Справа № 2-а-672/10
Суддя: Ільченко Н. А.
Дата ухвалення: 2010-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а672/2010
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2010 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі : головуючого - судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії ;

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2009 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому зазначив, що відповідно до ч.5 ст.13 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993 року „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, зі змінами згідно із Законом № 3767-ХІV від 25.12.1998 року, він як інвалід війни другої групи має право на отримання щорічно до 5-го травня, тобто напередодні Дня Перемоги, разової грошової допомоги у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, але у 2009 році вказана допомога виплачена йому не в повному обсязі, тому позивач просить суд визнати неправомірними дії ОСОБА_2 праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо виплати йому щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2009 рік не в повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2009 рік у розмірі 3 554,00 грн. та зобовязати відповідача в подальшому проводити розрахунок і виплату йому цієї допомоги з врахуванням щорічної зміни розміру мінімальної пенсії за віком.

Позивач просив розглянути справу за його відсутності, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи.

Представник позивача Добро вольський Д.Е. в судовому засіданні підтримав позов і наполягав на задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач не повідомив суду причину неявки свого представника, хоча про дату і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про одержання ним судової повістки.

Разом з тим, відповідач подав адресовані суду свої письмові заперечення на позов ОСОБА_1, де зазначив, що статтею 17 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту встановлено, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, отже ОСОБА_2 праці та соціальної політики Одеської міськради в даному випадку виступає як посередник, оскільки при надходженні коштів з Державного бюджету, не нараховує, а тільки перераховує їх вищезазначеним особам. Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 25.12.1998р. № 367-ХІV передбачено, що порядок виплати разової грошової допомоги ветеранам війни визначається Кабінетом Міністрів України, який, в свою чергу щорічно у проекті Державного бюджету України на відповідній рік передбачає цільові кошти, необхідні для виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, тому виплата разової щорічної грошової допомоги до 5-го травня у 2009 року ОСОБА_1 була здійснена відповідно до Закону України „Про Державний бюджет України на 2009 рік та постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2009 року № 211 „Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та „Про жертви нацистських переслідувань у розмірі 340,00 грн.

Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом війни 2 групи, що підтверджується посвідченням серії Є № 011345.

Відповідно до ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту щорічно до 5-го травня інвалідам війни другої групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Абзац 1 частини 1 статті 28 Закону України № 1058-ІV від 09 липня 2003 року „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування встановлює, що мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність.

Позивачем отримана разова щорічна грошова допомога до 5-го травня у 2009 році як інвалідом війни другої групи у розмірі 340,00 грн.

Оскільки ст.54 Закону України „Про Державний бюджет України на 2009 рік встановлює, що у 2009 році прожитковий мінімум на одну особу та для тих, хто відноситься до основних та соціальних і демографічних груп населення, становить в розмірах, що діяли у грудні 2008 року, а ст.58 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік встановлено, що прожитковий мінімум у 2008 році складав 481,00 грн., тому відповідач ОСОБА_2 праці та соціального захисту Одеської міськради повинен був виплатити позивачу разову щорічну грошову допомогу до 5-го травня у 2009 році в розмірі 3 848,00 грн. (481,00грн.х8=3848,00грн.).

Таким чином, відповідачем недоплачено позивачу разову щорічну грошову допомогу до 5-го травня у 2009 році в розмірі 3 508,00 грн. (3848,00грн.-340,00грн.=3508,00грн.).

Проаналізувавши діюче національне законодавство і оцінюючи зміст Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування № 1058-ІV від

09.07.2003р. з точки зору його відповідності Конституції України, яка згідно ст.8 має найвищу юридичну силу, суд доходить висновку, що, виходячи з вимог ст.22 Конституції України при прийняття нових законів або внесенні змін до чинних законів держава не вправі допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, у тому числі і для ветеранів війни, Закон відносно яких (№ 3551-ХІІ) встановив, що нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів (інвалідів) війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

При цьому слід виходити з правової позиції Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо неконституційності положень Законів України про Державний бюджет України у частині обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян.

