Справа № 826/6523/15
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6523/15 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Ключкович В.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

29 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Борисюк Л.П.,

Петрика І.Й.,

при секретарі Шевчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

10 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 13.03.2015 року № 844-о «Про звільнення ОСОБА_3» в частині звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України.

- поновити ОСОБА_3 з 14.03.2015 року на займаній ним посаді.

- стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.03.2015 року з день винесення рішення у даній справі;

- стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_3 компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 844-о від 13.03.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.».

- поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника управління-начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України.

- стягнуто з Державної фіскальної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.03.2015 року по 03.06.2015 року з розрахунку середнього заробітку 8380,43 грн. за один місяць.

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2015 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує на допущення судом першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права та не наданню судом повної оцінки діючому законодавству та обставинам, що мають істотне значення для вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, відповідно до положень ч. 1ст. 195 КАС України, не переглядає постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскільки в цій частині постанова суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржується. Відтак, суд апеляційної інстанції, в силу вимог процесуального законодавства, не може надавати правову оцінку вимогам в частині стягнення з ДФС України на користь позивача компенсації моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., оскільки позивачем постанова суду першої інстанції в цій частині позовних вимог не оскаржується.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 09.07.2014 року у зв'язку з утворенням Державної фіскальної служби України позивач був переведений на посаду заступника начальника управління-начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту державної фіскальної служби України.

Наказом відповідача від 13.03.2015 року № 844-о позивач звільнений з займаної посади 13.03.2015 року у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці (п.6 ст.36 Кодексу законів про працю України).

Листом від 13.03.2015 року № 2316/Г/99-99-04-02-01-15 «Про отримання трудової книжки» відповідач повідомив позивача про те, що спірним наказом від 13.03.2015 року № 844-о його звільнено із займаної посади, а також про необхідність отримання трудової книжки та ознайомлення з зазначеним наказом у відділі роботи з персоналом апарату управління кадрового забезпечення апарату Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України.

У відповідь позивач надіслав відповідачу лист-вимогу від 18.03.2015 року, якою повідомив, що у зв'язку зі знаходженням на лікарняному, він не має можливості ознайомитися з наказом про звільнення від 13.03.2015 р. № 844-0 та отримати трудову книжку, з якими ознайомиться (отримає) після виходу з лікарняного.

Згідно змісту спірного наказу від 13.03.2015 року № 844-о, підставою для звільнення позивача став наказ № 101 від 02.09.2014 року «Про введення в дію Структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 року № 1», попередження про зміну істотних умов праці, акт від 13.01.2015 року, стаття 49-2 КЗпП України.

Згідно із копії попередження про зміну істотних умов праці ОСОБА_3, яке міститься в матеріалах справи, відповідач попереджав позивача про зміну істотних умов праці у зв'язку із зміною структури та штатного розпису Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України та, яким позивачу пропонувалося переведення на одну з вакантних посад: начальника другого відділу управління оцінки ефективності роботи Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України; головного державного ревізора-інспектора першого відділу управління оцінки ефективності роботи Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, попередження не містить даних про дату його складання, а також відмітки про відмову позивача від його підписання.

Актом від 13.01.2015 зафіксовано, що ОСОБА_3 відмовився від ознайомлення з попередженням та запропонованими посадами, а також докази направлення позивачу копії акту (супровідний лист від 14.01.2015 року №181/Г/99-99-04-02-02-14).

З матеріалів справи судом також встановлено, що позивач звертався до відповідача зі скаргою від 04.02.2015 року на неправомірні дії працівників ДФС України, з підстав не ознайомлення його з попередженням про зміну істотних умов праці та не пропонуванням йому жодних посад, за результатом розгляду якої, відповідачем була надана відповідь від 10.03.2015 року, що посадові особи ДФС України діяли в межах чинного законодавства.

Аналогічну скаргу позивач подавав до Національного агентства України з питань державної служби, яким за результатом перевірки відповідача не встановлено порушень вимог законодавства посадовими особами Державної фіскальної служби України під час ознайомлення позивача з попередженням про зміну істотних умов праці (лист від 16.03.2015 року № 1197/23-15).

Розцінивши дії відповідача як злочин, позивач звернувся до Прокуратури Шевченківського району м. Києва з заявою про вчинення злочину від 26.03.2015 року, якою просив внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань; доручити проведення досудового розслідування у формі досудового слідства за фактом вчинення службовими особами Департаменту персоналу та Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України дій, які містять ознаки складу злочинів, передбачених статтею 172, 364, 366 Кримінального Кодексу України.

