Справа № 2а-497/10/0770
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2010-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2010 рокум. Ужгород№ 2а-497/10/0770

Закарпатський окружний адміністративний суд

у складі : головуючого судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання Гошовській К.Г.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман,

відповідача : Управління міграційної служби у Закарпатській області представник ОСОБА_3 головний спеціаліст юрисконсульт відділу у справах біженців (довіреність № 17-9-8 від 11.01.2010 року),

за участю перекладача : ОСОБА_4 (диплом серія ВК № 21214092 від 21.06.2002 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання недійсним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця,-

встановив:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 30.03.2010 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 2 квітня 2010 року.

Позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман звернувся у Закарпатський окружний адміністративний суд з позовом до відповідача про визнання недійсним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з рішенням відповідача позивач не погоджується, оскільки, на його власну думку, при співбесіді з працівником Управління міграційної служби у Закарпатській області він навів переконливі факти переслідувань з боку органів влади Ісламської республіки ОСОБА_5, громадянином якої він є.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю та просив суд такі задовольнити.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів, вказаних у письмових запереченнях.

Зокрема, оскаржуване рішення приймалось з врахуванням та дослідженням усіх обставин справи позивача. Так за результатами розгляду матеріалів справи особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман, ІНФОРМАЦІЯ_1, країна постійного проживання ОСОБА_5, яка у 28 жовтня 2007 року нелегально прибула в Україну та 27 грудня 2009 року через посадову особу Чопського прикордонного загону у порядку ст.9 Закону України "Про біженців" звернулась із заявою про надання статусу біженця. Згідно ст. 9 Закону України "Про біженців" та Конвенції про статус біженців 1951 року, та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року заяву особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман прийнято до розгляду З0 грудня 2009 року. В ході розгляду заяви особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман та наявних матеріалів особової справи встановлено наступне.

Після проведеної перевірки на предмет повторного звернення з приводу набуття статусу біженця у порядку статті 9 Закону України "Про біженців", було встановлено, що вказана особа звергалась до управління міграційної служби в Одеській області 02 листопада 2007 року, назвавши себе ОСОБА_6 Мохамадазім, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Держкомнацрелігій України №542-08 від 19.06.2008 року ОСОБА_6 Мохамадазім відмовлено у наданні статусу біженця . До судових інстанцій не звертався. Однак, після затримання за спробу незаконного перетинання державного кордону України підрозділом Чопського прикордонного загону звертається із відповідною заявою про надання статусу біженця до органу міграційної служби у Закарпатській області, назвавши себе громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман, ІНФОРМАЦІЯ_1. У відповідності до ст.12 Закону України «Про біженців» N 2557 від 21 червня 2001 року однією з підстав для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця є випадок, коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу.

Заслухавши позивача та представника відповідача, розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов із наведених у ньому мотивів обґрунтований і його слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що, що позивач особа, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман, ІНФОРМАЦІЯ_1, країна постійного проживання ОСОБА_5, яка у 28 жовтня 2007 року нелегально прибула в Україну та 27 грудня 2009 року через посадову особу Чопського прикордонного загону у порядку ст.9 Закону України «Про біженців» N 2557 від 21 червня 2001 року звернулась із заявою про надання статусу біженця.

Управлінням міграційної служби у Закарпатській області було проведено перевірку на предмет повторного звернення з приводу набуття статусу біженця у порядку ст. 9 Закону України «Про біженців» N 2557 від 21 червня 2001 року , було встановлено, що громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман, ІНФОРМАЦІЯ_1, звертався до Управління міграційної служби в Одеській області 02.11.2007 року під установчими даними ОСОБА_7 Мохамадазім, ІНФОРМАЦІЯ_2. До України потрапив нелегально, наземним шляхом, що відбулося 28.10.2007 року. До Управління міграційної служби в Одеській області не надав жодного документу щодо своєї особистості чи причин, переслідування. З ОСОБА_5 виїхав за національними притисненнями. Так, заявник зустрічався із дівчиною, яка за національністю шиїтка. Іноземець відноситься до сунітів. Саме через стосунки таких відносин між сунітами та шиїтами, заявника почали переслідувати родичі дівчини. Рішенням Держкомнацрелігій № 542-08 від 19.06.2008 року іноземцю відмовлено у наданні статусу біженця. До судових інстанцій він не звертався. Позивач у судовому засіданні підтвердив вказані факти.

Згідно абз. 1 ст. 12 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до абз. 6 ст. 12 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Під біженцем, відповідно до положень статті 1 Закону України "Про біженців" розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Зважаючи на Закон України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18.03.2004 р., суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п.5 ст.4 ОСОБА_8 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 р. - заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У судовому засіданні позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності. Зважаючи на це та враховуючи інформацію, надану позивачем, не підтверджується наявність умов, передбачених абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців" N 2557 від 21 червня 2001 року.

Відповідно до п.164 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх чи міжнародних військових конфліктів, звично не розглядаються як біженці Конвенцією 1951 року и протоколом 1967 року.

Відповідно до пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками. Громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман таких свідчень не надав.

У даному випадку, виходячи з вищенаведеного, позивач не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. У зв'язку з тим, що жодного конкретного факту особистого переслідування за конвенційними ознаками він не навів, аналіз матеріалів справи громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман свідчить, що його побоювання стати жертвою переслідування у зв'язку з належністю до певної соціальної групи є необґрунтованими.

Отже, оскільки відповідач управління міграційної служби в Закарпатській області діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, в тому числі Законом України "Про біженців", підстави для скасування його рішення та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця відсутні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 17, 160, 161, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Заман до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання недійсним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складання в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СуддяОСОБА_9