Справа № 10847/09/1570
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2011-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.

суддів Федусика А.Г.

ОСОБА_1

секретаря Юзефович Ю.А.

за участю перекладача Аль-Шейк Хаммуд

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні,

В С Т А Н О В И В:

31.08.2009 року до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом, в якому зазначив, що він проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з діяльністю дружини, яка працювала в міжнародній громадської організації Фонд розвитку Міжнародного громадського руху «Асамблея культур народів ОСОБА_5», діяльність якого переслідувалась урядом країни, родина після неодноразових погроз та спроб переслідування різними засобами з боку представників влади, виїхала з країни.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення №412-09 від 04.07.2009 року про відмову в наданні статусу біженця в Україні. Проте ОСОБА_3 не згоден з таким рішенням, оскільки, на його думку, він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування.

Позивач зазначає, що його дружина виконувала обовязки помічника виконавчого директора Фонду, здійснювала організацію форумів, симпозіумів, зустрічей. Діяльність Фонду складалася в наданні всілякої підтримки та захисту прав поетів пісенників, музикантів та інших діячів культури. У 2003 році діяльність Фонду було примусово зупинено урядом країни, у звязку з демократичним напрямом діяльності. Після чого жінку позивача почали залякувати, щоденно допитували, зобовязували виїхати з країни. В подальшому, щодо його родини почались судові процеси, дитині відмовляли у прийнятті до школи, в березні 2005 року ОСОБА_3 примусово забрали з будинку представники спецслужб ОСОБА_6 та на протязі 3-х діб тримали в камері для кримінально засуджених, проводили допити щодо діяльності дружини, залякували та погрожували.

Таким чином, на думку ОСОБА_3, у разі подальшого проживання в ОСОБА_6 йому загрожує небезпека, внаслідок чого він прибув в Україну та звернувся до ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд позов задовольнити з вищенаведених підстав та позивач додатково зазначив як підставу для задоволення позову ту обставину, що дружина ОСОБА_3 ОСОБА_2 з 2008 року має статут біженця в Україні.

Представник відповідача та третьої особи до судового засідання не зявився, причини не явки суду не повідомив, був повідомлений про час та день слухання справи належним чином та своєчасно. Суд визнав їх не явку не поважною та вважав за можливе розглянути справу у відсутність представників ДКУ у справах національностей та релігій та УМС в Одеській області.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, заслухавши пояснення свідка ОСОБА_2, дослідивши надані сторонами та учасниками процесу докази у їх сукупності, встановив наступне.

14.08.2008 року до ОСОБА_4 звернувся громадянин ОСОБА_7 ОСОБА_6 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою про надання йому статусу біженця в Україні в наслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань по причині певних політичних переконань. В обґрунтування заявник вказав, що він та дружина переслідувались з боку влади його заарештовували 20.03.2005 року представники національної безпеки, які під час розмови вимагали щоб він припинив захищати його дружину та порадили виїхати із країни. Його тримали добу в райвідділі без води, без їжі, не давали звязатись з родиною. Все це на думку позивача повязано з роботою дружини у Фонді, там працювало багато його друзів, крім того він як приватний підприємець мав власний бізнес і матеріально допомагав цьому фонду. Почалися суди, його дружину почали виселяти з квартири, тому він виступав у якості захисника. Якщо б вони не виїхали з квартири, вони б просто зникли. Там неможливо було жити, їм просто цього не давали (а.с.22).

15.08.2008 року начальником ОСОБА_4 був прийнятий наказ №61 у відповідності до п.1 ст.9 ЗУ „Про біженців про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_3 (а.с.28).

12.09.2008 року начальником ОСОБА_4 у відповідності до абзацу 3 статті 12 Закону України «Про біженців»прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_3 (а.с.47).

11.11.2008 року начальником ОСОБА_4 згідно з п. 1 статті 13 Закону України «Про біженців»прийнятий наказ №86 про продовження оформлення особової справи №10/26 на громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3 (а.с.50).

25 березня 2009 року за результатами розгляду особової справи заявника ОСОБА_4 дійшло до висновку, що громадянин ОСОБА_3 не підпадає під критерії визначення «біженця у відповідності статті 1 Закону України «Про біженців».

Вказаний висновок обґрунтований тим, що аналіз всіх фактів, які були наведені заявником в ході оформлення документів свідчать про те, що йому особисто ніхто не погрожував. А всі його проблеми, були повязані з неможливістю потрапити на режимну територію, де була розташована квартира родичів ОСОБА_2 та у звязку з чим у родини ОСОБА_3 був судовий спір. Під дію ст.4 ЗУ «Про біженців»іноземець не підпадає, оскільки йому в країні походження нічого не погрожувало і він має можливість вільно туди повернутись (в ОСОБА_6 у заявника залишилось власне майно приватний будинок та частина бізнесу); іноземець постійно проживав в Україні та перебував на її території з 1995 по 2011 роки; до України він прибув практично одночасно із родиною, а з країни виїхав тільки через не вирішення питань по бізнесу. За відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань, ОСОБА_4 відмовило на підставі статті 10 Закону (а.с.56-60).

Рішенням Комітету №412-09 від 03 липня 2009 року з посиланням на статті 1, абзац 5 статті 10 Закону України «Про біженців»висновок ОСОБА_4 підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_3 відмовлено (а.с.19 зворот).

19.08.2009 року позивач отримав повідомлення про відмову у наданні статусу біженця №17-9-1439 від 29.07.2009 року(а.с.6).

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України „Про біженців, відповідно до абзацу 2 статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності, та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 14 Закону України "Про біженців", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

В ході розгляду справи позивач не навів жодного факту, який свідчив про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року.

Судом встановлено, що під час проживання в ОСОБА_6 ОСОБА_3 був генеральним директором та був засновником підприємства СП «Тошимо»(анкета від 14.08.2008 року, а.с.30), яке не продав, коли виїхав з цієї країни, а періодично по бізнесовим справам їздив до Москви та ОСОБА_6 (протокол співбесіди під час розгляду матеріалів ОСОБА_2 а.с.139).

Виходячи зі змісту абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців», суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 не може вважатися біженцем, оскільки позивач не навів фактів, які б свідчили про утиски щодо нього за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань під час проживання в ОСОБА_6.

У відповідності до абзацу 7 статті 11 Закону України „Про біженців", до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також; документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Документів, як б підтвердили наявність переслідувань або утисків щодо позивача, які б відповідали вимогам, абзацу другого статті 1 Закону України „Про біженців", заявником не надано.

Відповідно до п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців»1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином., у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло біти прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.п.99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою „внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує, міжнародному захисту і не є біженцем.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця «мігрант це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

Відповідно до ст.4 Закону України «Про біженців»Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців, члени сім'ї особи, якій надано в Україні статус біженця, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати в Україну і набути статусу біженця, за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим статті 10 цього Закону.

Згідно з абзацом 4 ст.10 Закону України»статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були повязані з політичними поглядами, чого сам Позивач а ні під час розгляду його документів відповідачем (анкета від 15.08.2008 року а.с.32), а ні в судовому засіданні не оспорював.

Також, на думку суду, про неспроможність стверджень заявника про залишення країни походження через обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань свідчить той факт, що виїхавши 09.09.2006 року офіційно автомобілем з ОСОБА_6 (маршрут: Ташкент- Актюбинськ-Білгород-Харьков-Одеса), він цілеспрямовано направився саме до міста ОСОБА_2 (куди прибув 13.09.2006) (анкета від 15.08.2008 року а.с.26), при цьому до прибуття до міста ОСОБА_2 за захистом до міграційних служб інших країн та України не звертався. Проте до УМС в Одеській області з заявою про надання статусу біженця звернувся лише 14.08.2008 року, тобто майже через 2 роки після вибуття з ОСОБА_6. Крім того, ОСОБА_3 під час проведення з ним співбесіди 11.09.2008 року зазначив, що приїхав на Україну та в ОСОБА_2 через те, що Росія йому не подобається, він би там ніколи не отримав статусу біженця, в ОСОБА_2 він навчався, тут є квартира сестри (а.с.36).

Під час розгляду справи позивач стверджував, що має намір залишитися в Україні, оскільки у нього тут дружина, навчається син, є друзі та він хоче тут залишитись проживати. Викладене дозволяє зробити висновок, що позивач вибув з ОСОБА_6 за власним бажанням та фактично є мігрантом. Факти, викладені ОСОБА_3 в позовній заяві, є надуманими та такими, що не можуть бути доказом побоювань його переслідувань як в країні громадянської належності, так і в країні постійного проживання.

Крім того, сам по собі факт наявності у дружини позивача ОСОБА_2 з 2008 року статусу біженця в Україні не є а ні для міграційних служб а ні для суду обовязковою умовою для надання позивачу також статусу біженця в Україні, оскільки судом під час судового розгляду достовірно встановлено, що ОСОБА_3 не підпадає під визначення «біженець», яке встановлено абз.2 ч.1 ЗУ «Про біженців».

А тому на думку суду зазначені позивачем обставини спростовують обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_3 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем та третьою особою здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому Комітет та ОСОБА_4 діяли в межах Закону України "Про біженців", прийняли рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення №412-09 від 03.07.2009 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167 КАС України.

Головуючий

Судді

15 вересня 2011 року