Справа № 826/1826/15
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1826/15 Головуючий у 1-й інстанції: Скочок Т.О.
Суддя-доповідач: Грибан І.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Грибан І.О.

судді Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі :

секретар с/з Печенюк Р.В.

пр-к апелянта Марчук Л.А., Цвігун В.М.

позивач ОСОБА_5

пр-к позивача ОСОБА_6

розглянув в судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.12.2014 року № і № , вимоги про сплату боргу № 67 від 18.12.2014 року, рішення № від 18.12.2014 року -

ВСТАНОВИВ :

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_5, звернувся в суд з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.12.2014 року № і № , вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.12.2014 року № 67, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18.12.2014 року № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 18.02.2014 року № в частині визначеного грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 14 978,50 грн. (в тому числі 11 982,80 грн. - за основним платежем, 2 995,70 грн. - штрафів);

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 18.12.2014 року № в частині визначеного грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 39 364,65 грн. (в тому числі 31 491,72 грн. - за основним платежем, 7 872,93 грн. - штрафів);

- визнано протиправним та скасовано вимогу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 18.12.2014 року № Ф-67;

- визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18.12.2014 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне дослідження судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального права, просить ухвалене рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що в листопаді 2014 року відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_5 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати ним податків і зборів за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 30.12.2013 року, за результатами якої складений акт від 05.12.2014 року № 1340-26-54-17-01-17-НОМЕР_1.

В зазначеному акті встановлено порушення позивачем:

- п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, що полягає у неправомірному завищенні показників задекларованих витрат, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності, всього на 211 467,40 грн. (в тому числі за 2011 рік на суму 52 755,20 грн., за 2012 рік - 118 335,20 грн., за 2013 рік - 40 377,00 грн.), в результаті чого занижений розмір чистого оподаткованого доходу за 2011 - 2013 роки на аналогічну суму коштів та був донарахований податок з доходів фізичних осіб в сумі 35 949,40 грн.;

- п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п.198.3 і п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 та п. 200.2 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємцем було занижено суму податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет, всього на суму 18 703,00 грн. (в тому числі за січень 2012 року на суму 300,00 грн., за лютий 2012 року - 132,00 грн., за квітень 2012 року - 794,00 грн., за травень 2012 року - 1 476,00 грн., за липень 2012 року - 405,00 грн., за серпень 2012 року - 1 046,00 грн., за вересень 2012 року - 257,00 грн., за жовтень 2012 року - 270,00 грн., за листопад 2012 року - 1 596,00 грн., за грудень 2012 року - 5 250,00 грн., за грудень 2013 року - 7 177,00 грн.);

- абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. № 2464-VI, що полягає у не нарахування та не сплаті підприємцем єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з чистого оподатковуваного доходу, всього в сумі 225 519,80 грн. (в тому числі за 2011 рік у сумі 66 176,00 грн., за 2012 рік - 77 731,10 грн., за 2013 рік - 81 612,70 грн.);

- п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України та положень Наказу Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 року № 1025 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», що полягає у не веденні ФОП ОСОБА_5 Книги обліку доходів та витрат.

18.12.2014 року на підставі акта перевірки відповідачем винесено оскаржувані рішення:

- податкове повідомлення-рішення (форми «Р») № , яким позивачу визначено до сплати суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування, у розмірі 44 936,75 грн., в т.ч. 35 949,40 грн. за основним платежем, 8 987,35 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- податкове повідомлення-рішення (форми «Р») № , яким позивачу визначено до сплати суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 23 378,75 грн., в т.ч. 18 703,00 грн. за основним платежем, 4 675,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- вимогу про боргу (недоїмки) № Ф-67, якою позивачу визначено до сплати суму недоїмки по єдиному соціальному внеску у розмірі 225 519,80 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого внеску від 18.12.2014 року, згідно якого до ФОП ОСОБА_5 у відповідності п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI, застосована штрафна санкція у розмірі 21 780,10 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що викладені в акті перевірки висновок податкового органу про порушення позивачем є необґрунтованим.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказував, що судом першої інстанції не вірно віднесено до витрат витрати на придбання основних засобів та безпідставно не враховано докази щодо завищення задекларованих сум витрат з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року у сумі 211 467,40 грн. та не вірно визначено базу нарахування єдиного внеску.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, звертає увагу на наступне.