Крім того, позивач з 12.03.2015 року по 20.03.2015 року перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГЧ № 816503 та свідчить про звільнення позивача з займаної посади під час його тимчасової непрацездатності.

Зі змісту наказу Державної фіскальної служби України № 101 від 02.09. 2014 р. «Про введення в дію структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 р. № 1» була змінена структура Організаційно - розпорядчого департаменту ДФС України, зокрема шляхом реорганізації цього департаменту з чисельністю 63 штатних одиниць на новоутворений департамент з аналогічною назвою з чисельністю 76 штатних одиниць за рахунок наявної чисельності та додаткових 13 штатних одиниць, з покладанням на нього додатково функцій щодо стратегічного планування, оцінки ефективності роботи апарату та територіальних органів ДФС.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично відбулась внутрішня реорганізація структурних підрозділів ДФС України, у тому числі, Організаційно-розпорядчого департаменту (зміна найменувань структурних підрозділів - управлінь, відділів тощо), яка не потягла за собою скорочення чисельності або штату працівників, а навпаки, їх збільшення.

Згідно штатного розпису Організаційно-розпорядчого департаменту станом на 08.07.2014 року, в його структурі передбачалося 4 посади заступника начальника управління - начальника відділу, зазначені посади також передбачалися у структурі департаменту після внесення змін 02.09.2014 року.

При цьому, згідно переліку змін до штатного розпису на 2014 рік ДФС України, затверджених 02.09.2014 року, зі штатного розпису, зокрема, було виведено Управління регулювання діяльності, до структури якого входив Відділ супроводження організаційних заходів, який очолював позивач, проте, як вбачається зі змісту акту від 13.01.2015 року, попередження про зміну істотних умов праці у зв'язку із зміною структури та штатного розпису Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України було пред'явлено позивачу для ознайомлення лише 13.01.2015 року.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, позивач листом від 06.03.2015 року надав відповідачу згоду на продовження роботи за тією ж посадою заступника начальника управління - начальника відділу одного з управлінь Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України у зв'язку з його реорганізацією, яка була отримана відповідачем 10.03.2015 року.

Даючи правову оцінку обставинам справи та діям відповідача в межах апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП).

Відповідно до частин 3, 4 статті 32 КЗпП у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

За приписами пункту 31 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно частини 3 статті 32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших допускається за умови, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці та про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці є підставою припинення трудового договору.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова.

У тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов були, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за 2 місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення.

За приписами частин 3 статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно пункту 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина 3 статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

За правилами частини 1 статті 42 КЗпП, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частин 1-3 статті 49-2 КЗпП, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Встановлено, що згідно переліку змін до штатного розпису на 2014 рік ДФС України, затверджених 02.09.2014 року, Управління регулювання діяльності, до структури якого входив Відділ супроводження організаційних заходів, який очолював позивач, було виведене зі штатного розпису ДФС України, про що позивач був повідомлений лише зі спливом понад чотири місяці після введення в дію відповідних змін, що є порушенням наведених норм.

Судом апеляційної інстанції взято до уваги і те, що до прийняття спірного наказу, позивач надав відповідачу згоду на продовження роботи за тією ж посадою заступника начальника управління - начальника відділу одного з управлінь Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України у зв'язку з його реорганізацією, однак така не була прийнята до уваги відповідачем.

Крім того, на момент прийняття відповідачем спірного наказу про звільнення позивача, останній перебував на лікарняному, що виключало можливість його звільнення, проте до уваги відповідачем прийнято не було.

Судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що реорганізація організаційно-розпорядчого департаменту, не супроводжувалась скороченням штату працівників, зокрема, посади заступника начальника управління-начальника відділу, отже не може розцінюватися як зміна істотних умов праці в розумінні частини 3 статті 32 КЗпП.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у відповідача правових підстав для звільнення позивача з підстав пункту 6 статті 36 КЗпП та, відповідно про протиправність спірного наказу відповідача від 13.03.2015 року № 844-о «Про звільнення ОСОБА_3.».

У зв'язку з допущенням з боку відповідача незаконного звільнення позивача, враховуючи положення ст.. 235 КЗпП, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про необхідність поновлення позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України з 14.03.2015 року та виплати йому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 14.03.2015 року по 03.06.2015 року.

Стосовно доводів апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не дослідження доказів, які містяться в матеріалах справи та неповне з'ясування обставин справи, такі, на думку суду апеляційної інстанції, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даній справі не виконано.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160,198,200, 205,206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 29.07.2015

Головуючий суддя: В.Ю. Ключкович

Судді: Л.П. Борисюк

І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.