Справа № 815/6694/14
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/6694/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Лукянчук О.В.

за участю секретаря Скоріної Т.С.

представника апелянта ОСОБА_1;

представника позивачів ОСОБА_2;

позивачів ОСОБА_3 Куас, Шейх ОСОБА_4;

перекладача ОСОБА_5 Абдула;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 Куас та Шейх ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 Куас та Шейх ОСОБА_4 звернулись до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України) в якому просили:

- визнати неправомірними та скасувати рішення № 594-14 від 03 листопада 2014 року (ОСОБА_3 Куас) та № 74-15 від 27 лютого 2015 року (Шейх ОСОБА_4) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що в ОСОБА_6, громадянами країни, якої вони є, відбуваються військові дії, які створюють небезпеку та реальну загрозу для життя та здоровя.

Ризик застосування до них тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання є реальним.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд скасував рішення ДМС України № 594-14 від 21 листопада 2014 року та від 27 лютого 2015 року № 74-15, зобовязавши відповідача вирішити питання щодо надання ОСОБА_3 Куас та Шейх ОСОБА_4 додаткової форми захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі ДМС України ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи та просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Позивачі та їх представник в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Зясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на наступних підставах.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що громадяни ОСОБА_6 ОСОБА_3 Куас та Шейх ОСОБА_4 11 січня 2013 року прибули до України авіарейсом Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна) легально на підставі національних паспортів та віз. Після цього до країни походження не поверталися.

У квітні 2013 року позивачі звернулись до управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області з заявами-анкетами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В якості підстави вказали, що в ОСОБА_6 на початку 2011 року масові безлади призвели до громадянської війни в країні. В липні 2012 року в їхньому містечку Манбедж та в м. Ар-Ракка почалися бойові дії між представниками влади та опозиції (ОСОБА_7). В жовтні 2012 року невідомі бандити викрали Шейх ОСОБА_4 (чоловіка) та затребували викуп в розмірі 5000 доларів США, вони сплатили ці кошти та чоловіка відпустили.

У грудні 2012 року після авіаудару було знищено ресторан, що належав Шейх ОСОБА_4, у зв'язку з чим сім`я залишилась без засобів для існування.

Враховуючи, що у них троє неповнолітніх дітей, на батьківщині залишатись вже було неможливо та небезпечно.

Виїхали в Україну, оскільки сюди було легше зробити візу, також були плани їхати до родичів в Ірак чи Туреччину, проте там також складна політична ситуація (а.с.33 т.1, а.с.15 т.2).

Рішеннями відповідача № 594-14 від 21 листопада 2014 року (ОСОБА_3 Куас) та № 74-15 від 27 лютого 2015 року (Шейх ОСОБА_4) позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Вказані рішення були прийняті на підставі висновків про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.112-122, т.2 а.с.77-90).

Спеціалістами вказано, що відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникам додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявників нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Також вказано, що спроба легалізації на території України шляхом подання заяви про визнання біженцем при інших існуючих підставах для законного перебування іноземця в Україні вважається зловживанням процедурою.

Задовольняючи позовні вимоги частково та відповідно скасовуючи спірні рішення, суд першої інстанції виходив з того, що субєкт владних повноважень допустив формальне ставлення до перевірки усіх обставин, викладених позивачами і це призвело до порушення принципу рівності перед законом.

При цьому суд зазначив, що прийняття рішення ДМС України має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначеного органу мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд виходив із правової позиції суду касаційної інстанції, яка викладена в Пленумі від 16 березня 2012 року № 3 про те, що у суду при вирішенні справ зазначеної категорії є повноваження за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що правова позиція суду першої інстанції, яка викладена у судовому рішенні є законною та обґрунтованою, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Судом першої інстанції аналізувалася ситуація по країні походження позивачів та зазначено, що при визначенні статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту ситуація по країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_6 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_6. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам-членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_6 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в ОСОБА_6 в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивачі, їх безпеці чи свободі в країні походження, в якій є військовий конфлікт.

Є обґрунтованим застосування судом першої інстанції при вирішенні справи принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241).

Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Колегія суддів, аналізуючи зазначені критерії вважає, що ситуації в ОСОБА_6 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, тому що обєктивні дані свідчать про те, що сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

В апеляційній скарзі представник ДМС України вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на порушення позивачами п.5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що виразилося у порушенні ними строків звернення до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи даний довід на предмет того, чи може він вплинути на законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не встановлює санкції за подання заяви про надання статусу біженця із зволіканням.

Визначений у статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обовязок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок.

Також апелянт, посилаючись на п. 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців стверджує про те, що особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, а тому в діях позивачів є ознаки зловживання процедурою,що виражається у спробі легалізації на території України шляхом подання заяви про визнання біженцем при інших існуючих підставах для законного перебування іноземця в Україні.

Спростовуючи даний довід суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Колегія суддів вважає, що факти, викладені позивачами у заявах, протоколах співбесіди є правдоподібними та не суперечать загальновідомим фактам.

Крім того, слід підкреслити, що у цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Позивачі зазначали в поданих документах та усно про викрадення Шейх ОСОБА_4 озброєними людьми та про вимагання за його визволення викупу, а також про знищення власного нерухомого майна в результаті авіаудару.

Апелянт вважає, що ці обставини не є підставою для отримання позивачами додаткового захисту, оскільки не встановлено переслідування позивачів за расою, релігією, національністю, належністю до певної соціальної групи, політичними поглядами.

Проте, суд звертає увагу на те, що побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою.

Так, зі змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН випливає, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за Конвенцією про статус біженців тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

У рекомендаціях УВКБ ООН зазначено, що найбільш постраждалими від конфлікту в ОСОБА_6 є діти.

Так, на березень 2014 року постраждало 5,5 млн. дітей, з яких 10 000 є загиблими в результаті перехресного вогню, обстрілів та бомбування, а також внаслідок страт та жорстоких розправ.

Матеріалами справи встановлено, що роки народження дітей, батьками яких є позивачі 2010 рік, 2011 рік та 2012 рік і це є підставою, на думку колегії суддів вважати, що існує для даної сім'ї в країні походження загроза життю та безпеці.

За таких обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції, є законним, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в ньому повно відображено обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин та правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 Куас та Шейх ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя О.В. Лукянчук