Справа № К/9991/56886/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" липня 2015 р. м. Київ К/9991/56886/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Білуги С.В.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області на рішення Червоногвардійського районного суду міста Маківки Донецької області від 02 серпня 2010 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2011 року в справі за позовом прокурора Червоногвардійського району міста Макіївки Донецької області в інтересах ОСОБА_4 до управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області про стягнення недоплачених сум, видачу талону та листу талонів для проїзду, компенсації за невикористану санаторно-курортну путівку, надання санаторно-курортної путівки, визнання дій неправомірними,

в с т а н о в и л а :

У травні 2010 року прокурор Червоногвардійського району міста Макіївки Донецької області в інтересах ОСОБА_4 звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що позивач перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області та йому здійснюються соціальні виплати як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та інваліду ІІI групи. Проте у 2007, 2009 роках його не забезпечено санаторно-курортною путівкою і не сплачено компенсацію вартості самостійного курортного лікування, а також не в повному розмірі виплачувалась щорічна допомога на оздоровлення та допомога до 5 травня протягом 2007-2009 років.

Неодноразово доповнюючи та уточнюючи позовні вимоги просив суд стягнути несплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2008-2010 роки, щорічну допомогу на оздоровлення за 2007-2009 роки; стягнути компенсацію за невикористану санаторно-курортну путівку за 2007 та 2009 роки; надати санаторно-курортну путівку за 2010 рік; видати посвідчення та талон встановленого зразка до посвідчення на право пільгового проїзду по країнам СНД; здійснити виплату заборгованості з урахуванням індексації доходів за 2007-2009 роки.

Рішенням Червоногвардійського районного суду міста Маківки Донецької області від 02 серпня 2010 року позов задоволено частково: зобов'язано провести нарахування та виплату недоплачених сум на оздоровлення за 2007-2009 роки відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з чотирьох мінімальних заробітних плат на час їх виплат за відповідний період, з урахуванням проведених виплат; зобов'язано провести нарахування та виплату недоплаченої суми разової грошової допомоги до 5 травня за 2009-2010 роки відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з семи мінімальних пенсій за віком на час її виплати за відповідний період, з урахуванням проведених виплат.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2011 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким зобов'язано видати документи встановленого зразку (посвідчення та лист талонів) на пільговий проїзд по території держав учасниць СНД; зобов'язано здійснити нарахування та виплату недоплаченої суми допомоги на оздоровлення за 2007-2009 роки відповідно статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з чотирьох мінімальних заробітних плат на час їх виплат за відповідний період за рахунок коштів Державного бюджету України, з урахуванням проведених виплат; зобов'язано здійснити нарахування та виплату недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2009-2010 роки відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з семи мінімальних пенсії за віком на час її виплати за відповідний період за рахунок коштів Державного бюджету України та з урахуванням проведених виплат.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є інвалідом війни III групи та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області.

18 лютого 2008 року він звернувся із заявою до управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області про видачу листів талонів на право пільгового проїзду по країнам СНД, на що 28 лютого 2008 року отримав відмову у зв'язку з відсутністю діючих нормативних документів щодо порядку видачі посвідчень інвалідам війни за формами, що діяли станом на 01 січня 1992 року.

Відповідно до довідок управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області від 23 квітня 2010 року позивачу виплачена у 2008, 2009 році щорічна разова грошова допомога до 5 травня в розмірах, визначених постановами Кабінету Міністрів України, 27 січня 2010 року виплачена одноразова компенсація на оздоровлення за 2007 рік у сумі 90 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562, а також на підставі його заяви від 01 жовтня 2007 року та довідки форми 07/0 забезпечено як інваліда війни III групи санаторно-курортною путівкою до санаторію «Салют» курорту «Одеса» терміном лікування з 28 липня по 20 серпня 2008 року.

Після уточнення позовних вимог відповідач повідомив, що у 2010 році позивачу було виплачено допомогу до 5 травня у розмірі 420 грн., у 2008-2009 роках компенсація на оздоровлення не виплачувалась, а оскільки з заявою про надання санаторно-курортної путівки у 2008-2009 роках позивач не звертався, то права на виплату компенсації не має.

Вирішуючи спір районний суд виходив з того, що позивач має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2009-2010 роках та щорічної допомоги на оздоровлення у 2007-2009 роках у розмірах, визначених Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не в розмірах, встановлених по-становами Кабінету Міністрів України.

