Справа № 28120/10
Суддя: Нагорна Л.М.
Дата ухвалення: 2011-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2011 р. справа № 2-1574/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Нагорної Л.М.

суддів: Дадим Ю.М. Чепурнова Д.В.

при секретарі судового засідання: Алтуховій А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська

на постанову Баглійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська про визнання незаконними дії та стягнення невиплачених коштів на оздоровлення, -

ВСТАНОВИЛА :

22 квітня 2010 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська, в якому просив визнати дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська незаконними; зобовязати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська зробити перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення, починаючи з 2002 року, відповідно до ст. 48,67,71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», положень Закону України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002,2003 роки», ст. 83 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»та деяких інших законодавчих актів України», Законів України «Про Державний бюджет України»на 2006,2007 роки, ст. 59 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік»та деяких інших законодавчих актів України» ,Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати», виходячи з 4 мінімальних заробітних плат; стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська на його користь недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за період з 2002 року по 2009 року у розмірі 12196,50 грн.

Відповідач проти позову заперечував. Вказував, що позивачем пропущено строки звернення до суду (а.с.44-46).

Постановою Баглійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено. Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2002-2009 роки. Зобовязано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська нарахувати та виплатити ОСОБА_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову щорічну допомогу на оздоровлення за 2002-2009 рік у розмірі, встановленому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»- 4 мінімальних заробітних плат.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська подало апеляційну скаргу, в якій просило постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог, посилалося на те, що судом першої інстанції не враховані та недостатньо досліджені норми процесуального та матеріального права при розгляді справи. Крім того, апелянт зазначив, що Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська є неналежним відповідачем у справі, оскільки виплати компенсації та допомоги певних видів, передбачених Законом, проводиться центром по нарахуванню і виплаті допомог та здійснення контролю за правильністю призначенням та виплати пенсій і цільових грошових допомог на підставі нарахувань, які здійснюються управлінням праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадян.

Позивачем надані заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до яких він просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити із зазначених у ній підстав.

ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Апеляційний перегляд даної справи проводиться за нормами КАС України з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами»від 18 лютого 2010 року, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин, Рішення Конституційного Суду України від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, положень, викладених у листі Вищого адміністративного суду України № 1425/11/13-10 від 13.10.2010 року та відповідно до Закону України «Про внесення змін до розділу Х11 «Прикінцеві положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів»щодо передачі справ, повязаних із соціальними виплатами, який набрав чинності 30.12.2010 року.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії та є інвалідом третьої групи, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією пенсійного посвідчення, довідкою МСЕК (а.с.13,15).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги щодо зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову щорічну допомогу на здоровлення за 2002-2009 роки, виходив з того, що відмова позивачу у виплаті заборгованості сум на оздоровлення, у звязку з невиконанням вимог ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за вказаний період є протиправною, тому, виходячи із засад пріоритетності Законів над урядовими нормативними актами, при вирішенні спору застосовуються норми Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", і позовні вимоги за 2002-2009 роки підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок судом першої інстанції зроблено без врахування фактичних обставин справи.

Частиною 4 статті Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»передбачено, що допомога на оздоровлення постраждалим від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС інвалідам третьої групи щорічно виплачується у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. При цьому, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати (абзац 7 частини 4 статті Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 за 2002-2006 роки, колегія судді зазначає наступне.

Дія статті 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" протягом 2002 - 2005 років на законодавчому рівні не призупинялась. Виплата щорічної допомоги на оздоровлення відповідачем проводилась на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 р. N 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Дію абзацу 7 частини 4 статті 48 вищевказаного Закону було зупинено на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно з п.37 ст.77 Закону України "Про Державний бюджет на 2006 рік".

В цей період діяли положення постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відповідно до якої громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлено такий розмір щорічної допомоги на оздоровлення, зокрема: інвалідам III групи - 90 гривень, що свідчить про правомірність дій відповідача при виплаті допомоги на оздоровлення за 2006 рік..

Крім того, суд першої інстанції вирішуючи спірні правовідносини та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 за 2002-2006 роки, не звернув увагу на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду першої інстанції 22 квітня 2010 року, тобто у період дії положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами», клопотання про поновлення строків звернення до суду позивачем не заявлялось, а тому, при вирішенні питання щодо строків звернення до суду до даних правовідносин застосовуються положення ст. 257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач у своїх запереченнях наполягав на застосуванні строків звернення до суду.

Однак, суд першої інстанції вказані доводи відповідача не прийняв до уваги. Більш того, необґрунтовано застосував до даних правовідносин положення ст. 268 ЦК України, не врахувавши при цьому, що предметом даного спору є визнання дій відповідача протиправними і як наслідок цього недоотримання певних сум допомоги на оздоровлення. Оскільки позивач не звертався в суд з позовом про відшкодування шкоди в порядку, визначеному ч.3 ст.152 Конституції України, то і положення ст. 268 ЦК україни в даному випадку не можуть бути застосовані.

