Справа № 2а-9823/10/0670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року м. Київ К/9991/54155/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Маринчак Н.Є.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2012 року

у справі № 2а-9823/10/0670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстед-Рейл»

до Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2012 року, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстед-Рейл» (далі - ТОВ «Амстед-Рейл»; позивач) до Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби (далі - Малинська ОДПІ Житомирської області ДПС; відповідач) задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення № /3 від 10 грудня 2010 року та № /3 від 10 грудня 2010 року. Відшкодовано на користь ТОВ «Амстед-Рейл» з Державного бюджету України понесені судові витрати в розмірі 6,80 грн.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, Малинська ОДПІ Житомирської області ДПС, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року, ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2012 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Амстед-Рейл» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2009 року, за результатами якої складено акт № 42/23-10/32875993 від 08 квітня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки та за наслідками адміністративного оскарження, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № /3 від 10 грудня 2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 288 383,32 грн. (192 255,32 грн. - основний платіж, 96 128,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № /3 від 10 грудня 2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 44 659,50 грн. (29 773,00 грн. - основний платіж, 14 886,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення товариством підпунктів 5.4.2, 5.4.8 пункту 5.4 статті 5 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР) у зв'язку з неправомірним віднесенням до складу валових витрат ліцензійної плати за договором від 06 липня 2005 року з підстав непов'язаності понесених витрат з власною господарською діяльністю позивача, а також витрат на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах з ТОВ «Амстед-Рейл», до місця відрядження і назад внаслідок вибуття цих осіб з місць, що не відповідають реєстраційним та статутним даним.

Крім того, податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем пункту 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР, підпунктів 7.4.1, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) з огляду на безпідставне формування даних податкового обліку при придбанні в Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-експериментальний завод «Залізничник» послуг з оренди офісного приміщення, що не використовувалось ТОВ «Амстед-Рейл» у власній господарській діяльності.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій цілком об'єктивно врахували, зокрема, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2010 року у справі № 2а-383/09, залишену без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2011 року, якою встановлено, що ліцензійних договір від 06 липня 2005 року безпосередньо застосовується у господарській діяльності позивача при виготовленні комплектів та модернізації візків вантажних вагонів.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, за змістом частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Водночас передбачене вказаною процесуальною нормою звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Проте, для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази.

Втім, як встановлено судами, відповідачем на підтвердження своєї позиції щодо непов'язаності понесених позивачем за названим договором витрат не надано жодного доказу.

Відповідно до підпункту 5.4.8 пункту 5.4 статті 5 Закону № 334/94-ВР до валових витрат включаються витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені до складу валових витрат платника податку лише за наявності підтверджуючих документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, страхових полісів тощо.

В розглядуваному випадку за результатами дослідження наявних у матеріалах справи документів, зокрема, звітів відряджених працівників товариства про використання коштів, наданих на відрядження, звітів про відрядження із вказівкою мети такого відрядження, посвідчень про відрядження, наказів про направлення працівників у відрядження тощо, судовими інстанціями зроблено обґрунтований висновок про наявність належного документального підтвердження витрат позивача на відрядження, які обумовлені цілями та характером його господарської діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на формування даних податкового обліку є факт реального здійснення операцій з придбання послуг з метою їх використання в господарській діяльності такого платника.

Надаючи оцінку правомірності формування позивачем валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість при придбанні послуг з оренди нерухомого майна, суди цілком об'єктивно врахували те, що відповідно до умов укладеного між ТОВ «Амстед-Рейл» та ТОВ «Дослідно-експериментальний завод «Залізничник» договору № 5 від 01 лютого 2007 року останнім передано позивачу в оренду нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, вул. Залізничне шосе, 4, для використання за цільовим призначенням як адміністративне приміщення під розміщення офісу, в якому товариством облаштовано бухгалтерію, що і обумовлює господарський характер розглядуваних послуг.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2012 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби відхилити, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Маринчак Н.Є.