Справа № 802/2004/15-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 липня 2015 р. Справа № 802/2004/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кошевого Богдана Анатолійовича

позивача: ОСОБА_1А

представника відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про: визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобовязання вчинити дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у жовтні 2014 року вона звернулася до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

За результатами розгляду зазначеного клопотання, листом відповідача від 31.12.2014р. №31-2-0.3-12883/2-14 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки відповідно до рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014 року, які введено в дію наказом Держземагентства України від 15.10.2014 року №328 територіальні органи Держземагентства зобовязано сформувати та затвердити переліки земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на земельні торги.

Позивач вважає, що така відмова є протиправною, суперечить вимогам Конституції України та земельного законодавства, якими врегульовано порядок надання в оренду земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, а тому звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просить:

визнати протиправною відмову Головного управління Держземагентства у Вінницькій області, викладену у листі № 31-2-0.3-12883/2-14 від 31 грудня 2014 року, щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

У судовому засіданні 27.07.2015 року усною ухвалою суду, із занесенням до журналу судового засідання, замінено первинного відповідача - Головне управління Держземагентства у Вінницькій області, його правонаступником - Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області

Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні не з`явився. 27.07.2015 року до суду надійшли його письмові запереченнях від 22.07.2015р. (Вхід. № 19960/15), в яких зазначено, що Головне управління Держземагентства у Вінницькій області відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, діяло згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Крім того, в даних запереченнях представник відповідача зазначив, що однією із причин відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки стала невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам закону.

Також, в даних запереченнях представник відповідача повідомляв, що Головне управління не заперечує щодо розгляду справи за відсутності (без участі) його представника

Заслухавши пояснення позивача, ознайомившись із заперечення представника відповідача, оцінивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 14.10.2014 року до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області звернулася ОСОБА_1 із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

За результатами розгляду вказаного клопотання, Головне управління Держземагентства у Вінницькій області листом від 31.12.2014р. № 31-2-0.3-12883/2-14 відмовило у прийнятті позитивного рішення, пославшись на прийняті 14.10.2014р. рішення колегією Держземагентства України, які введені в дію наказом Держземагентства від 15.10.2014 р. №328 щодо виконання доручення Віце-премєр-міністра Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 р. №37732/0/1-14. Вказаним наказом зобовязано територіальні органи Держземагентства сформувати та затвердити переліки земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на земельні торги.

Як слідує із листа, Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області з урахуванням вищенаведеного прийнято наказ від 22.10.2014 року №343, згідно якого рекомендовано за результатами звернень фізичних і юридичних осіб про надання (передачу) земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства здійснити добір земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які можуть бути виставлені на земельні торги, включаючи несформовані земельні ділянки, що можуть бути обєктами землеустрою під час підготовки відповідних лотів до продажу.

Головне управління Держземагентства у Вінницькій області з урахуванням вищенаведеного, посилаючись на положення ст. 136 Земельного кодексу України, відмовило ОСОБА_1 у прийнятті позитивного рішення.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з наступного.

З огляду на зміст оскаржених дій предметом доказування в даній справі є правомірність відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 33 Земельного кодексу України, громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про особисте селянське господарство, особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів.

Діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Відповідно до частин 6-7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином відповідач, за результатами розгляду заяви позивача повинен був прийняти одне з двох рішень: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні, що зроблено не було.

Крім того слід зазначити, що статтею 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Земельного кодексу України, організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

За змістом наказу Держземагентства України від 15.10.2014 року №328 Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014 року, зобовязано територіальні органи Держземагентства сформувати та затвердити переліки земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на земельні торги.

На противагу зазначеним доводам відповідача судом встановлено, що земельна ділянка на яку претендувала позивач, не включена до переліку земельних ділянок право на які має набуватись на конкурентних засадах.

Відтак, суд критично оцінює посилання відповідача на положення ч. 3 ст. 136 Земельного кодексу України, згідно якої земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Що стосується посилань представника позивача, на те, що однією із підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки стала невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам закону, то суд також відноситься до них критично, оскільки в тексті оскаржуваної відмови, оформленої листом № 31-2-0.3-12883/2-14 від 31 грудня 2014 року, взагалі така підстава не вказана.

Відтак дії головного управління Держземагентства у Вінницькій області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області суперечать нормам чинного законодавства України та є протиправними.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, то в даному випадку варто зазначити наступне.

Так, питання щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) для всіх потреб регулюється нормами земельного законодавства України та входить до повноважень відповідача, а тому суд не може надавати правової оцінки діям відповідача, які можуть бути вчинені ним в майбутньому в порядку регламентованому земельним законодавством України.

Разом з тим, визначаючись стосовно вказаної позовної вимоги з урахуванням підстав, зазначених позивачем у позові, та завдання адміністративного судочинства щодо захисту порушеного права та інтересів позивача, що передбачено ст. 2 КАС України, суд вважає, що відмовою головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області 31.12.2014 року такі права та інтереси позивача порушені, з огляду на попередній висновок суду щодо порушення процедури розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до вимог ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення, про зобовязання відповідача вчинити певні дії, стягнення з відповідача коштів тощо. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, суд, з метою захисту прав та інтересів позивача, з урахуванням вимог ст. 162 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом зобовязання головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.10.2014 року щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення ( вчинення дії ); добросовісно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що відповідачем заява позивача не розглянута, натомість прийнята протиправна відмова у формі листа від 31.12.2014р. № 31-2-0.3-12883/2-14, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог шляхом:

визнання протиправною відмову Головного управління Держземагентства у Вінницькій області, викладену у листі № 31-2-0.3-12883/2-14 від 31 грудня 2014 року, щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області;

зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.10.2014 року щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно положень статті 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держземагентства у Вінницькій області, викладену у листі № 31-2-0.3-12883/2-14 від 31 грудня 2014 року, щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.10.2014 року щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 36,54 грн. (тридцять шість гривень 54 копійки) сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна