Справа № 826/12325/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 липня 2015 року № 826/12325/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФонду гарантування вкладів фізичних осіб
доВідділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві
проскасування вимоги державного виконавця №372/4 від 10 червня 2015 року,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач) про скасування вимоги державного виконавця №372/4 від 10.06.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що державним виконавцем 10.06.2015 винесено вимогу, чим порушено права позивача, оскільки, на думку боржника, ним виконане судове рішення в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2015 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 22.05.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 22.07.2015 підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 22.07.2015 не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду належним чином повідомлений, заперечень та клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, суду не надав.

Згідно частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене та не прибуття представника відповідача у судове засідання, в судовому засіданні 22.07.2015 суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На примусове виконання виконавчого листа Київського апеляційного адміністративного суду, виданого 25.10.2013 у справі з № 826/6309/13-а про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повернути непідприємницькому товариству «Відкритий недержавний пенсійний фонд «ВСІ» пенсійні активи у розмірі 2 310 351,45 грн., розміщених у публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика» згідно договору банківського вкладу від 29.07.2010 №698, старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Бучком Віталієм Васильовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 28.04.2014 у виконавчому провадженні ВП №43111901.

10.06.2015 в межах виконавчого провадження ВП №43111901 державним виконавцем винесено вимогу №372/4, якою зобов'язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в п'ятиденний термін з дня отримання даної вимоги, повернути непідприємницькому товариству «Відкритий недержавний пенсійний фонд «ВСІ» пенсійні активи у розмірі 2 310 351,45 грн., розміщених у публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика» згідно договору банківського вкладу від 29.07.2010 №698.

Позивач, вважаючи зазначену вимогу протиправною, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 N 606-XIV (надалі по тексту - Закон N606-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону N606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 6 Закону N606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частини другої статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови тощо.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем (боржником), з метою самостійного виконання судового рішення, 13.05.2014 прийнято розпорядження «Про виконання рішення суду» №1-Р за підписом директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пасічник В.В., яким зобов'язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» Лемеша М.В. повернути непідприємницькому товариству «Відкритий недержавний пенсійний фонд «ВСІ» пенсійні активи у розмірі 2 310 351,45 грн., розміщених у публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика» згідно договору банківського вкладу від 29.07.2010 №698.

Листом від 13.05.2014 за №09-25551/14 позивач звернувся до державного виконавця з повідомленням про виконання судового рішення у повному обсязі та клопотанням про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною п'ятою статті 124 Конституції України та статтею 255 Кодексом адміністративного судочинства України передбачений принцип обов'язковості судових рішень.

Втім, як встановлено судом та не спростовано представником позивача, як станом на дату винесення відповідачем оскаржуваної вимоги, тобто на 10.06.2015, так і на час розгляду справи, рішення суду залишається невиконаним, стягувачем не отримано пенсійних активів рішення у розмірі 2 310 351,45 грн.

Позивач вказує, що у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутні пенсійні активи стягувача, тому боржник не має законної можливості та правового механізму для повернення вказаних вище пенсійних активів стягувача за рахунок своїх коштів. Вчинити дії щодо передачі пенсійних активів боржник може виключно у вигляді видання розпорядчого документу Уповноваженій особі банку, яка відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконує повноваження органів управління банку і виконує функції з управління майна банку. Кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підлягають вилученню і можуть бути використані лише на цілі, передбачені нормами частини другої статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд критично ставиться до вказаних доводів позивача з огляду на наступне.

Приписами статті 34 Закону №606-ХІV передбачена можливість звернення, зокрема, сторін виконавчого провадження до суду з заявою про роз'яснення відповідного рішення, якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою.

Також, приписами статті 36 Закону №606-ХІV за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, передбачена можливість звернення, зокрема, сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, з заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Аналогічні приписи містяться і в статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 12 Закону №606-XIV визначені права і обов'язки сторін та інших учасників виконавчого провадження та згідно частини п'ятої вказаної статті сторони зобов'язані, зокрема, письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють зміну способу і порядку виконання рішення.

Представник відповідача до суду не прибув, матеріалів виконавчого провадження ВП №43111901 на вимог суду не надав, втім позивачем, в свою чергу, також не надано суду доказів свого звернення з заявами про встановлення або зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Також необхідно зазначити, що під час розгляду справи суду не надано доказів оскарження боржником виконавчого провадження інших дій чи рішень державного виконавця у ВП ВП №43111901, зокрема, постанови про відкриття виконавчого провадження 28.04.2014.

Згідно частини першої статті 5 Закону №606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Вказані норми кореспондують пункту 1.7 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за N 489/20802 (далі по тексту - Інструкція №512/5), якою визначені окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Позивачем, між іншим, не обґрунтовано, яким чином оскаржувана вимога порушує його права.

Отже, відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні даного спору, з огляду на встановлені обставини, враховуючи зміст частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень та у спосіб, що встановлений нормами Закону України «Про виконавче провадження», а тому оскаржувана вимога скасуванню не підлягає.

За таких обставин, позовні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до норм статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відмовити повністю.

2. Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь Державного бюджету України решту судового збору у розмірі 4 384,80 грн.

3. Стягнення судового збору доручити Державній фіскальній службі України.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук