Справа № 464/5309/15-а
Суддя: Горбань О. Ю.
Дата ухвалення: 2015-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 464/5309/15-а
пр.№ 2-а/464/151/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2015 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Горбань О.Ю.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

при участі: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова адміністративний позов ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій головного державного виконавця та скасування постанови ВП №447776995 від 15.06.2015 про повернення виконавчого документа, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання дії незаконними, скасування постанови головного державного виконавця Тетюка Р.М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 15.06.2015 і відновлення виконавчого провадження ВП №44777695 від 22.09.2014.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 28 серпня 2014 року Сихівським районним судом м.Львова виданий виконавчий лист №2-а/1079/11 про зобов'язання Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_4 додаткової пенсії відповідно до ст.50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На підставі виконавчого листа 22 вересня 2014 року головним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Львівській області ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №44777695. Натомість, позивач тривалий час не отримував жодних повідомлень з виконавчої служби, а також не було здійснено перерахунок та виплата його додаткової пенсії. Тому у січні 2015 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити про хід виконання судового рішення. 22 червня 2015 року на його адресу було надіслано лист з постановою державного виконавця Тетюка Р.М. про повернення виконавчого листа стягувачеві. Оскільки про постанову про повернення виконавчого провадження від 15.06.2015 йому стало відомо лише 22.06.2015, а десятиденний строк для подачі позову спливає 25.06.2015, тому строк, на думку позивача, пропущений ним з обєктивних причин.

Вважає постанову про повернення виконавчого провадження від 15.06.2015 незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки боржник судове рішення не виконав, виконавчий документ носить зобовязальний характер, тоді як виконавець при повереннні виконавчого листа посилається на норми нормативних актів про стягнення коштів.

Просить визнати дії головного державного виконавця незаконними, скасувати постанову про повернення виконавчого листа від 15.06.2015 року; зобов'язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2а-1079/11, виданого Сихівським районним судом м.Львова про зобов'язання Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_4 додаткової пенсії відповідно до ст.50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, діючи на підставі договору про надання правової допомоги, позов підтримав, з аналогічних підстав, наведених у позовній заяві. Просить позов задоволити.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, повідомлявся належно. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали адміністративної справи та матеріали справи за №2а-1079/11 за позовом ОСОБА_3, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Встановлено, що 28 серпня 2014 року Сихівським районним судом м.Львова виданий виконавчий лист №2-а-1079/11 про зобов'язання Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_4 перерахунок та виплату додаткової пенсії відповідно до ст.50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

22 вересня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

15 червня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_6 винесено постанову про повернення стягувачеві виконавчого документу, а саме виконавчого листа № 2а-1079/11, виданого 28.08.2014 Сихівським районним судом м.Львова (виконавче провадження ВП № 44777695), на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», зазначивши при цьому, виконавчий документ може бути повторно предявлений до виконання у строк до 15.06.2015 і що державний виконавець не може звернути стягнення на кошти боржника, який є державним органом, оскільки наявна встановлена законом заборона, чітко визначений порядок та процедура виконання даних рішень.

Державний виконавець мотивував рішення про повернення виконавчого документа тим, що, підставою для повернення виконавчого документа є Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що є обставиною, яка виключає можливість виконання судового рішення.

Однак, дії державного виконавця не відповідають вимогам законодавства України, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За правилами п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що включає можливість виконання відповідно рішення.

Згідно до вимог ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Особливості виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна містяться у ст.7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до якої зазначено, що виконання рішень суду про зобов'язання вчинити дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим законом.

Частиною 2 ст.7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», встановлено, що у разі, якщо рішення суду, зазначене в частині 1 цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про заміну способу і порядку виконання рішення.

Також, Постановою Кабінету ОСОБА_7 України від 03 серпня 2011 року №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників.

У Пункті 7 зазначеного порядку визначено, що у разі наявності підстав для повернення виконавчого документу стягувачу, керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» казначейству протягом 10 днів з дня складання державним виконавцем відповідного акту, оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Таким чином, у відповідності до п.7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Пленум Вищого адміністративного суду України в п.17 постанови № 5 від 21 травня 2012 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВАСУ від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» звертає увагу на можливість повернення виконавчих документів стягувачу, проте, лише за умови здійснення державним виконавцем усіх можливих дій, спрямованих на виконання рішення.

Так, відповідно до статті 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до суду першої інстанції, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Як встановлено судом, виконавче провадження відкрито 22 вересня 2014 року, зупинено у звязку зі зверненням виконавця до суду із заявою про розяснення, відстрочку та ін. Натомість матеріали справи №2-а-1079/11 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області не містять жодних звернень державного виконавця до суду із заявами, зазначеними як підстави для зупинення виконавчого провадження.

Отже, в порушення Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не вжив заходів примусового виконання рішень. При цьому, посилання в оскаржуваній постанові від 15.06.2015 про повернення виконавчого документа стягувачеві на право стягувача повторно подати виконавчий документ у строк до 15.06.2015 (час винесення постанови) також не може слугувати правовим обґрунтуванням повернення виконавчого документу, а по суті є відмовою у виконанні судового рішення.

При цьому слід відзначити, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичної чи юридичної особи, тобто відсутність дій, які повинен був вчинити суб'єкт владних повноважень, але не вчинив, що потягло за собою порушення прав чи інтересів фізичної чи юридичної особи.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про неправомірність дій державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві та вважає, що постанова про повернення виконавчого документа підлягає скасуванню.

Згідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано жодного доказу правомірності своїх дій, що оскаржуються, рішення суду про зобовязання здійснити перерахунок та виплатити позивачу додаткову пенсії не виконано, не доведено добровільного виконання рішення суду, а також судом не здобуто поважності причин такого невиконання. У зв'язку з чим, вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

До того ж, суд вважає за доцільне наголосити, що відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що правовідносини сторін, що виникають під час та у зв'язку із виконанням постанови суду, є частиною судового провадження. Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (див. рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (N 1) [ВП], № 36813/97, п. 197).

Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (див. рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року, пп. 18 рішення «Ліпісвіцька проти України» N 11944/05 від 12 травня 2011 року).

У цьому контексті вартими уваги видаються правові позиції, висловлені у рішеннях Євросуду у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004, в яких зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне зобов'язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід'ємною частиною судового процесу.

Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Зважаючи на важливість реального виконання судових рішень, це питання неодноразово ставало предметом обговорення як на національному, так і на міжнародному рівнях. Регулюванню цього питання, зокрема, присвячена Рекомендація №Rec (2003) 16 від 09.09.2003 Комітету ОСОБА_7 Європи державам-членам «Про виконання адміністративних рішень і судових рішень у галузі адміністративного права», обов'язкова для виконання Україною як членом ОСОБА_7 Європи, в якій зазначається, що держави-члени повинні забезпечити виконання судових рішень адміністративними органами в межах розумного строку. Вони мають вживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили. У разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволятиме домагатися виконання такого рішення, зокрема, за допомогою винесення судових заборон або накладення штрафів. Держави-члени повинні забезпечити притягнення адміністративних органів до відповідальності за відмову у виконання та невиконання судових рішень. Посадові особи, відповідальні за невиконання судових рішень, також можуть притягуватись до дисциплінарної, цивільної або кримінальної відповідальності у разі невиконання таких рішень.

З огляду на те, що виконання судового рішення є невід'ємним елементом права на справедливий суд, органи та посадові особи державної виконавчої служби повинні використовувати свої повноваження для повного та своєчасного виконання судових рішень, а не вишукувати формальні підстави для їх не виконання, зокрема шляхом поверенння виконавчого документа стягувачеві.

Згідно ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч. 2 ст.181 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Оскільки представником позивача надано обґрунтовані докази того, чому позивач пропустив строк для пред'явлення позову, а саме отримав оскаржувану постанову лише 22.05.2015, тому суд приймає даний доказ та поновлює строк на оскарження дій відповідача.

Стосовно позовних вимог щодо зобов'язання відповідача відновити виконавче провадження, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. Таким чином, суд відмовляє у задоволені позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст.2, 6, 11, 17, 18, 70, 71, 158-163, 181 КАС України, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_6

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Львівській області ВП №44777695 від 15.06.2015 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: О.Ю.Горбань