Відповідно до пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 ПК, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно з п. 164.1 ст. 164 ПК України, загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України, доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Порядок оподаткування доходів громадян фізичних осіб - підприємців визначений ст. 177 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПКУ об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Підпунктом 14.1.27 ст.14 ПК України визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п.177.4 ст.177 ПКУ до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно п. 138.1. ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до абз. «в» п.п. 138.10.2 п. 138.10. ст. 138 ПК України, до складу інших витрат включаються витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Пунктом 138.2 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктами 139.1.1, 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності; витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, у фізичної особи-підприємця виникає право відносити зазначені вище витрати, виключно у разі якщо такі витрати прямо пов'язані з наданням послуг у сфері основного виду господарської діяльності за умови їх документального підтвердження.

Згідно пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, умовою реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) із метою їх використання в господарській діяльності та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

Відповідно до п.2 ст.3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, що ведеться підприємством.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що містять відомості про господарські операції та підтверджують їх здійснення.

Відповідно до висновків податкового органу, викладених в акті перевірки, позивачем завищено показник задекларованих витрат на загальну суму 211 467,40 грн. (в тому числі за 2011 рік розбіжність становить 52 755,20 грн., за 2012 рік - 118 335,20 грн., за 2013 рік - 40 377,00 грн.), та не підтверджено документально витрати в сумі 53 797,00 грн. у зв'язку з придбанням у контрагента-постачальника ТОВ «Магмастіл» товарно-матеріальних цінностей.

З матеріалів справи вбачається, що видами господарської діяльності позивача за КВЕД є: посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту (51.19.0) - як основний, оптова торгівля чорними та кольоровими металами в первинних формах та напівфабрикатами з них (51.52.2), оптова торгівля будівельними матеріалами (51.53.2).

Відповідно до акту перевірки, за результатами здійснення підприємницької діяльності в 2011-2013 роках позивач задекларував отриману суму доходів 10 369 755,02 грн. (в тому числі за 2011 рік - 2 768 552,88 грн., за 2012 рік - 3 877 836,34 грн., за 2013 рік - 3 723365,80 грн., основними контрагентами-покупцями значаться ТОВ «Епіцентр К», ТОВ «Практікер Україна» і ТОВ «Леруа Мерлен Україна»), витрати, що пов'язані з підприємницькою діяльністю, в сумі 9 638 158,08 грн. (в тому числі за 2011 рік - 2 522 682,58 грн., за 2012 рік - 3 596 397,70 грн., за 2013 рік - 3 519 077,80 грн., основними контрагентами-постачальниками значаться ПАТ «Плазматек», ТОВ «Компанія Градієнт» і ДП «Екотехнологія»), суму чистого оподаткованого доходу 731 596,88 грн. (в тому числі за 2011 рік - 245 870,30 грн., за 2012 рік - 281 438,60 грн., за 2013 рік - 204 287,98 грн.).

Позивачем сформовано валові витрати за 2012 року, в тому числі, по господарським відносинам з контрагентом ТОВ «Магмастіл» на підставі договору від 13.12.2011 року № М0229, за умовами якого Продавець мав продати Покупцю продукцію (товар). Кількість та ціна на такий товар вказується у товарних накладних та рахунках-фактурах. Поставка (відвантаження) товару здійснюється на складі Продавця або за узгодженням сторін можлива платна доставка товару на склад Покупця. Розрахунок за товар здійснюється на умовах переоплати в безготівковій формі (шляхом перерахування коштів з рахунку Покупця на рахунок Продавця) та на підставі виставлених рахунків-фактур. Якість товару має бути підтверджена сертифікатом якості заводу-виробника чи іншим документом.

На підтвердження факту здійснення господарської діяльності позивачем надано копії документів, а саме: рахунки-фактури, видаткові накладні, податкові накладні розрахунків коригування кількісних та вартісних показників до податкових накладних від 04.04.2012 року № 93, від 18.12.2012 року № 317, від 21.12.2012 року № 383.

Наданими позивачем доказами підтверджуються задекларовані позивачем витрати по операціях з ТОВ «Магмастіл» за 2012 рік в частині 48 717,48 грн. - суми фактично отриманих і оплачених товарів.

За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача правових підстав для віднесення суми коштів 26 221,67 грн. до складу витрат за 2012 рік і відповідно для зменшення розміру оподатковуваного доходу за цей самий період на аналогічну суму.

Щодо доводів відповідача про не підтвердження позивачем витрат за 2011-2013 роки у розмірі 211 467,40 грн. (в т.ч. витрат за 2012 рік по операціях з ТОВ «Магмастіл» в сумі 53 797,10 грн., то Акт перевірки в цій частині містить лише опис документів та висновки про не підтвердження документально витрат за 2011-2013 роки у розмірі 211 467,40 грн. (в т.ч. витрат за 2012 рік по операціях з ТОВ «Магмастіл» в сумі 53 797,10 грн.) без зазначення конкретних підстав для таких висновків.