За таких обставин, з огляду на час звернення позивача з позовом (22.04.2010р.), колегія суддів вважає за необхідне постанову суду першої інстанції в частині задоволених вимог за 2002-2006 роки скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в цій частині у звязку з пропуском строку звернення до суду, а за 2006 рік іще і за безпідставністю..

Щодо позовних вимог за 2007 рік колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 30 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дія ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зупинена на 2007 рік.

Відповідно до ст.19 Конституції України субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі та в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та іншими Законами України.

Згідно обставин справи відповідач виплатив позивачу спірну суму за 2007 р. у листопаді 2007 року у відповідності до постанови КМУ № 562 від 12.07.2005 р., що підтверджується крпією розпорядження відповідача №700711 від 20.11.2007 року.

Статтею 76 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»встановлений з 1 січня 2007 року розмір мінімальної заробітної плати 400 гривень на місяць, з 1 квітня 2007 року 420 гривень, з 1 липня 2007 року 440 гривень та з 1 жовтня 2007 року 460 гривень.

Отже, на час виплати допомоги позивачу (листопад 2007 р.) за 2007 р. зупинення дії ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007, тому при виплаті спірних сум відповідач повинен був застосувати ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»з виплатою допомоги на оздоровлення у кратному розмірі відповідно до мінімального розміру заробітної плати на час проведення виплати, що свідчить про протиправність дій відповідача та є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимоги про стягнення недоплачених сум на оздоровлення за 2008 рік, з наступних підстав.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», текст статті 48 Закону № 796-ХІІ викладено у новій редакції, відповідно до якої щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська виплатило позивачу допомогу на оздоровлення за 2008 р. у лютому 2008 року у відповідності до статті 48 Закону № 796-ХІІ, викладеної у новій редакції та постанови КМУ № 562 від 12.07.2005 р. , що підтверджується копіє розпорядження відповідача №700711 від 04.02.2008 року.

В послідуючому Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 28/2008 (№ 10-рп/2008) положення п. 28 розділу ІІ Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" викладена в новій редакції - визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Вказане свідчить про те, що дія ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в редакції від 06.06.1996 року відновлена лише з 22 травня 2008 року.

Отже, з 01 січня 2008 року і до 21 травня 2008 року щорічна допомога на оздоровлення виплачувалась у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, як це зазначено у п.28 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та до постанові КМУ № 562 від 12.07.2005 р.

Таким чином, дії відповідача на час виплати позивачу зазначеної у ч.4 статті 48 Закону № 796-ХІІ допомоги на оздоровлення (лютий 2008 року), були правомірними і узгоджувались з частиною 2 статті 19 Конституції України, що є підставою для задоволення вимог ОСОБА_1. за вказаний період.

Відносно стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 виплат на оздоровлення за 2009 рік колегія суддів зазначає наступне.

У 2009 році змін та доповнень до ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не вносилось та не приймалося. Тому ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" діє в редакції від 06.06.1996 року, та передбачає виплату щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі кратному мінімальній заробітній платі.

Статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»надано право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розмір соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Однак, будь-яких постанов Кабінетом Міністрів України з цього приводу у 2009 році не виносилось, рішень Конституційним Судом України не приймалось.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при розрахунку допомоги на оздоровлення, яка передбачена статтею 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", застосуванню підлягає розмір мінімальної заробітної плати, визначений законами про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на певний рік, а не розмір, що установлений постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»", на яку міститься посилання в апеляційній скарзі.

Таким чином, відповідач повинен був діяти у відповідності до вимог Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»і у 2009 році сплатити позивачу належну до виплати щорічну допомогу на оздоровлення за 2009 рік у відповідності до ст. 48 зазначеного Закону, а не в розмірах, передбачених Постановою КМУ від 12 липня 2005 року №562.

Розмір мінімальної заробітної плати на час виплати допомоги на оздоровлення в 2009 році, а саме станом на 27.01.2009р. у відповідності до ст. 55 Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" від 26.12.2008 № 835-VI складав 605 грн.

Таким чином, дії відповідача у 2009 році щодо виплати ОСОБА_1 одноразової допомоги на оздоровлення були протиправними.

Частиною 5 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту громадян.

Крім того, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 р. № 936 "Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що виплата таких компенсацій та допомог провадиться управліннями праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадян та центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (п. 4 Порядку). Таким чином, доводи апелянта щодо неналежного відповідача є безпідставними

Доводи відповідача про відсутність кошторисних призначень для реалізації ч. 4 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не можуть бути підставою для невиконання вимог зазначеного Закону.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував в своїх рішеннях, що держава не може посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання нею взятих на себе зобов'язань.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення вимог ОСОБА_1.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 198, п.4 ч. 1 ст. 202, 205,207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська задовольнити частково.

Постанову Баглійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2010 року скасувати, та прийняти нову постанову.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська щодо неповного нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення, згідно ст. 48 «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»за 2007, 2009 роки.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська донарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу на оздоровлення за 2007, 2009 роки, відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру чотирьох мінімальних заробітних плат на день її виплати та з урахуванням фактично отриманих сум у цей період.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 15 березня 2011 року.

Головуючий: Л.М. Нагорна

Суддя: Ю.М. Дадим

Суддя: Д.В. Чепурнов