Справа № 2а-13816/11/2070
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 р.Справа № 2а-13816/11/2070
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Московському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015р. по справі № 2а-13816/11/2070

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Московському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд скасувати податкове повідомлення - рішення, винесене Державною податковою інспекцією у Московському районі м. Харкова № НОМЕР_1 від 14.06.2011 року в частині нарахування їй податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 11926,00 грн. та в частині нарахування штрафних санкцій на суму 4600,50 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015 р. по справі № 2а-13816/11/2070 адміністративний позов задоволено частково. Скасовано податкове повідомлення - рішення № НОМЕР_1 від 14.06.2011 року в частині нарахування фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 11926,00 грн. та в частині нарахування ОСОБА_1 штрафних санкцій на суму 4497,50 грн. В задоволенні вимоги про скасування податкового повідомлення - рішення № НОМЕР_1 від 14.06.2011 року в частині нарахування фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 штрафних санкцій на суму 104 грн. відмовлено.

Відповідач, Державна податкова інспекція у Московському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області, не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а саме пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, п. 9.3 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість». Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015 р. по справі № 2а-13816/11/2070 та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити без змін постанову суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що Державною податковою інспекцією у Московському районі м.Харкова було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 25 березня 2008 року по 31 грудня 2010 року, про що було складено акт № 1330/172/НОМЕР_2 від 04.05.2011 року (т.1, а.с. 6-25).

Під час перевірки були встановлені порушення позивачем вимог:

- підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7, пункту 9.3 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР, у зв'язку з чим позивачу донараховано податок на додану вартість у розмірі 38788 грн.;

- підпункту 4.1.4 пункту 4.1 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом» №2181-ІІІ від 21.12.2000 р., за ненадання податкових декларацій з ПДВ за період квітень - грудень 2010 р.

За результатами розгляду поданого позивачем заперечення до акта перевірки від 04 травня 2011 року № 1330/172/НОМЕР_2 відповідач надав відповідь позивачу та листом від 08.04.2011 р. №6633/17-208/10 було внесено зміни до акту перевірки від 04 травня 2011 року № 1330/172/НОМЕР_2 щодо визначення бази оподаткування податком на додану вартість не з 22.03.2010р. по 31.12.2010р., а з 12.04.2010р. по 31.12.2010 р. (т.1, а.с.44-48).

На підставі акту відповідачем 14 червня 2011 року було прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 17567,50 грн., з якої за основним платежем 12966,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 4601,50 грн. (т.1, а.с.26).

Зазначене податкове повідомлення-рішення було оскаржене позивачем в адміністративному порядку до ДПА у Харківській області та до ДПС України, проте було залишено без змін.

Позивач не погодився з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у ІV кварталі 2010 року був платником єдиного податку, то нарахування податку на додану вартість позивачу повинно бути розраховано без врахування ІV кварталу 2010 року, а тому за перевищення обсягу валової виручки ФОП ОСОБА_1 податок на додану вартість позивачу повинно бути нараховано за період з 21.04.2010 р. по 30.09.2010 р.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що у періоді з 01.01.2010 р. по 30.09.2010 р. позивач знаходився на загальній системі оподаткування, обліку і звітності за видом діяльності оптово-роздрібна торгівля насінням.

У період з 01.10.2010 р. по 31.12.2010 р. позивач знаходився на спрощеній системі оподаткування за видом діяльності оптово-роздрібна торгівля, науково-дослідна діяльність (т.1, а.с.36).

Обсяг валової виручки позивача у 2010 році перевищив 300000 грн. та склав 493941 грн., а саме: за І квартал 2010 року - 397759 грн., за ІІ квартал 2010 р. - 63045 грн. , за ІІІ квартал 2010 року -757 грн. та за IV квартал 2010р. - 32380 грн., що підтверджується актом перевірки від 04 травня 2011 року № 1330/172/НОМЕР_2 (т.1, а.с.20), виписками по рахунку позивача (т.1, а.с.61-73).

У відповідності до пп. б п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР платником податку на додану вартість є будь-яка особа, яка, зокрема, підлягає обовязковій реєстрації як платник цього податку.

Згідно пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» особа підлягає обовязковій реєстрації як платник податку у разі, коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної компютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобовязань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Відповідно до п. 9.3 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» особи, які підпадають під визначення пункту 2.3 статті 2 цього Закону, зобов'язані зареєструватися як платник податку у податковому органі за їх місцезнаходженням (місцем проживання).

Згідно з п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобовязана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

Особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Таким чином колегія суддів вважає, що позивач повинен був надіслати до податкового органу заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість до 20 квітня 2010 року, а не до 11 квітня 2010 року, як посилається відповідач в акті перевірки. Отже, нарахування податку на додану вартість позивачу має розпочинатись з 21.04.2010 року.

Відповідно до ст.6 Указу Президента України "Про застосування спрощеної системи оподаткування" №727/98 від 03.07.1998 р., суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником таких видів податків і зборів (обов'язкових платежів), як податок на додану вартість.

Оскільки позивач у IV кварталі 2010 року був платником єдиного податку, то нарахування податку на додану вартість позивачу повинно бути розраховано без врахування IV кварталу 2010 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за перевищення обсягу валової виручки ФОП ОСОБА_1 податок на додану вартість позивачу повинно бути нараховано за період з 21.04.2010 р. по 30.09.2010 р., що складає 1040 грн., яку позивач визнав самостійною, та яка була сплачено ним в повному обсязі, що підтверджується обліковою карткою по позивачу (т.1, а.с.134).

Довід апеляційної скарги стосовно неправильно скасування штрафу, оскільки позивачем не подавалися податкові декларації з податку на додану вартість за період з травня по грудень 2010 року, колегія суддів не приймає з наступних підстав.

Згідно п. 1.2 Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року № 166 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), декларація подається до податкового органу за місцем реєстрації особою, яка зареєстрована платником податку на додану вартість згідно з вимогами Закону України «Про податок на додану вартість».

Оскільки у особи, яка не зареєстрована платником податку на додану вартість, відсутнє право (а відтак і обєктивна можливість) подавати декларації з цього податку, то штрафні санкції за неподання декларацій з податку на додану вартість у такому випадку до цієї особи не застосовуються.

Даний висновок викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.01.2015 року по даній справі, яка в силу ч.5 ст. 227 КАС України є обовязковою для суду першої та апеляційної інстанції.

Стосовно доводу апеляційної скарги, що заява за формою 1-ПДВ відповідно до пп. "а" п. 13 наказу ДПА України від 01.03.2000 р. №79 подається не пізніше 20 календарних днів з моменту досягнення суми оподаткованих операцій, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції станом на момент існування спірних правовідносин) якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобовязана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

Колегія суддів вважає недоречним посилання відповідача на пп. "а" п. 13 наказу ДПА України від 01.03.2000 р. №79, на підставі, якого заява за формою 1-ПДВ подається не пізніше 20 календарних днів з моменту досягнення суми оподаткованих операцій, визначених пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість», адже Закон має вищу юридичну силу, а тому колегія суддів вважає, що податок на додану вартість повинен був нараховуватися податковим органом лише за період з 21.04.2010 року по 30.09.2010 року, тому, що після цього позивач був платником єдиного податку та звільнений від сплати податку на додану вартість.

Довід апеляційної скарги стосовно того, що штрафні санкції мають бути застосовані в розмірі, передбаченому п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України 25% нарахованого за рішенням податкової служби податку на додану вартість, колегія суддів не приймає, оскільки до позивача може бути застосовано лише приписи пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами, оскільки саме ця норма діяла на момент правопорушення.

Згідно пп. 17.1.2 п. 17.1 ст. 17 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами від 21 грудня 2000 року № 2181-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі коли контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобовязання платника податків за підставами, викладеними у підпункті а підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, додатково до штрафу, встановленого підпунктом 17.1.1 цього пункту, платник податків сплачує штраф у розмірі десяти відсотків суми податкового зобовязання за кожний повний або неповний місяць затримки податкової декларації, але не більше пятдесяти відсотків від суми нарахованого податкового зобовязання та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На підставі даної норми, передбачено нарахування штрафу у розмірі 10 відсотків від суми податкового зобовязання, який у подальшому міг бути збільшений до 50 відсотків залежно від кількості місяців затримки податкової декларації. Натомість Податковим кодексом України визначено, що штраф становить 25 відсотків від суми визначеного податкового зобовязання і не підлягає збільшенню залежно від тривалості затримки декларації. Крім того, Податковий кодекс України на відміну від Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами не передбачає мінімального розміру штрафу.

Колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом, як правопорушення.

Порушення було здійснене до 06 серпня 2011 року (тобто до набрання чинності пунктом 11 підрозділу 10 розділу ХІХ Податкового кодексу України), як у даному випадку, то розмір штрафних санкцій за вчинення цього порушення визначається за нормами законодавства, чинного на момент застосування таких санкцій, але не більше, ніж було передбачено на момент вчинення, тобто у розмірі 10 відсотків від суми податкового зобовязання.

А тому розмір штрафу за заниження податку на додану вартість мав скласти 104 грн. з розрахунку 10% від загальної нарахованої суми, яка у даній справі становить 1040 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині скасування податкового повідомлення - рішення № НОМЕР_1 від 14.06.2011 року щодо нарахування фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 основної суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 11926,00 грн. та в частині нарахування ОСОБА_1 штрафних санкцій на суму 4497,50 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті постанови Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015 р. по справі № 2а-13816/11/2070 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Московському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2015р. по справі № 2а-13816/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 27.07.2015 р.