав для застосування не діючої у період з 01 січня 2006 року до 09 липня 2007 року та з 01 січня 2008 року до 22 травня 2008 року - норми статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», що відповідно свідчить про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині саме з підстав, наведених в апеляційній скарзі позивачки.

Не приймають колегією суддів доводи апеляційної скарги відповідача щодо наявності підстав для

застосування до спірних правовідносин у період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та починаючи з 22 травня 2008 року - положень Законів про Державний бюджет України на відповідний рік та положень постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року, оскільки це суперечить загальному принципу дії закону у часі, і є безпідставним, бо розмір підвищення до пенсії «дітям війни»у період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та починаючи з 22 травня 2008 року чітко визначений Законом України «Про соціальний захист дітей війни», який має вищу юридичну силу, ніж нормативні акти уряду.

Усі доводи відповідача, що наведені в апеляційній скарзі стосовно відсутності підстав для нарахування і виплати позивачці з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та починаючи з 22 травня 2008 року підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать загальному принципу дії нормативного акту у часі і пріоритетності тієї норми, яка стала діяти пізніше.

Разом з тим, підставними є доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції під час вирішення спору норм процесуального права, яке полягає у безпідставному незастосуванні судом негативних наслідків пропущення позивачкою річного строку звернення до суду, що призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання відповідача на пропущення позивачкою річного строку звернення до адміністративного суду, який передбачений ч.2 ст.99 КАС України (в редакції, чинній на момент розгляду судом першої інстанції), колегія суддів вважає обґрунтованими з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на момент розгляду судом першої інстанції), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У зв'язку з тим, що підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком не нараховувалось відповідачем, колегія суддів вважає, що в даному випадку слід застосовувати річний строк звернення до суду відповідно до ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на момент розгляду судом першої інстанції), оскільки іншими нормативно-правовими актами не визначено строк звернення до суду за не нарахованими пенсіями. Відтак, не застосування судом першої інстанції передбаченого законодавством строку позовної давності, при наполяганні на цьому відповідача (а.с. 21) - є порушенням як норм процесуального так і матеріального права.

Рішенням Конституційного суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року нова редакція ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", відпов ідно до якої дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, визнана неконституційною, тому з 22.05.2008 року почала діяти колишня редакція статті 6 Закону.

Таким чином, з урахуванням дати звернення позивачки до суду з адміністративним позовом 07 вересня 2009 року, колегія суддів визнає, що позивачка має право на захист свого права в межах річного строку звернення до суду, тобто з 07 вересня 2008 року, а відповідач зобов'язаний нараховувати та виплачувати позивачці з зазначеної дати підвищення до пенсії як дитині війни у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

На відміну від суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції при визначенні періоду захисту прав позивача, бере до уваги заявлені позивачкою вимоги та враховує, що у період 2009 року, 2010 року та у 2011 році визначений статтею 6 Законом України «Про соціальний захист дітей війни»розмір підвищення до пенсії дітей війни не змінювався, отже, нарахування та виплата позивачці щомісячного підвищення до пенсії, повинна здійснюватися відповідачем згідно приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком встановленого законом на час виплати.

Доводи відповідача про те, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених Законом від 18.11.2004 № 2195-IV, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України, колегія суддів не бере до уваги, як підставу для скасування судового рішення та для відмови у задоволені вимог позивачці в повному обсязі, з таких підстав.

Статтею 88 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» установлено, що в разі недостатності виділених із державного бюджету України коштів за бюджетними програмами, пов'язаними з розмежуванням джерел виплати пенсій між державним бюджетом України та Пенсійним фондом України, пенсії, визначені законодавством для відповідних категорій громадян, виплачуються у повному обсязі за рахунок власних надходжень Пенсійного фонду України. Тобто цією нормою по-іншому врегульовано питання щодо фінансування забезпечення такої гарантії, як підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. І оскільки ця норма прийнята пізніше, то вона має пріоритет над нормою, закладеною у статті 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Аналогічні положення містяться також у законах про Державний бюджет на інші роки

Та обставина, що статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»Кабінету Міністрів України було надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами не може слугувати підставою для виплати позивачу щомісячного підвищення до пенсії у розмірах менших ніж 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, оскільки названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни»залежить від розміру мінімальної пенсії за віком. Аналогічно наведеному, зобовязаний був діяти і у 2010 року та у наступний час 2011 року, оскільки особи зі статусом «дитина війни»за чинним законом мають право на підвищення на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії.

Відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеного підвищення до пенсії позивачу також не є підставою для невиконання Пенсійним фондом України своїх зобов'язань, встановлених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Безпідставними є також посилання відповідача на відсутність надходжень з державного бюджету України як на підставу ненарахування позивачу зазначеного підвищення до пенсії.

При цьому, колегія суддів виходячи із змісту статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» зазначає, що вихідним критерієм обчислення розміру підвищення до пенсії позивачу, як дитині війни відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є розмір мінімальної пенсії за віком, тому відповідач при визначенні розміру щомісячного підвищення до пенсії позивача повинен застосовувати розмір мінімальної пенсії за віком, який за чинним законодавством визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Оскільки іншого нормативно-правового акта, ніж частина перша статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який би визначав розмір мінімальної пенсії за віком або встановлював інший розмір - немає, положення частини третьої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»відповідачем не повинні братися до уваги у даному випадку, бо наявність такої норми не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Виходячи з аналізу Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 р № 1261 та Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 р. № 8-2, саме територіальні управління Пенсійного фонду є відповідачами у даній категорії справ щодо здійснення перерахунку підвищення до пенсій за позовами дітей війни.

Належним способом захисту порушених прав позивача, колегія суддів вважає зобовязання відповідача вчинити дії по нарахуванню та виплаті позивачці підвищення до пенсії виходячи із 30 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 07 вересня 2008 року.

Колегія суддів виходить з того, що на спірні у цій справі правовідносини, не розповсюджується правило, за яким судова постанова не може стосуватися дій, які ще не розпочалися, оскільки існують усі юридичні умови для їх вчинення відповідачем.

Так, предметом позову у цій справі є дії субєкта владних повноважень, які повязані з щомісячними соціальними виплатами позивачці, як дитині війни. На момент розгляду справи відносини між позивачкою та відповідачем ще не завершилися, і відповідач у цій справі продовжує до теперішнього часу виплачувати позивачці підвищення до пенсії у розмірі меншому ніж це визначено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та наполягає на правомірності своїх дій з підстав недофінансування вказаних виплат з державного бюджету і на прийняття урядом відповідних постанов, згідно яких і виплачується позивачці підвищення до пенсії як «дитині війни».

Позивачка не позбавлена до теперішнього часу правового статусу «дитина війни», тобто не змінилися обставини з урахуванням яких їй призначене, нараховується та виплачується підвищення до пенсії, а на законодавчому рівні не вносилося змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії.

Відповідач у цій справі, як субєкт владних повноважень, зобовязаний діяти на підставі закону і при внесенні на законодавчому рівні змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»або при зміні обставин, що зумовили виплату вказаного підвищення позивачці, має право та зобовязаний перерахувати розмір підвищення до пенсії відповідно до вимог Закону, і зобовязання його судом до вчинення таких дій є зайвим.

За вищенаведених обставин та з урахуванням того, що Закон України «Про соціальний захист дітей війни»на час вирішення спору має юридичну силу, тобто має здатність реально діяти, фактично породжувати юридичні наслідки, підвищення пенсії позивачці, як «дитині війни», повинно відповідачем нараховуватися у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком до внесення законодавцем в редакцію ст.6 Закону відповідних змін.

Таким чином, керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2009 року скасувати та прийняти нову постанову, якою

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 07.09.2008 року у розмірах менших, ніж це передбачено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська здійснити нарахування та забезпечити виплату ОСОБА_1 починаючи з 07.09.2008 року підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати у зазначений період, з відрахуванням отриманих ОСОБА_1 сум підвищення до пенсії у вказаний період.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська здійснити перерахунок і забезпечити виплату підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період починаючи з 02 квітня 2006 року по 06 вересня 2008 року.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтею 212 КАС України.

У повному обсязі постанова суду виготовлена 02 березня 2011 року

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов