Справа № 135/566/15-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 липня 2015 р. Справа № 135/566/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Р.М.,

без участі сторін

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: управління державної казначейської служби України у м. Ладижині Вінницької області

про: визнання дій неправомірними

ВСТАНОВИВ:

01.07.2015р. до Вінницького окружного адміністративного суду із Ладижинського міського суду надійшла адміністративна справа №135/566/15-а за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1С.) до Управління державної казначейської служби України у м. Ладижині Вінницької області (далі - відповідач, УДКС України у м. Ладижині) про визнання дій неправомірними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 19.02.2015р., керуючись вимогами ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", звернувся до УДКС України у м. Ладижині з заявою про виконання рішення суду за виконавчим листом №2-а-4144/2011. Відповідачем 24.02.2015р. заяву розглянуто, а виконавчий документ повернутий позивачу без виконання, посилаючись на п. 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845.

19.02.2015р. позивач звернувся до УДКС України у м. Ладижині з Інформаційним запитом, на який відповідачем 25.02.2015р. надано відповідь, яка, на думку ОСОБА_1, є не по суті запитуваної інформації, чим порушено його право на інформацію, передбачене ст. 5 Закону України "Про інформацію".

Позивач вважає, що зазначені вище дії (бездіяльність) відповідача є неправомірними.

Крім того, в результаті порушення УДКС України в м. Ладижин вимог Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про інформацію" ОСОБА_1 вважає, що йому завдано значної матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи зазначене та заяву про збільшення позовних вимог вх. №2132/15 від 02.06.2015р. позивач просив суд:

- визнати дії (бездіяльність) Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області, що полягають у: невиконанні рішень судів №2-а-454-2010, №2-а98-2007, №2-199/2010, відмові прийняти до виконання виконавчий лист №2-а-4144/2011 та ненаданні інформації - неправомірними;

- зобов'язати Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області надати інформацію зазначену в інформаційному запиті від 19 лютого 2015 року та прийняти до виконання виконавчий лист №2-а-4144/2011;

- стягнути з Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області на користь ОСОБА_1 три тисячі гривень у відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні 15.07.2015 р. позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Крім того, за вх. №18958 подав заяву про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження у зв'язку із неможливістю брати участь у судовому розгляді справи через похилий вік.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав наведених у письмових запереченнях, що долучені до матеріалів (а.с. 17-20). В подальшому подала через відділ прийому суду клопотання (вх. №19612 від 22.07.2015р.), у якому, зокрема, просила розгляд справи провести за її відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частина 4 зазначеної норми КАС України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Пунктом 6 статі 128 КАС України визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вказані вимоги КАС України, враховуючи клопотання позивача та представника відповідача, суд прийшов до висновку про проведення судового розгляду справи у порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області із наступними заявами:

- 17.05.2013р. про виконання виконавчого листа Ладижинського міського суду Вінницької області у справі №2-а-98-2007, виданого 22.02.2011р. щодо стягнення з управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради недоплаченої суми щорічної грошової допомоги як інваліду війни за 2007 рік у сумі 2920,00 грн.;

- 17.05.2013р. про виконання виконавчого листа Ладижинського міського суду Вінницької області у справі №2-а-454-2010, виданого 26.11.2010р. щодо стягнення з управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради недоплаченої суми щорічної грошової допомоги як інваліду війни за 2010 рік у сумі 4748,00 грн.;

- 06.09.2013р. про виконання виконавчого листа Ладижинського міського суду Вінницької області у справі №2-199/201, виданого 28.02.2013р. щодо стягнення з управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради недоплаченої суми щорічної грошової допомоги як інваліду війни у сумі 3554,00 грн.

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 19.02.2015р. про виконання виконавчого листа Ладижинського міського суду Вінницької області у справі №2-а-4144/11, виданого 29.07.2014р. щодо зобов'язання управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги як інваліду війни за 2011 рік.

Управлінням державної казначейської служби України в м. Ладижині Вінницької області зазначена вище заява прийнята, розглянута та, керуючись п. 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, листом від 23.02.2015р. повернуто позивачу без виконання виконавчий лист №2-а-4144/11 від 29.07.2014р.

Рішення відповідачем мотивоване тим, що згідно приписів Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", обов'язок по виконання рішень зобов'язального характеру покладено на органи Державної виконавчої служби України.

На думку позивача, рішення відповідача не відповідає вимогам чинного законодавства України, а відтак, є неправомірним, що стало підставою для звернення до суду із даним адміністративним позовом.

