Справа № 804/7686/15
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2015 р. Справа № 804/7686/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Коренева А.О.,
при секретарі судового засідання Литвин Ю.Ю.,
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Словянський базар» до ГУ Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області ДФС України про визнання недійсною податкової консультації від 15.05.14 №5115/10/04-36-2205-20, -
Позивач, ТОВ «Словянський базар», звернувся до суду з позовом до ГУ Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області ДФС України про визнання недійсною податкової консультації від 15.05.14 №5115/10/04-36-2205-20 та про зобовязання ГУ ДФС у Дніпропетровській області надати нову податкову консультацію. На обгрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 10.04.15 позивач звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області з письмовою вимогою про надання роз'яснень щодо можливості використання підприємством, при здійсненні розрахунків з орендарями за надане в оренду власне нерухоме майно, прибуткових касових ордерів без застосування реєстратора розрахункових операцій. Відповідно до наданої відповідачем податкової консультації від 15.05.15 №5115/10//04-36-2205-20 на думку контролюючого органу, «...підприємство, яке здійснює господарську діяльність по здаванню в оренду власних приміщень, згідно вимог податкового законодавства повинно проводити розрахункові операції через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій». Позивач вважає, що його господарська діяльність знаходиться поза дією Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оскільки ТОВ «Словянський базар» не є підприємством, що здійснює діяльність у сфері торгівлі та громадського харчування та послуг, а вказаний закон визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Позивачем зауважено, що основним видом економічної діяльності ТОВ «Словянський базар» є здійснення господарських операцій з надання в оренду торгових місць в приміщеннях Торгово-виставочного комплексу «Словянський», який належить Товариству на праві власності. На думку позивача, ні Податковий кодекс, ні підзаконні акти, що регулюють ведення касових операцій у національній валюті, не вважають наданням послуг діяльність господарюючих субєктів з надання в оренду (оперативний лізинг) власного нерухомого майна. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, зазначивши, що діяльність зі здавання в оренду не може ототожнюватись з діяльністю у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а отже і дія Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не розповсюджується на правовідносини, пов'язані з орендою та розрахунками.
Відповідач, ГУ Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області ДФС України, проти задоволення позову заперечував. Мотиви незгоди зводяться до того, що Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 №457 затверджено національний класифікатор України, зокрема державний класифікатор продукції та послуг. Секція L державного класифікатора продукції та послуг має назву «Послуги, пов'язані з нерухомістю». Пункт 68.20 секції L має назву «Послуги щодо оренди й експлуатування власної чи взятої у лізинг нерухомості». На думку відповідача, передача в оренду нерухомості є операцією з надання (постачання) послуг, а тому дія Закону про РРО поширюється на діяльність ТОВ «Словянський базар». В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволені позову, навівши доводи, викладені в спірній податкові консультації та в запереченнях проти позову.
Вивчивши доводи позову та заперечень, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Матеріалами справи підтверджено, сторонами визнано, що позивач 10.04.15 звернувся до відповідача із запитом про надання консультації з наступних питань: 1) Чи розповсюджуються норми закону про РРО на субєктів підприємницької діяльності власників нерухомого майна, які здійснюють господарську діяльність за КВЕД 70.20.0 «Здавання в оренду власного нерухомого майна» та проводять розрахунки з орендам через касу підприємства обов'язковим оформленням ПКО?; 2) Чи можна такі розрахунки проводити без РРО?. Позивачем зазначено, що товариство здає в оренду власне нерухоме майно; орендну плату отримує готівкою в касу з обов'язковим оформленням ПКО підприємства (а.с.8).
На отриманий запит відповідачем позивачу надана податкова консультація від 15.05.15 №5115/10//04-36-2205-20, в якій контролюючим органом розяснено, що підприємство, яке здійснює господарську діяльність по здаванню в оренду власних приміщень, згідно вимог податкового законодавства повинно проводити розрахункові операції через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій. Такий висновок зроблений відповідачем з посиланням на ст.9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі Закон №265) та пп.14.1.185 п.14.1 ст.14 ПКУ. Так, в ст.9 Закону №265 визначено випадки, у разі яких субєкти господарювання мають право не застосовувати ПКУ реєстратори розрахункових операцій, та згідно з п.1 не застосовується РРО при здійсненні торгівлі продукцією власного виробництва підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, крім підприємств торгівлі та громадського харчування, у разі проведення розрахунків у касах цих підприємств, установ і організацій з оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою у встановленому порядку. На підставі наведених приписів відповідачем зазначено, що надання послуг не підпадає під дію зазначеної статті. Відповідно до вимог пп. 14.1.185 п.14.1 ст.14 ПКУ постачання послуг будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на обєкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких обєктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження діяльності. На підставі наведених приписів відповідачем зазначено, що оренда в цілях оподаткування є послугою, тому що вона не підпадає під визначення постачання товарів, яке наведено у ппп.14.1.191 ПКУ.
Не погоджуючись із такою податковою консультацією, позивач оскаржив її до суду.
Розвязуючи спір, суд зазначає таке. Відповідно до пп.14.1.172 п.14.1 ст.14 ПКУ податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.
Згідно з п. 52.1 ст.52 ПКУ контролюючі органи за зверненням платників податків надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (п.52.2 ст.52 ПКУ).
Приписами п.52.4 ст.52 ПКУ встановлено, що консультації надаються контролюючими органами.
Відповідно до п.53.3 ст.53 ПКУ платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.
Отже, Податковим кодексом України передбачено право платника податків оскаржувати податкову консультацію, а також встановлені правові наслідки визнання податкової консультації недійсною (скасування).
Надаючи оцінку оскаржуваній податковій консультації, суд зазначає наступне. Відповідно до преамбули Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» цей Закону визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.
За приписами ст.3 Закону субєкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобовязані, зокрема: - проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; - видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обовязковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції; - щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки у разі здійснення розрахункових операцій і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій.
Відповідно до ст.2 Закону №265 розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги),оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.
Згідно зі ст.759 та ст.760 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ); предметом договору найму можуть бути майнові права.
Водночас відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Зміст наведених законодавчих приписів дозволяє дійти висновку, що предметом договору про надання послуг та договору найму є різні об'єкти цивільних прав. Так, предметом договору найму є неспоживна річ, а предметом договору про надання послуг є послуга, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.
ОСОБА_3 юстиції України «Щодо можливості віднесення договору найму (оренди) до договору про надання послуг і щодо укладання підприємницькими товариствами договорів дарування і пожертви» від 23.02.04 № 8-11-19 також було надане роз'яснення, що договір найму (оренди), який укладений відповідно до гл.58 ЦК України, не відноситься до договору про надання послуг.
За викладених обставин суд зазначає, що правові підстави для визначення господарської діяльності субєкта із здавання в оренду власного нерухомого майна як надання послуги відсутні.
На користь викладеного свідчать і приписи пп.14.1.97, пп.14.1.185 та пп.14.1.191 п.14.1 ст.14 ПКУ, положення якого дозволяють дійти висновку, що господарська операція юридичної особи (орендодавця), яка передбачає надання основних засобів у користування іншим фізичним чи юридичним особам (орендарям) за плату та на визначений строк відноситься до лізингової (орендної) операції, яка, в свою чергу, не відноситься ані до постачання товарів, ані до постачання послуг.
Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що при здійснені юридичною особою господарської операції, яка передбачає надання в оренду власного нерухомого майна, норми та вимоги Закону №265 застосуванню не підлягають, оскільки такий Закон не визначає правові засади застосування рестораторів розрахункових операцій у сфері лізингових (орендних) операцій.
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що податкова консультація суперечить нормам Закону №265 та ПКУ.
Безпідставними та помилковими є посилання відповідача в обгрунтування своєї позиції на національний класифікатор України, затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.10 №457, відповідно до якого, як зазначає відповідач, секція L державного класифікатора продукції та послуг має назву «Послуги, повязані з нерухомістю», а п.68.20 вказаної секції має назву «Послуги щодо оренди й експлуатування власної чи взятої у лізинг нерухомості».
Так, за змістом вказаного національного класифікатора України секція L має назву «Операції з нерухомим майном», а п.68.20 такої секції - «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».
Приймаючи рішення, суд звертає увагу на те, що аналіз норм п.53.3 ст.53 ПКУ дає підстави зробити висновок, що у випадку коли суд встановить невідповідність податкової консультації вимогам закону чи суперечність нормам або змісту відповідного податку чи збору така податкова консультація може бути визнана недійсною.
Проте, на переконання суду, визначаючи спосіб припинення дії оскаржуваної податкової консультації слід виходити із того, що згідно ч. 1 ст.5 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Положеннями ст.162 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову у справі про оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, суд повинен застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.
Відтак, із урахуванням положень ст.162 КАС України, податкова консультація від 15.05.14 №5115/10/04-36-2205-20 підлягає саме скасуванню, а не визнанню недійсною, як передбачено у ПКУ.
Позовні вимоги про зобов'язання відповідача надати нову податкову консультацію задоволенню не підлягають, адже п.53.3 ст.53 ПКУ передбачено, що у випадку визнання судом податкової консультації недійсною податковий орган зобов'язаний надати нову податкову консультацію із урахуванням висновків суду. Тому факт скасування податкової консультації і є юридичним фактом, із яким ПКУ пов'язує виникнення у податкового органу обов'язку надати нову податкову консультацію на те звернення, яке було предметом розгляду при наданні скасованої податкової консультації із урахуванням висновків суду.
Отже, адміністративний позов підлягає частковою задоволенню.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.94 КАС України.
Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Скасувати податкову консультацію ГУ Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області ДФС України від 15.05.14 №5115/10/04-36-2205-20, надану Товариству з обмеженою відповідальністю «Словянський базар».
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Словянський базар» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 36,54 грн. (тридцять шість гривень 54 коп.).
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили згідно зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 27.07.15.

Суддя ОСОБА_4