Справа № 9101/841/2011
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2011-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2011 р. справа № 2а-217/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Коршуна А.О.

суддів: Панченко О.М. Католікяна М.О.

озглянула в порядку письмового провадження:

· апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25.10.2010р. у справі №2а-217/2010 (категорія статобліку 10.3.1);

· апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області на постанову: Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2010р. у справі №2а-217/2010 (категорія статобліку 10.3.1)

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області

про: визнання дій протиправними та зобовязання зробити перерахунок надбавки до пенсії

ВСТАНОВИЛА:

22.10.2010р. позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до відповідача, у якому просив визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо своєчасного не нарахування та невиплати позивачу надбавки до пенсії, як особі що має статус «Дитина війни», у розмірі, який передбачено чинним законодавством за період з 01.01.2006р. по 31.08.2010р., стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену суму підвищення до пенсії, як особі що має статус «дитина війни»відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2006р. по 31.08.2010р. у загальному розмірі 6538,98 коп., та зобовязати відповідача у подальшому нараховувати та виплачувати позивачу, як особі що має статус «Дитина війни»пенсію відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25.10.2010р. у справі №2а-217/2010 адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 01.01.2006р. по 22.04.2010р. залишено без розгляду у звязку з пропуском позивачем встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України строку на звернення до суду з позовом про захист порушеного права /а.с. 13/, а за рештою позовних вимог позивача відкрито скорочене провадження в адміністративній справі / а.с. 14-15/..

Позивач у справі, не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на те, що судом зроблено помилковий висновок про пропущення ним строку на звернення до суду з даним позовом, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 25.10.2010р., та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. / а.с.24-26/.

Постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2010р. у справі №2а-217/2010 позовні вимоги задоволено частково, визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати позивачу пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 22.04.2010р., зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії з 22.04.2010р. з урахуванням підвищення в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»з урахуванням різниці, яка була виплачена за цей період. (суддя Іщенко І.М. ).

Судом першої інстанції дана справа розглянута в порядку скороченого провадження відповідно до ст. 183-2 КАС України.

Відповідач, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції у даній адміністративній справі та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені заявлених ним позовних вимог у повному обсязі.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 197 КАС України в порядку письмового провадження.

Перевіривши доводи апеляційних скарги позивача та відповідача, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що позивач до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом звернувся 22.10.2010р.. та предметом спору у даній адміністративній справі є право позивача на отримання у період з 01.06.2006р. по день розгляду даної справи судом першої інстанції передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, та захист цього права від порушень з боку органів пенсійного фонду, які полягають у бездіяльності субєкта владних повноважень, уповноваженого державою на надання визначених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» пільг, а також захист цих прав позивача у майбутньому / а.с. 2-4/.

Частиною 2 ст. 99 КАС України (в редакції закону чинній на момент звернення позивача до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом) передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, а частиною 1 ст. 102 КАС України передбачено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Як вбачається з позовної заяви / а.с. 2-11/ позивач у позовній заяві не зазначає коли саме вона дізналась про порушення свого права, не просить суд поновити строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права та не зазначає причини, які обумовили звернення позивача до суду тільки 22.10.2010р. .

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що даний адміністративний позов в частині позовних вимог, які стосуються періоду з 01.01.2006р. по 22.04.2010р.. (шість місяців від дати звернення до суду з даним адміністративним позовом) подано позивачем з пропуском встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України строку і обґрунтовано залишив позовні вимоги позивача у цій частині без розгляду у звязку з пропуском позивачем встановленого чинним процесуальним законодавством строку на звернення до суду за захистом порушеного права, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану позивачем ухвалу без порушень норм чинного процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції від 25.10.2010р. у даній справі адміністративній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній адміністративній справі, з урахуванням ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25.10.2010р. у справі №2а-217/2010 / а.с. 13/, є право позивача на отримання у період з 22.04.2010р. передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, та захист цього права від порушень з боку органів пенсійного фонду, які полягають у бездіяльності субєкта владних повноважень, уповноваженого державою на надання визначених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» пільг.

