Справа № 2а/1570/8155/11
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року м. Київ К/9991/70671/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Маринчак Н.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року

у справі № 2а/1570/8155/2011

за позовом Підприємства «Одеса-Краз» у формі товариства з обмеженою відповідальністю

до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року, адміністративний позов Підприємства «Одеса-Краз» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - Підприємство «Одеса-Краз» у формі ТОВ; позивач) до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби (далі - ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Одеської області ДПС; відповідач) задоволено в повному обсязі. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № від 10 жовтня 2011 року, № від 10 жовтня 2011 року, № від 10 жовтня 2011 року.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Одеської області ДПС, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2012 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - без змін.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

В зв'язку з цим, касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку Підприємства «Одеса-Краз» у формі ТОВ з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2009 року по 31 березня 2011 року та іншого законодавства за період з 01 січня 2009 року по 31 березня 2011 року, за результатами якої складено акт № 4202/23-1/30587032 від 26 вересня 2011 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: № від 10 жовтня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 519 443,00 грн. (415 554,00 грн. - основний платіж, 103 889,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № від 10 жовтня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 6 087 383,00 грн. (4 869 906,00 грн. - основний платіж, 1 217 477,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); № від 10 жовтня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання із збору за право використання місцевої символіки у розмірі 46 466,90 грн. (37 173,50 грн. - основний платіж, 9 293,40 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення підприємством підпункту 1.22.1 пункту 1.22, пункту 1.25 статті 1, підпунктів 4.1.1, 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 11 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР) з огляду на невключення до складу валового доходу в першому кварталі 2011 року суми кредиторської заборгованості в розмірі 1 662 215,00 грн. перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа-трейд-ком» за договором поставки № ОК-0001/КП від 01 липня 2010 року, договором оренди № ОК-0001/А від 01 липня 2010 року, договором на виконання робіт № ОК-0002 від 02 липня 2010 року, яке припинене (зняте з обліку) 21 березня 2011 року.

Також, перевіркою виявлено недотримання позивачем вимог підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з неправомірним віднесенням до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних на його адресу ТОВ «Альфа-трейд-ком», Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтексс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Вектра-Дон», Приватним підприємством «Одеська будівельна компанія», Приватним підприємством «Дана-Даблью», Товариством з обмеженою відповідальністю «Автобудсервіс-7», Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінндекс» з підстав невідповідності сум нарахованого податкового кредиту сумам податкових зобов'язань контрагентів.

Зокрема, обґрунтовуючи свою правову позицію, контролюючий орган вказував на неможливість підтвердження законності операцій із вказаними постачальниками, оскільки вони мають стан, відмінний від « 0» (припинені, але не зняті з обліку, відсутні за вказаним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням, визнані банкрутами тощо).

Крім того, податковий орган дійшов висновку про порушення Підприємством «Одеса-Краз» у формі ТОВ статей 12, 18 Декрету Кабінету Міністрів України від 20 травня 1993 року № 56-93 «Про місцеві податки і збори» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Декрет № 56-93), пункту 4 Положення про збір за право використання місцевої символіки, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 15 жовтня 2001 року № 2725-XXIII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Положення), внаслідок використання символіки м. Одеси без сплати при цьому відповідного збору.

Задовольняючи адміністративний позов у повному обсязі, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім випадків, визначених у частині четвертій статті 3 Закону України «Про списання вартості несплачених обсягів природного газу».

В той же час, за правилами статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Отже, чинне законодавство допускає заміну кредитора новим, до якого, відповідно, переходить право вимоги виконання зобов'язання боржником.

А відтак, надаючи оцінку правомірності прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення № від 10 жовтня 2011 року, судові інстанції цілком об'єктивно врахували укладений між ТОВ «Альфа-трейд-ком», Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрексімпродукт ОТГМ» та позивачем договір про відступлення права вимоги № 4 від 02 грудня 2010 року, відповідно до якого первинний кредитор - ТОВ «Альфа-трейд-ком» передав новому кредитору - ТОВ «Укрексімпродукт ОТГМ» право вимоги за договорами № ОК-0001/КП від 01 липня 2010 року, № ОК-0001/А від 01 липня 2010 року, № ОК-0002 від 02 липня 2010 року, укладеними між первинним кредитором та Підприємством «Одеса-Краз» у формі ТОВ.

З огляду на викладене, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для кваліфікації розглядуваної заборгованості як безповоротної фінансової допомоги та, відповідно, помилковість доводів відповідача про необхідність її включення до складу валових доходів згідно з приписами підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону № 334/94-ВР.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Подібні умови формування податкового кредиту з податку на додану вартість встановлюються і пунктами 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення відповідних операцій первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, фактичне здійснення господарських операцій з придбання позивачем робіт, послуг та товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Альфа-трейд-ком», ТОВ «Промтексс», ТОВ «Вектра-Дон», ПП «Одеська будівельна компанія», ПП «Дана-Даблью», ТОВ «Автобудсервіс-7», ТОВ «Вінндекс» підтверджується належним чином оформленими первинними, розрахунковими та платіжними документами, що, зокрема, податковим органом не заперечується, як і не заперечується, що понесені Підприємством «Одеса-Краз» у формі ТОВ витрати безпосередньо пов'язані з його господарською діяльністю, а розглядувані операції здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект.

В свою чергу, слід враховувати, що податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від дотримання контрагентами податкової дисципліни або від їх перебування за юридичною адресою. Аналогічно і подальша ліквідація постачальників (після здійснення господарських операцій) не позбавляє правового значення виданих ними первинних документів.

А відтак, вказані обставини не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість за наявності факту реального вчинення господарських операцій та у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Що ж стосується виявленого відповідачем порушення статей 12, 18 Декрету № 56-93 та пункту 4 Положення в частині використання підприємством символіки м. Одеси без сплати при цьому відповідного збору, то необхідно зазначити, що відповідно до статті 12 Декрету № 56-93 збір за право на використання місцевої символіки справляється з юридичних осіб і громадян, які використовують цю символіку з комерційною метою.

Дозвіл на використання місцевої символіки (герба міста або іншого населеного пункту, назви чи зображення архітектурних, історичних пам'яток) видається відповідними органами місцевого самоврядування.

Граничний розмір збору за право на використання місцевої символіки не повинен перевищувати з юридичних осіб - 0,1 відсотка вартості виробленої продукції, виконаних робіт, наданих послуг з використанням місцевої символіки, з громадян, що займаються підприємницькою діяльністю, - п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 1 Положення передбачено, що до місцевої символіки належать символіка територіальної громади міста Одеси; герб міста Одеси; хоругва Одеської міської ради; штандарт Одеського міського голови; прапор міста Одеси; малий герб міста Одеси; ім'я та зображення історичних діячів, що зробили внесок у заснування та розвиток міста; назви та зображення пам'ятників, архітектурних споруд, асамблей і комплексів садово-паркового мистецтва; історичні назви та пам'ятки (згідно з Переліком).

Відповідно до пункту 1 Переліку назву «Одеса» віднесено до назв, використання яких юридичними особами і громадянами у комерційних цілях підлягає сплаті збору у встановленому порядку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що до місцевої символіки, яка є предметом справляння зазначеного збору, відносяться герб міста або іншого населеного пункту, назви чи зображення архітектурних, історичних пам'яток. Водночас назва міста або іншого населеного пункту, якщо таке місто або такий населений пункт не віднесено до архітектурних пам'яток, до місцевої символіки відповідно до норм Декрету № 56-93 не належить.

Отже, включення до Переліку назви міста, якщо таке місто не віднесено до архітектурних пам'яток, не відповідає вимогам Декрету № 56-93.

Крім того, судами з'ясовано, що використання слова «Одеса» в назві підприємства лише вказує на місцезнаходження позивача за територіальною ознакою, зокрема, на те, що місцем розташування Підприємства «Одеса-Краз» у формі ТОВ є м. Одеса. При цьому будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що діяльність позивача пов'язана з використанням місцевої символіки саме з комерційною метою, відповідачем не представлено.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Маринчак Н.Є.