Справа № 9101/26166/2011
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2011-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2011 р. справа № 2а-298/11
Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Коршуна А.О.

суддів: Панченко О.М. Католікяна М.О.

розглянула в порядку письмового провадження

· апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу: Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.01.2011р. у справі №2а-298/2011 (категорія статобліку 10.3.1)

· апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області

на постанову: Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011р. у справі №2а-298/2011 (категорія статобліку 10.3.1)

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління Пенсійного фонду України в Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області

про: визнання дій протиправними та зобовязання зробити перерахунок надбавки до пенсії

ВСТАНОВИЛА:

10.01.2011р. позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до відповідача у якому просив суд поновити строк на звернення до суду, як пропущений з поважних причин, визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо не невиконання приписів ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в частині не виплати позивачу, як особі що має статус «дитина війни», у повному обсязі підвищення пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2009р. по 31.12.2010р., зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачу, як особі що має статус «дитина війни», недоплачене щомісячне підвищення до пенсії, яке передбачено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за періоди з 01.01.2009р. по 31.12.2010р. з урахуванням виплачених за цей період сум надбавки до пенсії.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.01.2011р. у справі №2а-298/2011 адміністративний позов в частині вимог про перерахунок та виплату недоплаченої суми підвищення пенсії за період з 01.01.2009р. по 09.07.2010р. залишено без розгляду у звязку з пропуском позивачем встановленого законом строку на звернення до суду з позовом про захист порушеного права за ці періоди/ а.с. 9/, в іншій частині позовних вимог відкрито провадження в адміністративній справі та справа призначена до розгляду в порядку скороченого провадження э /а.с. 10/.

Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011р. у справі №2а-298/2011 позовні вимоги задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність відповідача щодо відмови в перерахунку та виплаті позивачу підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 10.07.2010р. по 31.12.2010р. у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу підвищення до пенсії згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»за період з 10.07.2010р. по 31.12.2010р. в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з урахуванням виплачених сум, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (суддя Дігтярь Н.В.)

Судом першої інстанції дана справа розглянута в порядку скороченого провадження за правилами встановленими ст. 183-2 КАС України.

Позивач, не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції від 12.01.2011р. в частині залишення без розгляду заявлених ним позовних вимог за період з 01.01.2009р. по 09.07.2010р. оскільки він вважає , що до спірних правовідносин взагалі не можуть бути застосовані такі наслідки пропуску встановленого законом строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки чинним пенсійним законодавством передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, який призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, тому просить скасувати у цій частині ухвалу суду від 12.01.2011р. у даній справі та поновити строк на звернення до суду з цими вимогами, задовольнити заявлені ним позовні вимоги за цей період.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції від 01.02.2011р. , подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції у даній адміністративній справі та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені заявлених ним позовних вимог у повному обсязі.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 197 КАС України в порядку письмового провадження.

Перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що позивач 10.01.2011р. звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив суд поновити пропущений строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, як пропущений з поважних причин, та предметом спору у даній адміністративній справі є право позивача на отримання у період з 01.01.2009р. по 31.12.2010р. передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, та захист цього права від порушень з боку органів пенсійного фонду, які полягають у бездіяльності субєкта владних повноважень, уповноваженого державою на надання визначених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» пільг. / а.с. 2-2а/

Частиною 2 ст. 99 КАС України (в редакції закону чинній на момент звернення позивача до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом) передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, а частиною 1 ст. 102 КАС України передбачено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Частиною 2 ст. 102 КАС України передбачено, що питання про поновлення чи продовження пропущеного строку суд вирішує з повідомленням осіб, які беруть участь у справі, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду клопотання.

Отже аналіз вищенаведених норм чинного процесуального законодавства, які регулюють питання поновлення пропущеного строку на звернення до суду за захистом порушеного права, дає можливість зробити висновок про те, що клопотання позивача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів підлягає розгляду судом першої інстанції у судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у розгляді справи, про день, годину та місце розгляду судом цього клопотання, але не явка осіб, які беруть участь у розгляді справи, до суду для участі у розгляді клопотання про поновлення строку на звернення до суду за захистом порушеного права не перешкоджає розгляду судом такого клопотання у їх відсутність.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що клопотання позивача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з даним адміністративним позовом, яке викладено позивачем у позовній заяві / а.с.2-2/, розглянуто судом першої інстанції одноособово, без повідомлення осіб, які беруть участь у розгляді даної справи / а.с. 9/, що свідчить пр те, що судом першої інстанції під час розгляду клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів було порушено встановлений чинним процесуальним законодавством порядок вирішення питання про поновлення пропущеного строку, який встановлено законом, що призвело до постановлення судом першої інстанції ухвали від 12.01.2011р. у даній справі, в частині залишення без розгляду заявлених позивачем позовних вимог за період з 01.01.2009р. по 09.07.2010р., з порушенням норм чинного процесуального законодавства, зокрема ст. 102 КАС України, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції від 12.01.2011р. якою залишено без розгляду заявлені позивачем позовні вимоги за період з 01.01.2009р. по 09.07.2010р. скасувати, справу №2а-298/2011 в частині позовних вимог позивача за період з 01.01.2009р. по 09.07.2010р. повернути до суду першої інстанції для вирішення питання поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених прав за цей період.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача у даній адміністративній справі на постанову суду першої інстанції від 01.02.2011р. то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції позовні вимоги розглядались за період з 10.07.2010р. по 31.12.2010р., то предметом спору у даній адміністративній справі є право позивача на отримання у період з 10.07.2010р. по 31.12.2010р. передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, та захист цього права від порушень з боку органів пенсійного фонду, які полягають у бездіяльності субєкта владних повноважень, уповноваженого державою на надання визначених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» пільг, а також захист такого права позивача від порушень у майбутньому.