Апеляційний суд ухвалюючи нове рішення виходив з того, що позивач має право на виплату грошової допомоги до 5 травня та на оздоровлення у розмірах, встановлених законом. Оскільки позивач, як особа яка стала інвалідом III групи при виконанні обов'язків військової служби прирівнюється до категорії громадян, які мають право на пільговий проїзд та на нього поширюється дія Угоди від 12 березня 1993 року «Про взаємне визнання права на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них», тому відповідач неправомірно відмовив у видачі листів талонів, що дають право на пільговий проїзд по країнам СНД.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі в межах доводів касаційної скарги колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, щорічна допомога на оздоровлення інвалідам III групи виплачується в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Пунктом 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року (справа про соціальні гарантії громадян) положення пункту 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» визнані неконституційними з дня ухвалення цього рішення.

Таким чином з 09 липня 2007 року відновили дію положення частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни, зокрема, до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та статтю 48 викладено в такій редакції: «Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), зокрема, визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) положення пункту 28 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими було внесено зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» надано право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Кабінетом Міністрів України у 2009 році таке право використано не було, а тому вказані норми не підлягали застосуванню під час визначення розміру виплат, передбачених статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Отже, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при визначенні розміру щорічної допомоги на оздоровлення у 2007-2009 роках застосуванню підлягає стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а виплачений у січні 2010 року розмір зазначеної допомоги за 2007 рік не відповідає вимогам закону.

За таких підстав висновок судів попередніх інстанцій щодо неправомірності дій відповідача по виплаті щорічної допомоги на оздоровлення у 2007 році та зобов'язання здійснити виплату допомоги за 2008-2009 роки відповідно до вимог статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є обґрунтованим.

Частиною п'ятою статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що інвалідам війни ІІІ групи щорічно до 5 травня виплачується разова грошова допомога у розмірі семи мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Законами України про державний бюджет України встановлювався на відповідний рік розмір щорічної разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, підпунктом 1 пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину п'яту статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було викладено в такій редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 березня 2008 року №183 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» було встановлено, що у 2008 році виплата разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветерані війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни здійснюється у розмірі 350 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), зокрема, визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) положення пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими було внесено зміни до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що виплату спірної допомоги за 2008 рік здійснено в період, коли наведені норми Закону були чинними, а їх виконання обов'язковим для управління, а тому дії відповідача на час здійснення такої виплати відповідали вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2008 року №183.

Статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та статтею 70 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» Кабінету Міністрів України надано право у 2009, 2010 роках встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

У 2009 році щорічна грошова допомога до 5 травня позивачу виплачена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 березня 2009 року №211 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» у сумі 380 грн., а у 2010 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 квітня 2010 року № 299 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2010 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» у сумі 420 грн.

Проте, стаття 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та стаття 70 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно, її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» залежить від розміру мінімальної пенсії за віком.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин, законодавчих підстав для відмови в застосуванні положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не було. Тому нарахування та виплата у 2009, 2010 роках особам, що мають статус інваліда війни щорічної разової грошової допомоги повинна здійснюватися відповідно до норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з пунктом 21 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни III групи та прирівняним до них особам надається 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.

Сторонами не оспорюється право позивача встановлене даною нормою закону.

12 березня 1993 року Україною було підписано Угоду про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, дія якої поширюється на інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3.

Відповідно до статті 7 Угоди підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 01 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

Позивач набув відповідний статус після 1992 року і йому видано посвідчення, форма і порядок виготовлення якого визначені законодавством України.

Суд першої інстанції прийшов до підставного висновку, що оскільки станом на час звернення до відповідача з заявою про видачу посвідчення та талонів на пільговий проїзд по країнам СНД відсутня можливість видачі таких посвідчень за формою, що діяла на 01 січня 1992 року, то задоволення позовних вимог в цій частині не ґрунтується на законодавстві України .

Апеляційний суд помилково зобов'язав видати документи встановленого зразку на право пільгового проїзду по країнам СНД незважаючи на відсутність такої можливості.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання здійснити нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2009 роки та щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2009-2010 роки з огляду на невідповідність виплаченого розміру допомог встановленому чинним на час здійснення таких виплат законодавством розміру.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково.

На підставі наведеного та керуючись статтями 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2011 року скасувати, залишивши в силі рішення Червоногвардійського районного суду міста Маківки Донецької області від 02 серпня 2010 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ С.В. Білуга /підпис/ М.Г. Кобилянський /підпис/