Справа № 9101/27090/2011
Суддя: Нагорна Л.М.
Дата ухвалення: 2011-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2011 р. справа № 2а-2502/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Нагорної Л.М.

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М.

при секретарі судового засідання: Алтуховій А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України в м. Нікополі Дніпропетровської області

на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Нікополі Дніпропетровської області про зобовязання призначити пенсію, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року позивач звернулася до суду з позовом до Управління пенсійного фонду України в м. Нікополі Дніпропетровської області, в якому просить зобовязати відповідача призначити їй пенсію за вислугу років та здійснити її розрахунок та виплату. Посилалась на те, що в липні 2010 року звернулась до відповідача з питання призначення пенсії за вислугу років. Їй було відмовлено з зазначенням того, що робота найманого працівника у приватного підприємця не може бути зарахована до спеціального стажу працівника охорони здоровя. ( а.с.2-4). Свої вимоги позивач не змінювала та не уточнювала.

Відповідач проти задоволення позову заперечував. Посилався на те, що перелік установ охорони здоровя затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 з послідуючими змінами чітко регламентовано, які періоди роботи можуть бути зараховані до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Робота за трудовим договором з СПД-фізичними особами, які мають право на роздрібну торгівлю лікарськими засобами для зарахування до спеціального стажу там не передбачена ( а.с.22).

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобовязано Управління пенсійного фонду України в м.Нікополі Дніпропетровської області зарахувати до спеціального стажу час роботи ОСОБА_1 : з 03.01.2006 року по 29.01.2009 року провізором-завідуючою аптекою по трудовому договору з фізичною особою підприємцем ОСОБА_2; з 02.02.2009 року по час винесення рішення - провізором-завідуючою аптекою по трудовому договору з фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_1 право на пенсію за вислугу років на підставах наявності 25-річного спеціального стажу.

Управління пенсійного фонду України в м. Нікополі Дніпропетровської області, не погодившись із постановою суду, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2010 року та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. При цьому відповідач посилався на те, що суд не дав оцінки правомірності дій відповідача, що є обовязковою при розгляді даної категорії справ. Суд не дійшов висновку про неправомірність відмови УПФУ позивачу у призначенні пенсії , а тому не міг виносити рішення про задоволення позову. Не надана належна оцінка положенням, викладеним у постанові Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 з послідуючими змінами, де чітко регламентовано, які періоди роботи можуть бути зараховані до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Робота найманого працівника по наданню медичних послуг у приватного підприємця, а не у медичному закладі, не може бути зарахована до спеціального стажу. Суд також не врахував, що пенсія за вислугу років призначається лише при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію, а позивачка продовжувала працювати.

Заперечень на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Представник Управління пенсійного фонду України в м. Нікополі Дніпропетровської області у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити із зазначених підстав. Додатково просила врахувати, що позивачка з відповідною заявою про призначення пенсії, або зарахування певних періодів роботи до спеціального стажу, не зверталась, ніяке рішення відповідачем відносно позивачки не приймалось. На її звернення ними була лише надана обґрунтована відповідь.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. При цьому суду апеляційної інстанції пояснив, що саме лист відповідача від 13.07.2010 року слід вважати рішенням про відмову позивачці в призначенні пенсії за вислугу років. Не заперечував, що із заявою про зміну предмету або підстав позову до початку судового розгляду справи по суті не звертався, але говорив про це усно в процесі розгляду справи. Не заперечував, що на час постановлення оскаржуваного рішення його довірительниця працювала.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначає в постанові, що позивач просить суд зобовязати відповідача призначити їй пенсію за вислугу років та здійснити її розрахунок та виплату), однак при цьому приймає рішення про зобовязанння Управління пенсійного фонду України в м.Нікополі Дніпропетровської області зарахувати до спеціального стажу час роботи ОСОБА_1 : з 03.01.2006 року по 29.01.2009 року провізором-завідуючою аптекою по трудовому договору з фізичною особою підприємцем ОСОБА_2; з 02.02.2009 року по час винесення рішення - провізором-завідуючою аптекою по трудовому договору з фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та визнає за ОСОБА_1 право на пенсію за вислугу років на підставах наявності 25-річного спеціального стажу. При цьому, в оскаржувані постанові зазначено, що позивач лише відмовився від позовних вимог щодо стягнення судових витрат.

Постановляючи саме таке рішення по даній справі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідно до діючого законодавства ( Постанови Верховної ради України від 19.11.1992 № 2802 зі змінами та доповненнями, п.5 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності), фізична особа підприємець ОСОБА_2 та фізична особа підприємець ОСОБА_3 мали відповідні ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами, отримали висновок наявності приміщення та устаткування для аптечного закладу з відповідними паспортами, а позивачка у них працювала з 03.01.2006 року по 29.01.2009 року та з 02.02.2009 року по теперішній час на посаді провізора - завідуючою аптекою ( а.с.27,28).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений без врахування усіх обставин справи, і судом при цьому допущено порушення норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд першої інстанції вимоги вказаної статті не врахував та прийняв рішення відносно вимог, які позивачем не заявлялись. При цьому не врахував, що межі позовних вимог і зміна предмету або підстав позову - не тотожні поняття.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції не заперечував, що із заявою про зміну предмету або підстав позову до початку судового розгляду справи по суті, в порядку, передбаченому ч.1 ст. 51 КАС України не звертався.

Отже, судом першої інстанції при розгляді справи допущено суттєві порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування такого рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.. 37 Постанови ПФУ № 22-1 від 25.11.2005 року «Про затвердження порядку подання та оформлення документів для призначення ( перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»орган, що призначає пенсію, розглядає питання про її призначення тільки при зверненні особи з відповідною заявою, передбаченою в додатку № 4.

Згідно ст.. 39 вищевказаної Постанови, не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення пенсії документами, орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення про призначення пенсії.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і обєктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію ( стаття 43 Постанови).

Аналіз діючого законодавства свідчить про те, що органом, який призначає пенсію, є відповідне Управління пенсійного фонду України. Управління може прийняти певне рішення щодо призначення чи відмови у призначенні пенсії лише після надходження заяви, а прийняті Управлінням рішення оформляються розпорядженням.

З матеріалів справи слідує, що позивачкою відповідна заява, передбачена ст..37 Постанови ПФУ № 22-1 від 25.11.2005 року, не подавалась , що позбавляло Управління можливості вчинити певні дії, передбачені ст.. 39 вищевказаної Постанови.

Більш того, позивачкою не подавалась до відповідача і заява про зарахування певних періодів роботи до спеціального стажу і ніяке рішення відповідачем відносно позивачки не приймалось.

В той же час, на особисте звернення позивача з питання призначення пенсії за вислугу років відповідачем надана обґрунтована відповідь ( а.с. 7). Вказані обставини визнаються позивачкою, про що вона пише в заявленому до суду позові ( а.с.2).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави вважати дії або бездіяльність відповідача при виконанні покладених на нього обовязків по призначенню пенсії - протиправними.

За таких обставин немає підстав вважати, що відповідачем стосовно позивачки взагалі приймалось рішення щодо призначення або відмови у призначенні пенсії, чи в зарахуванні певних періодів стажу до спеціального, як це передбачено вищевказаним Законом.

З огляду на вказане не підлягає задоволенню позовна вимога позивача зобовязати Управління пенсійного фонду України в м. Нікополі Дніпропетровської області призначити їй пенсію за вислугою років, оскільки, як, зазначає відповідач, про що не заперечує і позивач, відповідної заяви, передбаченої в додатку № 4, про призначення пенсії вона до відповідача не подавала, як не подавала і заяви про зарахування певних періодів роботи до спеціального стажу.

Отже, заявлені до відповідача вимоги ОСОБА_1 є передчасними і не свідчить про наявність спірних правовідносин між сторонами саме з цього питання, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити саме з цих підстав.

ОСОБА_1 не позбавлена можливості скористатись своїм правом звернутись до відповідача з належно оформленою заявою про призначення пенсії за вислугою років, чи з заявою про зарахування певних періодів роботи до спеціального стажу, додавши до неї усі необхідні документи, отримати відповідне Рішення ( розпорядження) відповідача та в подальшому скористатись своїм правом на судовий захист за умови, якщо її права будуть порушені.

Керуючись п. 3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст. 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

постановила :

Апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України в м.Нікополі Дніпропетровської області - задовольнити.

Постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2010 року - скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Нікополі Дніпропетровської області про зобовязання призначити пенсію за вислугу років та здійснити її розрахунок і виплату - відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 14 червня 2011 року.

Головуючий: Л.М. Нагорна

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: Ю.М. Дадим