Справа № 2а-874/10/0770
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2010-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2010 рокум. Ужгород№ 2а-874/10/0770

Закарпатський окружний адміністративний суд

у складі : головуючого судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання Гошовській К.Г.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2,

відповідача : Управління міграційної служби у Закарпатській області представник ОСОБА_3 головний спеціаліст юрисконсульт відділу у справах біженців (довіреність № 17-9-8 від 11.01.2010 року)

за участю перекладача : ОСОБА_4 (диплом серія КВ № 34643539 виданий 30.06.2008 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання недійсним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 30.03.2010 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 20 квітня 2010 року.

Позивач звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Управління міграційної служби у Закарпатській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з рішенням відповідача позивач не погоджується, оскільки, на його власну думку, при співбесіді з працівником Управління міграційної служби у Закарпатській області він навів переконливі факти переслідувань з боку органів влади ОСОБА_5, громадянином якої він є.

Позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представниця відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів, вказаних у письмових запереченнях.

Зокрема, оскаржуване рішення приймалось з врахуванням та дослідженням усіх обставин справи позивача. Так за результатами розгляду матеріалів справи особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, країна постійного проживання ОСОБА_5, яка 19 січня 2010 року у порядку двосторонньої угоди між Україною та Євросоюзом була передана з території Угорщини на територію України та 23 лютого 2010 року через посадову особу Мукачівського прикордонного загону у порядку ст.9 Закону України "Про біженців" звернулась із заявою про надання статусу біженця. Згідно ст. 9 Закону України "Про біженців" та Конвенції про статус біженців 1951 року, та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року заяву особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 прийнято до розгляду 26 лютого 2010 року. В ході розгляду заяви особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 та наявних матеріалів особової справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 араб, сповідує мусульманство, суніт, неодружений, ІНФОРМАЦІЯ_2, продавець, проживав в місті Газа, район ОСОБА_6.

З пояснень ОСОБА_1 ОСОБА_2, даних під час співбесіди 03 березня 2010 року слідує. що позивач, у країні громадянської належності, отримав ID - картку у відділку поліції міста ОСОБА_6. Проблем з отриманням ID картки у позивача не було. Позивач виїхав з країни громадянської належності нелегально, до офіційних органів влади за оформленням закордонного паспорту не звертався. Викладене є доказом того, що особа, яка назвалась ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_5 та користувалася захистом країни громадянської належності. Відповідно до пункту Е розділу 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року положення цієї Конвенції не поширюються па осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнаються права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї країни.

Відповідно до положень статті 1 D Конвенції ООН про статус біженців 1951 року палестинці, які є біженцями внаслідок арабо-ізраїльського конфлікту 1948 або 1967 років, і які користуються захистом і допомогою Близькосхідного агентства ООН для допомоги палестинським біженцям і організації робіт, не підпадають під дію даної Конвенції.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що позивач особа, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, країна постійного проживання ОСОБА_5, яка 19 січня 2010 року у порядку двосторонньої угоди між Україною та Євросоюзом була передана з території Угорщини на територію України та 23 лютого 2010 року через посадову особу Мукачівського прикордонного загону у порядку ст.9 Закону України «Про біженців» N 2557 від 21 червня 2001 року звернулась із заявою про надання статусу біженця.

Управлінням міграційної служби у Закарпатській області було проведено співбесіду з громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 03 березня 2010 року встановлено, що позивач, у країні громадянської належності, отримав ID - картку у відділку поліції міста ОСОБА_6. Проблем з отриманням ID - картки у позивача не було. Позивач виїхав з країни громадянської належності нелегально, до офіційних органів влади за оформленням закордонного паспорту не звертаної. Викладене є доказом того, що особа, яка назвалася ОСОБА_1 Пасім є громадянином ОСОБА_5 та користувалася захистом країни громадянської належності.

Відповідно до положень статті 1 D Конвенції ООН про статус біженців 1951 року палестинці, які є біженцями внаслідок арабо-ізраїльського конфлікту 1948 або 1967 років, і які користуються захистом і допомогою Близькосхідного агентства ООНІ для допомоги палестинським біженцям і організації робіт, не підпадають під дію даної Конвенції.

Згідно з пунктами 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКЬ ООН. під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило, не співставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни " в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування". В любому випадку, якщо приймається захист з боку свої країни і немає ніяких підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

А оскільки, особа, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 добровільно звернулася до компетентних органів держави за отриманням ID - картки, безперешкодно їх отримала, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, вона не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Під час співбесіди 03 березня 2010 року особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 називає причинами виїзду з країни громадянської належності військові дії та політичну нестабільність. Відсутність сімї, постійної роботи, достойного заробітку та спокійного життя, спонукали позивача до виїзду з ОСОБА_5 у пошуках кращих умов життя.

Позивач стверджував під час співбесіди, що зафіксовано в протоколі від 03 березня 2010 року, що виїхав з ОСОБА_5 до Австрії, щоб працевлаштуватись.

Зі слів заявника, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства з боку представників офіційної влади ОСОБА_5.

Відповідно до п.65 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування відноситься до дій влади країни заявника.

Зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався у ОСОБА_5, як конвенційний біженець.

У даному випадку, виходячи з вищенаведеного, позивач не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. У зв'язку з тим, що жодного конкретного факту особистого переслідування за конвенційними ознаками він не навів, аналіз матеріалів справи особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2, свідчить, що його побоювання стати жертвою переслідування у зв'язку з тим, що є біженцем війни є необґрунтованими.

Прикладів особистого переслідування за конвенційними ознаками позивач не навів. Отже, причиною виїзду з країни громадянської належності стало бажання позивача працевлаштуватись в Австрії, про що свідчить відповіді, які зафіксовані в протоколі співбесіди від 03 березня 2010 року та його заява про надання статусу біженця, в якій позивач називає причини виїзду: війна, яка призвела до виникнення багатьох проблем: як втрата рідних через військові дії, які ведуться Ізраїлем на палестинських територіях. Позивач зазначає в заяві, що хотів би мирно жити, одружитись.

Відповідно до пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками. Особа, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 таких свідчень не надала.

В заяві про надання статусу біженця позивач повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відповідно до Позиції ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і письмові. Це означає, що позивач повинен переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень. Аналіз матеріалів справи позивача свідчить, що він не навів жодних конкретних фактів про побоювання щодо нього в країні громадянської належності. Особа, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 не навела також будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців".

Під біженцем, відповідно до положень статті 1 Закону України "Про біженців" розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Зважаючи на Закон України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18 березня 2004 р., суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п.5 ст.4 ОСОБА_6 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 р. - заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В судовому засіданні позивачем не надано аргументованих та обгрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності. Зважаючи на це та враховуючи інформацію, надану позивачем, не підтверджується наявність умов, передбачених абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року.

Відповідно до п.164 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН. особи, вимушені покинути країну походження в результаті

внутрішніх чи міжнародних військових конфліктів, звично не розглядаються як біженці Конвенцією 1951 року и протоколом 1967 року.

Відповідно до пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками. Громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_2 таких свідчень не надав.

У даному випадку, виходячи з вищенаведеного, позивач не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. У зв'язку з тим, що жодного конкретного факту особистого переслідування за конвенційними ознаками він не навів, аналіз матеріалів справи громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_2 свідчить, що його побоювання стати жертвою переслідування у зв'язку з належністю до певної соціальної групи є необґрунтованими.

Отже, оскільки відповідач управління міграційної служби в Закарпатській області діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, в тому числі Законом України "Про біженців", підстави для скасування його рішення та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця відсутні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.17, 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання недійсним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складання в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СуддяОСОБА_7