Для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, права на які передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня (ст.48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч.3 ст.46 Конституції України),тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85, пункту 19 частини першої статті 92 Конституції України надзвичайного стану (ст.44 Конституції України) (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (v005р710-02) у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Конституційний Суд України звернув увагу на те, що практика ревізування пільг, компенсацій і гарантій триває, зокрема, на підставі частини пятої статті 13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту щорічно, до 5 травня, інвалідам війни повинна виплачуватись разова грошова допомога у певних розмірах, зокрема, інвалідам першої групи у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.

Зменшення розміру зазначеної щорічної разової грошової допомоги, як зазначив Конституційний Суд України, суперечить вимогам статті 2 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, згідно з якою права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни; нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Тому Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України, тобто є неконституційними положення, зокрема ст.29 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік ( рішення від 09.07.2007 року № 6-рп/2007).

Положення п.п.б п.п.2 пункту 20 розділу ІІ Закону України „про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України, згідно якого розмір допомоги до 5-го травня визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених Законом України „Про Державний бюджет України на 2008 рік визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп.

Таким чином, правові положення, які передбачають виплату щорічної разової грошової допомоги інвалідам війни до Дня Перемоги є чинними, тому позивач має право на її одержання і органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах.

З таких підстав положення Законів „Про Державний бюджет України не можуть бути застосовані, оскільки вони суперечать нормам Конституції України про недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст.22 ч.3 Конституції України).

Згідно ч.1 с.17 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції „Кожна фізична ... особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Розглядаючи борги у сенсі поняття „власності, яке міститься у ст.1 ч.1 Протоколу № 1 Конвенції і не обмежено лише власністю на фізичні речі та не залежать від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як „майнові права і, таким чином, як власність. Тому при розгляді справи „Кечко проти України (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначити, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату таких надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду).В звязку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим та Закону України „Про Держаний бюджет на відповідний рік, де положення останнього закону, на думку Уряду України, превалювали як lex specialis. Суд не прийняв до уваги аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що спеціальний Закон, тобто Закон України „Про державний бюджет України на 2009 рік, має перевагу перед Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, яким встановлені пільги для ветеранів війни, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки звуження змісту та обсягу прав шляхом прийняття нових законів, внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається.

Оскільки правові положення, які передбачають виплату разової щорічної грошової допомоги інваліду війни до Дня Перемоги є чинними, не скасовані, не змінені і позивач має право на її одержання, органи державної влади не можуть свідомо зменшувати ці виплати.

Виходячи з викладеного і враховуючи ст.6 п.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо права на справедливий суд, на що звернув увагу Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі Проніна проти України, суд вважає, що відповідач повинен був виплатити ОСОБА_3 разову щорічну грошову допомогу до 5-го травня у 2009 році в розмірі 3 848,00грн.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо зобовязання відповідача в подальшому, тобто у наступні роки, проводити розрахунок і виплату йому разової щорічної грошової допомоги Дня Перемоги з врахуванням щорічної зміни розміру мінімальної пенсії за віком, так як у відповідності до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Отже, зі змісту наведеної імперативної норми закону вбачається, що рішення суду не може прийматись як застереження від будь-яких порушень, та не може бути умовним, а розглядати справу та приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявні неіснуючі порушення, суперечить приписам чинного законодавства України.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.162-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії ОСОБА_2 праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо виплати ОСОБА_1 не в повному обсязі разової щорічної грошової допомоги до 5-го травня у 2009 році.

Стягнути з ОСОБА_2 праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 недоплачену разову щорічну грошову допомогу до 5-го травня у 2009 році у розмірі 3 508 (три тисячі пятсот вісім) грн. 00 коп.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через Приморський районний суд м.Одеси шляхом подачі в 10-денний строк з дня складання постанови у повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.5 ст.186 КАС України

Суддя Н.А.Ільченко

28.04.2010