Судом першої інстанції встановлено, і цього не заперечують сторони у справі, що позивач має статус «дитини війни», що надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, які встановлені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», у тому числі і ст. 6 цього Закону, якою встановлено право на підвищення пенсії, яка нараховується та сплачується особам, які мають статус «дитини війни», на 30% мінімальної пенсії за віком.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що позивач перебуває на обліку у відповідача, яким позивачу, як особі з статусом «дитини війни», у спірний період вказаний вид підвищення до пенсії призначався та виплачувався частково у розмірі 10%, при цьому необхідно зазначити, що ці обставини не заперечувались відповідачем у справі.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Аналіз норм ст. 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», п. 15 Положення «Про Пенсійний фонд України», ст. ст. 21, 22, 87 Бюджетного кодексу України дають можливість зробити висновок про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії, яка передбачена ст.6 Закону України Закону України «Про соціальний захист дітей війни», позивачу (який має статус дитини війни) покладено на відповідні територіальні управління Пенсійного фонду України за місцем проживання позивача.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач у справі, заперечуючи проти адміністративного позову, відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності щодо своєчасного не нарахування та не сплаті позивачу надбавки до пенсії, яка передбачена ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», але таких доказів відповідачем під час розгляду справи суду не було надано.

Правовий статус дітей війни, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки, встановлює Закон України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

На час розгляду цієї справи судом розмір мінімальної пенсії за віком визначений лише ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму встановленого для осіб що втратили працездатність.

Відповідно до ст. 2 ч.1 Закону України «Про прожитковий мінімум»від 15 липня 1999 року, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки це суперечить вимогам статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено застосування мінімального розміру пенсії за віком виключно для визначення розміру пенсій призначених згідно з цим Законом ( ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Відсутність підстав для застосування мінімального розміру пенсії за віком, який встановлено ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до правовідносин, що виникають при визначенні розміру пенсій на підставі інших Законів ніж вищезазначений, дає підстави стверджувати про наявність прогалин у законодавчому визначенні розміру виплат передбачений ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»громадянам, які мають статус дитини війни. При цьому прогалина полягає у відсутності законодавчого визначення мінімальної пенсії за віком, від розміру якої на 30% мають підвищуватись виплати громадянам, які мають статус дитини війни.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Нормами чинного процесуального законодавства, зокрема п. 4 ст. 8 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішення адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини, а п. 7 ст. 9 КАС України передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону)

Вищенаведені обставини, норми чинного процесуального законодавства свідчать про те, що застосування у якості розрахункової величини для обчислення мінімальної пенсії за віком розміру прожиткового мінімуму, який обчислено відповідно до норм ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є правильним, оскільки у даному випадку застосовано аналогію закону, а статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Нормами Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та «Про Державний бюджет України на 2008 рік» дійсно зупинялася дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», але норми Законів України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та «Про Державний бюджет України на 2008 рік»звужуючи обсяг права дітей війни, водночас залишали незмінним зміст права дітей війни на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Так, рішенням Конституційного суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), певні норми законодавства України, у тому числі, п. 12 ст. 71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік».

А рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 28/2008 (№ 10-рп/2008) положення статті 67 розділу I, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України»та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»- визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, з прийняттям Конституційним судом України рішення № 6-рп від 09.07.2007 р. та рішення від 22.05.2008 р. № 28/2008 (№ 10-рп/2008) положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», які призупиняли дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», визнані неконституційними, тому під час вирішення даного спору необхідно застосовувати положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Нормами Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік»не передбачено обмежень щодо застосування положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни.

При цьому необхідно зазначити, що розмір підвищення до пенсії особам, які мають статус «дитини війни», передбачений ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», повинен обчислюватись виходячи з розміру прожиткового мінімуму встановленого для осіб, що втратили працездатність, який встановлено чинним законодавством на кожний бюджетний рік, а саме 2010р..

Враховуючи вищенаведені обставини, які були встановлені судом під час розгляду даної адміністративної справи, та норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи по суті заявлені позивачем позовні вимоги в межах строку позовної давності прийшов до правильного висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом визнання неправомірними дій відповідача та зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу надбавку до пенсії, згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 22.04.2010р. у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, яка визначена з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», та з урахуванням сум надбавки до пенсії, яка була виплачена позивачу, як особі що має статус «дитина війни»за цей період, та здійснювати таке нарахування та виплати позивачу, як особі що має статус «дитина війни»у подальшому протягом усього часу дії ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вищезазначені висновки узгоджуються з п. 2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000р. , в якому міститься розяснення стосовно того, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи обєктивно, повно та всебічно зясовано усі обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної справи, та застосовано до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, норми матеріального права, які регулюють саме ці правовідносини і ухвалено законне рішення, яким позовні вимоги позивача задоволені частково, порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, які б потягли за собою скасування чи зміну оскаржуваної судової постанови, судовою колегією під час розгляду даної справи не встановлено, тому колегія суддів вважає за необхідне постанову суду першої інстанції у даній справі адміністративній справі залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими судом доказами та не можуть бути підставою для скасування постанови суду, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 197,198,200,205,206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25.10.2010р. у справі №2а-217/2010 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Петриківському районі Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2010р. у справі №2а-217/2010 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її постановлення та відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: М.О. Католікян