Судом першої інстанції встановлено, і цього не заперечують сторони у справі, що позивач має статус «дитини війни», що надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, які встановлені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», у тому числі і ст. 6 цього Закону, якою встановлено право на підвищення пенсії, яка нараховується та сплачується особам, які мають статус «дитини війни», на 30% мінімальної пенсії за віком.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що позивач перебуває на обліку у відповідача, яким позивачу, як особі з статусом «дитини війни», у спірний період вказаний вид підвищення до пенсії призначався та виплачувався частково у розмірі 10%, при цьому необхідно зазначити, що ці обставини не заперечувались відповідачем у справі.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Аналіз норм ст. 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», п. 15 Положення «Про Пенсійний фонд України», ст. ст. 21, 22, 87 Бюджетного кодексу України дають можливість зробити висновок про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії, яка передбачена ст.6 Закону України Закону України «Про соціальний захист дітей війни», позивачу (який має статус дитини війни) покладено на відповідні територіальні управління Пенсійного фонду України за місцем проживання позивача.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач у справі, заперечуючи проти адміністративного позову, відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності щодо своєчасного не нарахування та не сплаті позивачу надбавки до пенсії, яка передбачена ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», але таких доказів відповідачем під час розгляду справи суду не було надано.

Правовий статус дітей війни, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки, встановлює Закон України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

На час розгляду цієї справи судом розмір мінімальної пенсії за віком визначений лише ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму встановленого для осіб що втратили працездатність.

Відповідно до ст. 2 ч.1 Закону України «Про прожитковий мінімум»від 15 липня 1999 року, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки це суперечить вимогам статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено застосування мінімального розміру пенсії за віком виключно для визначення розміру пенсій призначених згідно з цим Законом ( ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Відсутність підстав для застосування мінімального розміру пенсії за віком, який встановлено ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до правовідносин, що виникають при визначенні розміру пенсій на підставі інших Законів ніж вищезазначений, дає підстави стверджувати про наявність прогалин у законодавчому визначенні розміру виплат передбачений ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»громадянам, які мають статус дитини війни. При цьому прогалина полягає у відсутності законодавчого визначення мінімальної пенсії за віком, від розміру якої на 30% мають підвищуватись виплати громадянам, які мають статус дитини війни.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Нормами чинного процесуального законодавства, зокрема п. 4 ст. 8 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішення адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини, а п. 7 ст. 9 КАС України передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону)

Вищенаведені обставини, норми чинного процесуального законодавства свідчать про те, що застосування у якості розрахункової величини для обчислення мінімальної пенсії за віком розміру прожиткового мінімуму, який обчислено відповідно до норм ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є правильним, оскільки у даному випадку застосовано аналогію закону, а статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Нормами Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та «Про Державний бюджет України на 2008 рік» дійсно зупинялася дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», але норми Законів України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та «Про Державний бюджет України на 2008 рік»звужуючи обсяг права дітей війни, водночас залишали незмінним зміст права дітей війни на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Так, рішенням Конституційного суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), певні норми законодавства України, у тому числі, п. 12 ст. 71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», а рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 28/2008 (№ 10-рп/2008) положення статті 67 розділу I, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України»та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»- визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, з прийняттям Конституційним судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р. та рішення від 22.05.2008 р. № 28/2008 (№ 10-рп/2008) положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», які призупиняли дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», визнані неконституційними, тому під час вирішення даного спору необхідно застосовувати положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Нормами Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік»не передбачено обмежень щодо застосування положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

При цьому необхідно зазначити, що розмір підвищення до пенсії особам, які мають статус «дитини війни», передбачений ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», повинен обчислюватись виходячи з розміру прожиткового мінімуму встановленого для осіб, що втратили працездатність, який встановлено чинним законодавством на кожний бюджетний рік, а саме 2010р..

Враховуючи вищенаведені обставини, які були встановлені судом під час розгляду даної адміністративної справи, та норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи по суті заявлені позивачем позовні вимоги прийшов до правильного висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом визнання дій відповідача неправомірними та зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу надбавку до пенсії, згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, яка визначена з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 10.07.2010р. по 31.12.2010р. з урахуванням сум надбавки до пенсії, яка була виплачена позивачу, як особі що має статус «дитина війни»за цей період.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вищезазначені висновки узгоджуються з п. 2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000р. , в якому міститься розяснення стосовно того, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи обєктивно, повно та всебічно зясовано усі обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної справи, та застосовано до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, норми матеріального права, які регулюють саме ці правовідносини і ухвалено законне рішення, яким позовні вимоги позивача задоволені частково, порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, які б потягли за собою скасування чи зміну оскаржуваної судової постанови, судовою колегією під час розгляду даної справи не встановлено, тому колегія суддів вважає за необхідне постанову суду першої інстанції у даній справі адміністративній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 197,198,200,204,205,206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.01.2011р. у справі №2а-298/2011 про залишення без розгляду позовних вимог за період з 01.01.2009р. по 09.07.2010р. - скасувати.

Справу №2а-298/2011 в частині позовних вимог ОСОБА_1 за період з 01.01.2009р. по 09.07.2010р. повернути до суду першої інстанції для вирішення питання поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених прав за цей період.

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011р. у справі №2а-298/2011 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її постановлення та відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: М.О. Католікян