Крім того, судом встановлено, що 19.02.2015р. позивач звернувся до УДКС України у м. Ладижині з Інформаційним запитом в якому просив повідомити його про стан виконання виконавчих листів: №2-а-98-2007, виданого 22.02.2011р., №2-а-454-2010, виданого 26.11.2010р. та №2-199/2010, виданого 28.02.2013р.

Листом від 25.02.2015р. №02-36/315 "Про надання відповіді" УДКС України у м. Ладижині повідомлено позивача, що на виконання п. 33 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, наказу Державної казначейської служби України від 19.04.2013р. №63 "Про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету з рахунків боржника за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів" зазначені у запиті виконавчі листи направлено до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області відповідними листами від 18.05.2013 №02-50/816, від 09.09.2013 №02-10/1507 "Про подання документів" для подальшої передачі їх Державній казначейській службі України на виконання.

Враховуючи зазначене, позивач вважає, що відповідачем його права порушені, у зв'язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, виходив з наступного.

Щодо вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області, що повязані з відмовою у прийнятті до виконання виконавчого листа №2-а-4144/2011 року, та зобовязання прийняти його до виконання, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, листом від 23.02.2015 року №02-36/297 Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області виконавчий лист №2-а-4144/2011 року разом із долученими документами повернуто заявнику без виконання.

Мотивами повернення вказаних вище документів є те, що Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області не виконує рішення судів зобовязального характеру.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень - за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845).

Відповідно до пункту 2 Порядку №845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

В силу статті 1 Закону України "Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень", цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 1 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").

Частиною 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Аналіз наведених норм Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Закону України "Про виконавче провадження" свідчить про те, що органами Державної казначейської служби судові рішення виконуються про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, юридична особа.

В підпункті 1 пункту 9 Порядку №845 визначено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли виконавчий документ не підлягає виконанню органом Казначейства.

Таким чином, надаючи оцінку доводам позивача щодо правомірності його звернення із оригіналом виконавчого листа до органу Державної казначейської служби, суд зазначає, що правомірним є повернення виконавчого листа та доданих документів без виконання у зв'язку з тим, що органи Державної казначейської служби виконують тільки постанови суду про стягнення коштів боржників.

У справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області щодо нарахування і виплати допомоги до 5-го травня за 2011 рік, міський суд для відновлення права позивача зобовязав Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради нарахувати та виплатити щорічну грошову допомогу. Розрахунок суми належної ОСОБА_1 виплати за 2011 рік суд не здійснював, оскільки така сума визначена УПСЗН Ладижинської міської ради, що слідує із листа від 20.08.2014 року №4-Б (а.с.5).

Виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, здійснюється відповідно до статті 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Зазначений виконавчий документ №2-а-4144/11, що виданий 29.07.2014 року Ладижинським міським судом Вінницької області, не може бути поданий до органу Державної казначейської служби України для виконання в порядку гарантії держави щодо виконання судових рішень у зв'язку з тим, що рішення прийнято про зобов'язання вчинити дії, а не про стягнення коштів. Таким чином, Ладижинський міський суд встановив спосіб захисту прав та інтересів позивача у судовому рішенні, яке набрало законної сили.

За наведених обставин, суд не може зобовязати відповідача його прийняти до виконання.

Щодо визнання протиправними дій Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області, що полягають у невиконанні виконавчих листів: №2-а-98-2007, виданого 22.02.2011р., №2-а-454-2010, виданого 26.11.2010р. та №2-199/2010, виданого 28.02.2013р., то суд приходить до висновку, що такі не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 24 Порядку №845 встановлено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Відповідно до п. 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 33 Порядку №845 передбачено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника.

Згідно матеріалів справи встановлено, що відповідачем на підставі п. 33 Порядку №845, наказу Державної казначейської служби України від 19.04.2013р. №63 «Про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету з рахунків боржника за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів» зазначені вище виконавчі документи направлено до Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області листами від 18.05.2013р. №02-50/816 «Про подання документів» та від 09.09.2013р. №02-10/1570 «Про подання документів».

В подальшому Головним управлінням Державної казначейської служби у Вінницькій області дані виконавчі листи із доданими до них документами направлено до Державної казначейської служби України для виконання. Зокрема, листом від 28.05.2013 №15-10/581-3490 направлено дублікат виконавчого листа, виданого Ладижинським міським судом Вінницької області №2-а-98-2007 від 22.02.2011, оригінал заяви ОСОБА_1 б/н від 17.03.2013, копія завірена судом постанови, довідка про банківські реквізити ОСОБА_1, оригінал висновку від 27.05.2013 №90, проект платіжного доручення;

листом від 28.052013 №15-10/584-3506 направлено оригінал виконавчого листа, виданого Ладижинським міським судом Вінницької області по справі №2-а-454-2010 від 26.11.2010, оригінал заяви ОСОБА_1 б/н від 17.03.2013, копія постанови суду, довідка про банківські реквізити ОСОБА_1, оригінал висновку від 27.05.2013 №89, проект платіжного доручення, проект реєстру бюджетних зобовязань, проект реєстру бюджетних фінансових зобовязань;

листом від 16.09.2013 №15-10/1303-6595 направлено виконавчого листа, виданого Ладижинським міським судом Вінницької оласті №2-199/10 від 28.09.2013, оригінал заяви ОСОБА_1 б/н від 06.09.2013, копія завірена Ладижинським міським судом постанови, копія завірена судом рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2010, копія завірена судом ухвали Вищого адміністративного суду України від 17.01.2013 по справі №К/9991/79252/11 на 3арк, копія завірена судом ухвали Ладижинського міського суду від 19.06.2013 року по справі №135/975/13-ц на 1 арк., довідка про банківські реквізити ОСОБА_1, оригінал висновку від 13.09.2013 №391, проект платіжного доручення; проект реєстру бюджетних зобовязань, проект реєстру бюджетних фінансових зобовязань.

На вимогу суду представником відповідача надано доказ направлення даних листів до Державної казначейської служби України, а саме реєстр №74 Вінницького ОВСЗ від 29.05.2013р., реєстр №75 Вінницького ОВСЗ від 30.05.2013р., реєстр №137 Вінницького ОВСЗ від 20.09.2013р. Відтак вказані виконавчі документи ОСОБА_1 скеровані для виконання до Державної казначейської служби України.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

На підставі вищевикладеного, дана частина позовних вимог не підлягає задоволенню.

Щодо визнання протиправними дій Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області, що полягають у ненадані відповіді на інформаційний запит від 19.02.2015 року та зобовязання відповідача надати інформацію, зазначену в ньому, то суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертаючись до Управління ДКС України у м. Ладижині зазначає, що 17.05.2013 року та 16.09.2013 року він подав для виконання виконавчі листи та всі необхідні документи. Посилаючись на положення п.4 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", яка гарантує перерахування коштів стягувачу у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей, позивач вказує, що пройшло понад 17 місяців, проте жодне судове рішення не виконано. Тому, позивач з проханням звертається повідомити його на підставі якого чинного законодавства України не виплачуються належні за постановами суду кошти, чи це відповідає Конституції України, та хто несе персональну відповідальність за невиплату.

Неотримання відповіді на запит стало підставою для звернення позивача до суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення закону Закону України "Про інформацію".

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначені Законом України "Про доступ до публічної інформації" (далі по тексту - Закон).

Визначення публічної інформації наведено у статті 1 вказаного Закону.

Так, відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Постановою пленуму Вищого адміністративного суду України №11 від 30.09.2013року "Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року N 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" зазначено, що за визначенням поняття "публічна інформація", можна виокремити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 25.02.2015 року Управління ДКС України у м. Ладижині №02-36/315 повідомляє позивача, що всі виконавчі та інші документи направлені до Державної казначейської служби України та станом на 25.02.2015 року будь-яка інформація щодо стану виконання відсутня. Як на підставу направлення документів ОСОБА_1 відповідач посилається на пункт 33 Порядку №845, а також підпункт 2 пункту 1 наказу Державної казначейської служби України від 19.04.2013 № 63 "Про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету з рахунків боржника та по бюджетній програмі для виконання судових рішень та виконавчих документів".

Пунктом 6 Порядку №845 передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає саме органові Казначейства в установлений спосіб відповідні документи, а згідно п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Правовою підставою інформаційного запиту є Закон України "Про доступ до публічної інформації. Предметом інформаційного запиту є доступ до публічної інформації, якою володіє або повинен володіти її розпорядник. За змістом - це запит на інформацію (прохання). Метою публічної інформації є одержання попередньо створеної чи одержаної інформації.

За змістом статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

З системного аналізу вищенаведених норм вбачається право кожної особи на звернення до органів Державної казначейської служби із запитом на отримання публічної інформації, яка навіть стосується цієї особи.

Натомість, предметом звернення за Законом України "Про звернення громадян" є заяви із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. За змістом - це пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Мета звернення - одержання роз'яснення, що потребує вчинення додаткових дій.

Надаючи оцінку інформаційному зверненню та правовідносинам що виникли між сторонами, суд зазначає, що оскільки позивач звернувся із оригіналами виконавчих листів до Державної казначейської служби як до державного органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, запитувана ним інформація є публічною.

Слід зазначити, що виконавчі листи №2-а-98-2007 від 22.02.2011, №2-а-454-2010 від 26.11.2010, №2-199/10 від 28.09.2013 у відповідності до п. 33 Порядку виконання рішень про списання коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, направлені для виконання до Державної казначейської служби України. З викладеного слідує, що розпорядником інформації, запитуваної позивачем, є Державна казначейська служба України.

У відповідності до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким органом є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Тобто, Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. За аналізом положень Бюджетного кодексу України, Положення про Державну казначейську службі України, можна дійти висновку, що казначейство України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи, а відтак створюють єдину систему.

Згідно п.3 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відтак, на думку суду, даний інформаційний запит в узгодженості до п.3 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», мав бути направлений до Державної казначейської служби України. При цьому суд звертає увагу, що положення вказаної вище норми не надають право, а зобовязують розпорядника інформації вчинити такі дії.

Суд вважає, що відповідачем частково надано відповідь на запитувану інформацію.

Поряд з цим, суд зазначає, що складнощі у реалізації норм закону державним органом влади не можуть бути підставою визнання відсутності у громадянина гарантованого відповідним законом права, зокрема, права отримати інформацію про виконання судового рішення, що набрало законної сили, зокрема стан його виконання, причини не виконання, перспективи виконання та персонального контролю посадовою особою за його виконанням.

Обов'язковість рішення суду визначено однією із основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому тривале невиконання рішення суду призводить до нівелювання принципу Верховенства права.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд виходить із того, що позивачем заявлено вимогу: визнати протиправними дії відповідача, що полягають у ненадані відповіді на інформаційний запит від 19.02.2015 року, яка на думку суду по своїй суті не узгоджується з встановленими обставинами справи. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги вік позивача, та використовуючи повноваження передбачені ст.11 КАС України, з метою повного захисту прав і інтересів особи, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Управління державної казначейської служби у м.Ладижин щодо не направлення інформаційного запиту до Державної казначейської служби України.

Оскільки позивач просить суд зобовязати відповідача надати саме відповідь на запит, то задовольняючи позов в цій частині, суд звертає увагу на наявність діючої норми п.3 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідно до якої розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Вирішуючи позовні вимоги заявлені до Управління державної казначейської служби у м.Ладижин суд виходить за межі позовних вимог в порядку статті 11 КАС України, визнає протиправною бездіяльність щодо не направлення запиту належному розпоряднику запитуваної інформації та зобов'язує вказану особу направити інформаційний запит від 19.02.2015 року до Державної казначейської служби України з одночасним повідомленням про це запитувача ОСОБА_1

Щодо стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінив у розмірі 3000 грн, то суд зазначає наступне.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята).

В пункті 3 постанови від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в редакції постанови від 25 травня 2001 року №5, Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 4 Пленуму ВСУ, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» умовою для притягнення до відповідальності за завдану шкоду є наявність протиправних дій або бездіяльності, наявність шкоди та безпосередній причинний зв'язок між дією або бездіяльністю і шкодою.

Згідно мотивів позовної заяви, позивач вказує, що матеріальна шкода полягає в обезціненні національної валюти та не отриманні грошових доходів згідно рішень суду.

З огляду на обставини справи, враховуючи що моральна шкода заявлена позивачем в зв'язку з невиконанням рішення судів, що не повязано з інформаційним запитом, відтак судом не встановлено причинного звязку між бездіяльністю та мотивами стягнення моральної шкоди, а тому відмовляє в задоволені її стягнення.

Оскільки позивач є інвалідом війни 1 групи, що підтверджується посвідченням серії Б №087530, виданого 06.06.2012 року, згідно статті 5 частини 1 пункту 9 закону України "Про судовий збір" він звільнений від сплати судового збору, у зв'язку з чим, судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління державної казначейської служби у м.Ладижин Вінницької області щодо не направлення запиту належному розпоряднику запитуваної ОСОБА_1 інформації, сформованої у запиті від 19.02.2015 року.

Зобов'язати Управління державної казначейської служби у м.Ладижин Вінницької області направити інформаційний запит від 19.02.2015 року до Державної казначейської служби України з одночасним повідомленням про це запитувача ОСОБА_1

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя /підпис/ ОСОБА_2

Згідно з оригіналом.

Суддя:

Секретар: