Справа № 524/1449/15-а
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 р.Справа № 524/1449/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Пянової Я.В. , Зеленського В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07.05.2015р. по справі № 524/1449/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, в якому просив суд зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні з 28.11.2014 р. по 23.02.2015 р.(день подання позову), а також надати звіт про виконання судового рішення.

В подальшому позивач змінив позовні вимоги та просив остаточно: стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 28.11.2014 р. по 23.02.2015 р.(дату подання позову), визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області в частині не виплати йому належних при звільненні сум.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07.05.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідачем надано заперечення на апеляційну скаргу, викладено свій погляд на обставини справи, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, в зв'язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07.05.2015 року без змін, розгляд справи провести за відсутності представника відповідача.

Сторони в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином про дату, час та місце слухання справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу згідно з ч. 2 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 06.10.2010 року працював у Виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука на посаді спеціаліста 1 категорії по роботі з населенням за місцем проживання, 15.02.2012 року позивач звільнилася з займаної посади.

02.06.2014 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області розглянувши справу № 524/3863/14-а за позовом позивача до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука, встановив що виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в 2010 році мала обов'язковий характер та повинна була проводитися у розмірі середньомісячної заробітної плати, а тому суд виніс постанову, якою зобов'язав Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука обрахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2010 рік.

10.06.2014 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області розглянувши справу № 524/3865/14-а за позовом позивача до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука, встановив що виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в 2011 році мала обов'язковий характер та повинна була проводитися у розмірі середньомісячної заробітної плати, а тому суд виніс постанову, якою зобов'язав Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2011 рік.

Отже, вищевказаними судовими рішеннями підтверджено факт невиплати позивачу всіх сум, належних йому на час звільнення 15.02.2012 року.

Проте, на даний час зазначені рішення залишаються невиконаними, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 28.11.2014 р. по 23.02.2015 р.(дату подання позову), визнання протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області в частині не виплати йому належних при звільненні сум, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при відсутності вини роботодавця, в контексті статей 116 - 117 Кодексу законів про працю України, коли сам спір виник через декілька років після звільнення робітника, застосовувати вказані правові норми в даному випадку неможливо.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій частині відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статті 116 - 117 КЗпП України визначають відповідальність роботодавця при затримці розрахунку при звільненні. При цьому, із контексту даних правових норм слідує, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є: наявність належних звільненому працівникові сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату працівникові цих сум.

Правова норма статті 117 КЗпП України пов'язує вину власника чи уповноваженого ним органу безпосередньо з належними звільненому працівникові сумами.

Таким чином, для встановлення відповідальності роботодавця за статтями 116-117 КЗпП України, необхідно встановити чи були на час звільнення належні до виплата працівникові суми та чи була наявна вина роботодавця щодо невиплати цих сум.

Позивач, отримав у 2010 та 2011 роках матеріальну допомогу у розмірі посадового окладу. Відповідач у 2010 та 2011 роках виплачував позивачу матеріальну допомогу у розмірі посадового окладу, керуючись Постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 p., пункт 1 якої визначає, що право на дану виплату (чи не виплату) визначає своїм рішенням керівник установи, організації.

Тому, приймаючи до уваги дані факти, необхідно відзначити, що відсутні передумови для настання відповідальності роботодавцем за ст.ст.116-117 КЗпП України, а саме - на момент звільнення не було належних сум для виплати працівникові, які б були не виплачені (ні нарахованих бухгалтерією, ні таких, що не були нараховані бухгалтерією, але повинні були бути нараховані згідно якихось нормативних актів). А тому, була відсутня вина роботодавця, щодо такої невиплати.

Вина роботодавця могла б полягати в тому, що роботодавець на момент звільнення працівника: розумів (знав), що виплата має бути виконана згідно вимог чинного законодавства, але не виконав виплату згідно якихось підстав, або не розумів (не знав), що виплата має бити здійснена (зокрема, в певному розмірі), хоча повинен був це розуміти (знати) у зв'язку з визначенням цього у нормативних актах держави.

Вина роботодавця відсутня, оскільки роботодавець не міг знати про те, що не визначалось нормативними актами, а було визначено судом, виходячи з юридичного аналізу обставин справи, яка розглядалась через значний час після звільнення працівника.

В даному випадку, вина роботодавця відсутня, так як при звільненні спору між роботодавцем та працівником не було. Роботодавець вважав, що діє законно. І лише через певний проміжок часу після звільнення позивач подав позов і судом було встановлено, що виплати повинні були бути здійснені іншим чином, ніж це було зроблено.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при відсутності вини роботодавця, в контексті статей 116 - 117 Кодексу законів про працю України, коли сам спір виник через декілька років після звільнення робітника, застосовувати вказані правові норми в даному випадку неможливо.

В частині позовних вимог щодо стягнення з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 28.11.2014 р. по 23.02.2015 р.(день подання позову), колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки такі виплати не були нараховані позивачу, суд не може перебирати на себе функцію здійснення нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні замість органу, якому надані такі повноваження.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 197, п.1 ч.1 ст. 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07.05.2015р. по справі № 524/1449/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4