Акт перевірки не містить переліку (опис) первинних та інших документів позивача за період діяльності з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, та за наслідками дослідження яких податковий орган дійшов висновку про допущені позивачем порушення.

Зазначене свідчить, що відповідачем не проводилася перевірка щодо реальності здійснених господарських операцій в цій частині.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неправомірності донарахування суми податку з доходів фізичних осіб за 2011-2013 роки за фактом невстановленого податкового правопорушення.

Щодо правомірності віднесення позивачем сум до податкового кредиту з податку на додану вартість, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до висновків податкового органу, викладених в акті перевірки позивачем неправомірно завищено податковий кредит за звітні періоди 2012 року на загальну суму 11 526,00 грн. у зв'язку з врахуванням податкових накладних, виписаних ТОВ «Магмастіл» по нереальних (безтоварних) правочинах, в частині суми ПДВ у розмірі 10 050,00 грн., та віднесенням до складу податкового кредиту суми ПДВ у розмірі 1 476,00 грн. по податковій накладній від 07.05.2012 року № 449 (постачальник ТОВ «Рітейл Електронікс»), згідно договору купівлі-продажу від 03.05.2012 року № РИТ 00001680.

Враховуючи підтвердження позивачем належними документальними доказами факту реального отримання товарів від названого контрагента частини суми, суд першої інстанції вважав правомірним включення позивачем до складу податкового кредиту за відповідні звітні періоди суми податку на додану вартість у за податковими накладними, виписаними ТОВ «Магмастіл».

Колегія суддів не може не погодитися з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи, що апелянтом доказів на спростування вказаного висновку не надано.

Що ж до наявності у ФОП ОСОБА_5 правових підстав для віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні основних засобів (в даному випадку ноутбуку), то, на думку суду, визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами-суб'єктами господарювання, зареєстрованими платниками податку на додану вартість, під час придбання основних засобів і товарів, як і для платників податку на додану вартість, є подальше використання таких товарів (основних засобів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку.

При цьому, відповідно до п. 8 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказ Міністерства фінансів України від 25.11.2011 року № 1492 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2011 року за № 1490/20228, та діяв до 30 грудня 2013 року), платник податку самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає в податковій звітності. Дані, наведені в податковій звітності, мають відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника.

Таким чином, до податкового кредиту фізичних осіб-суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість, можна включати суми податку на додану вартість, нараховані (сплачені) у зв'язку з придбанням основних засобів, за умови взяття на облік такого майна як основних засобів, використання таких засобів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності цих платників, наявності належного документального оформлення, підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку.

Зокрема, бухгалтерський облік комп'ютерної техніки регулюється в основному положеннями Наказу Міністерства фінансів України від 27.04.2000 року № 92 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 року за № 288/4509.

Згідно тексту Акта перевірки та усних пояснень позивача, наданих під час судового розгляду справи, у травні 2012 року ним був придбаний ноутбук Apple Ipad 2 64 Gb 3G White вартістю 8 855,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 1475,83 грн.). Зі слів позивача зазначений ноутбук використовувався ним безпосередньо в господарській діяльності (в ділових поїздках). На підтвердження факту придбання та отримання останнього позивач надав суду копію видаткової накладної від 08.0.52012 року № РИТ00007295, складеної ТОВ «Рітейл Електронікс», без надання жодних платіжних документів і виписки банку на підтвердження факту реального понесення витрат у зв'язку з придбанням останнього та документальних доказів взяття на бухгалтерський облік цього основного засобу.

З огляду на викладене та з урахуванням матеріалів справи, суд дійшов висновку про правомірність посилань контролюючого органу на заниження позивачем податкового кредиту за звітний період травень 2012 року на суму податку в розмірі 1 475,83 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не підтверджено взяття на облік та використання в господарській діяльності придбаного у травні 2012 року ноутбуку вартістю 8 855,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 1475,83 грн.).

Отже, неправомірно віднесено до податкового кредиту суму 1475,83 грн.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо правомірності дій податкового органу в частині зменшення податкового кредиту в даному розмірі однак помилково скасував податкове повідомлення-рішення № в цій частині.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Апелянт зазначає, що позивачем в порушення вимог п. 200.1 ст. 200 Податкового Кодексу України та положень пп. 4.6.8 п. 4.6 ст. 4 Наказу Міністерства фінансів України від 25.11.2011 року № 1492 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість», не задекларував суму, що сплачується до державного бюджету у рядку 25.1 Податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період грудень 2013 року, в результаті чого сума податкового зобов'язання, що підлягає сплаті до бюджету за цей період, була занижена на 7 177,00 грн.

Пунктом 200.1 статті 200 розділу V цього Кодексу (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що сума податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Податкова декларація з податку на додану вартість подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця (пункт 203.1 статті 203 розділу V Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 46.5 статті 46 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

На виконання вимог наведеної вище норми наказом Міністерства фінансів України від 25.11.2011 року № 1492 затверджено форми податкової звітності з податку на додану вартість. Цим же наказом затверджено Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (далі - Порядок № 1492).

Згідно з приписами підпункту 4.6.8 пункту 4.6 розділу V Порядку № 1492 (у редакції, що діяла до 04.02.2013 року), сума податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду, з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду вказується в рядку 25 декларації.

Наказом Міністерства фінансів України від 17.12.2012 року № 1342, що набрав чинності 05.02.2013 року, внесено зміни до форм податкової декларації з податку на додану вартість, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 25.11.2011 року № 1492, та викладено їх у новій редакції.

Так, у новій формі податкової декларації з податку на додану вартість пункт 25 доповнено двома складовими - пунктами 25.1 та 25.2.

Порядок заповнення цих рядків визначено підпунктом 4.6.8 пункту 4.6 розділу V Порядку № 1492 у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.12.2012 року № 1342.

У рядку 25 декларації вказується сума податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду, з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду, та:

- сплачується до загального фонду державного бюджету/частково сплачується до спеціального фонду державного бюджету - рядок 25.1 декларації;

- спрямовується на спеціальний рахунок сільськогосподарського підприємства (частково спрямовується на спеціальний рахунок переробного підприємства) залишається у розпорядженні сільськогосподарського підприємства - рядок 25.2 декларації.

Рядки 25.1 та 25.2 декларації з податку на додану вартість є складовими рядка 25, в якому платник податків визначає розмір податкового зобов'язання. Вони мають допоміжне значення для цілей адміністрування податків.

Доказів на підтвердження того, що позивач не задекларував суму, що сплачується до державного бюджету у рядку 25.1 Податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період грудень 2013 року в сумі 7 177,00 грн. податковий орган не надав.

Як і не доведено факт неперерахування платником податку самостійно визначеної суми податку до бюджету в сумі 7 177,00 грн.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності даних, що підтверджують заниження (недоплату) позивачем податкового зобов'язання ПДВ в цій частині.

Щодо правомірності вимоги про сплату недоїмки та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого внеску нарахування штрафних санкцій згідно п.3 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, як фізична особа-підприємець, яка протягом 2011 - 2013 років перебувала на загальній системі оподаткування та отримувала суми доходів від здійснення підприємницької діяльності за ці періоди, є платником єдиного соціального внеску за вказані періоди.

В період, що перевірявся, позивач єдиний внесок не нараховував та до бюджету не сплачував, звітність з єдиного внеску до органів Пенсійного фону України та органів доходів і зборів не подавав. Останнє позивачем не заперечується.

У зв'язку із зазначеним, за результатами документальної перевірки позивачу був визначений до сплати єдиний внесок із суми чистого оподатковуваного доходу в розмірі 943 063,30 грн. (в тому числі, із суми оподатковуваного доходу в розмірі 211 467,40 грн.).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем в Акті перевірки наведено розрахунок сум єдиного внеску в розрізі по роках. Аналогічний розрахунок містить апеляційна скарга відповідача.

Наданий апелянтом на вимогу суду апеляційної інстанції розрахунок нарахування ФОП ОСОБА_5 єдиного соціального внеску за період з січня 2011 року по грудень 2013 року не дозволяє, в даному випадку, виокремити, ідентифікувати, визначену податковим органом суму зобов'язання з єдиного внеску

А тому, з урахуванням встановлення недоведеності висновків податкового органу про заниження позивачем частини доходів, розмір бази для нарахування єдиного внеску за 2011-2013 роки за обумовленою ставкою був розрахований контролюючим органом невірно.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що спірна вимога підлягає скасуванню в цілому. Відповідно підлягає скасуванню і рішення № про застосування штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року скасувати в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 18.02.2014 року № з податку на додану вартість у сумі 1476,00 грн. за основним платежем та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя О.О.Беспалов

Суддя А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 28.07.15 р.

Головуючий суддя Грибан І.О.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.