Справа № 8441/09/1570
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2011-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 8441/09/1570
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.

суддів Самойлюк Г.П.

ОСОБА_1

секретаря Юзефович Ю.А.

за участю перекладача Тубензеле ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом Амісі-Макоко ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся з позовом Амісі-Макоко ОСОБА_3 (далі Позивач) до Державного комітету України у справах національностей та міграції (далі Комітет), за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області (далі ОСОБА_4) в якому зазначив, що будучи громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_6, не може та не бажає користуватись захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань по причині належності до певної соціальної групи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він належить до етнічної групи утту та постійно проживав в регіоні Північний Ківу. Амісі-Макоко ОСОБА_3 постійно піддавався утискам з боку іншої етнічної групи тутсі. Влітку 2008 року повстанці з тутсі почали заохочувати молодих людей на свій бік, в тому числі і позивачу пропонували таку роботу, але він відмовився. В серпні 2008 року етнічний конфлікт переріс в озброєний, внаслідок чого позивач багато разів піддавався жорстокому поводженню з боку тутсі, саме тому він був вимушений покинути ДР Конго в пошуках притулку.

Внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань, а також національності був вимушений в пошуках притулку 15.10.2008 року звернутись до ОСОБА_4 з заявою про надання статусу біженця в Україні, однак 12.08.2009 року позивач отримав повідомлення про відмову у наданні статусу біженця.

Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним Амісі-Макоко ОСОБА_3 просив визнати його нечинним з моменту прийняття та зобовязати відповідача надати статус біженця в Україні, оскільки рішення прийнято у порушення статті 1 Закону України «Про біженців», так як переслідування осіб за ознаками належності до певної соціальної групи в ДР Конго підтверджуються висновками міжнародних організацій.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що він проживав в ДР Конго в районі «Масісі», належить до етнічної групи «утту»та після того, як тутсі (яких проживає чисельна більшість у цьому районі) почали громадянську війну з утту був вимушений виїхати з країни, оскільки боявся за своє життя. В Одесі зараз займається тим, що інколи працює на будівельних майданчиках на різних роботах.

Представник відповідача та третьої особи до судового засідання не зявився, був повідомлений про день, час місце судового засідання належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Суд визнав його неявку до суду неповажною та вважав за можливе розглянути справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що 15.10.2008 року Амісі-Макоко ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 з заявою про надання йому статусу біженця, в обґрунтування якої зазначив, що його батьки померли в 1997 році, в 9 років його відправили до притулку при католицькій церкві, де він проживав до 2000 року. Він є громадянином Демократичної республіки ОСОБА_6, віросповідання - католик, за етнічною належністю відноситься до племені утту, неодружений. В 2008 році оновились військові міжетнічні конфлікти, які давно відбувались у ОСОБА_6. Амісі-Макоко ОСОБА_3, ховаючись, потрапив до церкви де його знайшли представники місії ООН, які вивозили людей з зони військового конфлікту. Проживав на території Північного Ківу в районі Масісі. З ДР Конго виїхав 25.09.2009 року від місії ООН на військовій машині в Уганду. З Уганди рейсовим літаком Уганда-Судан-Єгипет-Росія потрапив до Москви. В Росії прожив 2 тижні, 13.10.2008 року прибув до Одеси потягом Москва-Одеса.

Зазначенні обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника (а.с.13-60).

17.10.20 року начальником ОСОБА_4 прийнятий наказ №79 у відповідності до п.1 ст.9 ЗУ „Про біженців про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця громадянину ДР Конго Амісі-Макоко ОСОБА_3 (а.с.32).

11.11.2008 року начальником ОСОБА_4 у відповідності до абзацу 3 статті 12 Закону України «Про біженців»прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ДР Конго Амісі-Макоко ОСОБА_3 (а.с.43).

13.01.2009 року начальником ОСОБА_4 згідно з п. 1 статті 13 Закону України «Про біженців»прийнятий наказ №2 про продовження оформлення особової справи №08/240 на громадянина ДР Конго Амісі-Макоко ОСОБА_3 (а.с.52).

13.02.2009 року за результатами розгляду особової страви заявника ОСОБА_4 дійшло до висновку, що громадянин ДР Конго Амісі-Макоко ОСОБА_3 не підпадає під критерії визначення «біженця» у відповідності статті 1 Закону України «Про біженців».

Вказане рішення ОСОБА_4 обґрунтувало тим, що Амісі-Макоко ОСОБА_3 не має цілком обґрунтованих причин для отримання статусу біженця в Україні, оскільки повідомлені ним факти погроз не мають ознак переслідувань або загрози переслідувань за ознаками, передбаченими абз. 2 ст. 1 ЗУ "Про біженців". За інформацією мережі Інтернет, дійсно в ДР Конго було оголошено про громадянську війну, війська народу тутсі перейшли у наступ провінції Північне Ківу, по деяким даним з початком військових дій біля 250 тисяч людей були вимушені покинути свої домівки та стати біженцями. Відповідно ж до п.167 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) „особи, вимушені покинути країну походження внаслідок внутрішніх та міжнародних військових конфліктів, як правило не розглядаються як біженці в розумінні Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (а.с.58-60).

Рішенням Комітету №226-09 від 13 квітня 2009 року з посиланням на статті 1, абзац 5 статті 10 Закону України «Про біженців»висновок ОСОБА_4 підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ДР Конго Амісі-Макоко ОСОБА_3 відмовлено (а.с.19).

12.05.2009 року позивач отримав повідомлення про відмову у наданні статусу біженця (а.с.6).

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України „Про біженців відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 14 Закону України "Про біженців" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Суд не приймає до уваги посилання Позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві та поясненнях у суді, оскільки заявник до рядів політичних партій не входить, погрози, повязані з расою, національністю та релігійною належністю на його адресу не висловлювались, чого сам Позивач ні під час розгляду його документів відповідачем (а.с.26) ні у судовому засіданні не оспорював. А тому на думку суду зазначені ним обставини не підтверджують обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, на думку суду, про неспроможність ствердження заявника про залишення країни походження через обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань в країні походження свідчить той факт, що після виїзду з ДР Конго він слідував через Уганду, Судан, Єгипет, Росію (безпечні для нього країни) проте направився нелегально до України, при цьому до прибуття до міста Одеси за захистом до міграційних служб інших країн не звертався.

У судовому засіданні, позивач на запитання суду зазначив, що в ОСОБА_6 наявні райони, де проживають переважно утту, проте він не бажав переїхати мешкати до цих районів, оскільки народився та виріс саме в Масісі, а в інших районах ОСОБА_6 він нікого та нічого не знає. Тобто позивачу нічого не заважало переїхати до іншого району ОСОБА_6, де загроза для нього як представника етнічної групи утту відсутня, проте він покинув країну свого походження.

При таких обставинах, суд вважає, що заява, яку подав Амісі-Макоко ОСОБА_3 до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви Амісі-Макоко ОСОБА_3 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем та третьою особою здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому Комітет та ОСОБА_4 діяли в межах Закону України "Про біженців", прийняли рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволені адміністративного позову Амісі-Макоко ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та міграції, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення №226-09 від 13 квітня 2009 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167 КАС України.

Головуючий

Судді

26 вересня 2011 року