Справа № 826/5688/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 липня 2015 року 10:12 № 826/5688/15

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Бояринцевої М.А., Нагорянського С.І., при секретарі судового засідання Корніюк А.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до відповідача Генеральної прокуратури України
провизнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов'язання поновити на посаді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії
За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: Стоцький М.В. (довіреність № 05/4-80/15 від 13.07.2015 р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Генеральної прокуратури України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 14.11.2013 р. №1592ц, оскільки ОСОБА_4 на посаду «В.о. Генерального прокурора України» не призначався та правом на звільнення позивача з посади слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України не був наділений;

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України поновити позивача на пocаді слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України або на рівнозначну посаду з моменту звільнення, тобто з 15.11.2013 р.;

- стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.11.2013 р. з розрахунку 403,80 грн. - 1 календарний день;

- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка виявилась у ненаданні достовірної та точної відповіді на запит від 22.12.2014 р. вчастині щодо датування наказу від 14.11.2013 № 1592ц;

- зобов'язати Генеральну прокуратури України протягом 5-ти днів надати об'єктивну, достовірну та точну відповідь на запит від 22.12.2014 р. в частині щодо особи, яка датувала наказ від 14.11.2013 № 1592ц.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що з листа ГПУ від 28.01.2015 №11/1-28115-13 слідує, що окремий наказ на ОСОБА_4 про виконання ним обов'язків керівника прокуратури не видавався. А тому, на переконання позивача, ОСОБА_4 відповідно до вимог ч. ч. 2, 6, 7 ст. 15 Закону України «Про Прокуратуру», чинних, на той час, п. 1.1. наказу № 142 «Про номенклатуру Генерального прокурора України» від 29.12.2012; п. 4-5- наказу № 2гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» від 15.12.2011; п. 5 розділ II Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Генеральної прокуратури України (наказ від 05.07.2011 №73); п.1.14- Регламенту не мав законного права як службова особа суб'єкта владних повноважень на припинення з позивачем трудових стосунків.

З огляду на викладене, на переконання позивача, наказ від 14.11.2013 № 1592ц виданий не у спосіб, який передбачений законами України, чим порушено мої інтереси у вигляді позбавлення права на працю.

Щодо недостовірної інформації у листі від 28.01.2015 №11/1-28115-13 в частині «датування наказу керівником прокуратури, який його підписав», позивачем наголошено, що почерк ОСОБА_4 не належить, так як під час роботи в апараті Генеральної прокуратури України позивач знайомився із багатьма завізованими та підписаними ним службовими документами і його стиль письма позивачу відомий, датований наказ іншою особою та ручкою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.04.2015 р. головуючим суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні зазначивши про невмотивованість та не обґрунтованість позовних вимог, які в тому числі грунтуються на припущеннях позивача, що свідчить про безпідставність заявленого позову.

Отже, розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Наказом Генеральної прокуратури України від 14.11.2013 р. №1592ц звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Підставою для прийняття зазначеного наказу зазначено рапорт позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.03.2014 у справі №826/19790/13-а за позовом ОСОБА_1 до Генеральної Прокуратури України про скасування наказу, поновлення на службі та стягнення заробітної плати, залишеною без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову, зазначена постанова набрала законної сили.

Відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (ч. 1). Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін (ч. 2).

Водночас, як встановлено судом, ОСОБА_1 на ім»я заступника Генерального прокурора України - начальника Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Даниленка А.В. звернувся із листом від 22.12.2014 р., в якому відповідно до Закону України «Про звернення громадян» просив повідомити:

1) з яких причин та чому було підписано та видано виконувачем обов'язків Генерального прокурора України ОСОБА_4 наказ від 14.11.2013 №1592 ц;

2) чи наявне в Головному управлінні кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури України подання керівника Головного слідчого управління (відділу) чи іншого структурного підрозділу ГПУ із зазначенням причини звільнення позивача, їх ставлення до припинення зі мною трудових стосунків, а також: документи про анулювання допуску до державної таємниці, що передбачено п.10 наказу від 29.12.2012 № 142, в разі підтвердження просив надати належним чином завірені копії відміток з відповідних книг обліків із зафіксованими часом і датами їх надходження (п. 2.1, п. 2.3, п. 2.4 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України (наказ від 15.01.2013 №3)), у тому числі копію подання (п. 1.12. - вимоги Інструкції обов'язкові для кожного працівника прокуратури; 1.17. Порушення вимог цієї Інструкції тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством);

3) з яких причин та чому всупереч п. 1 ст. 36 КЗпПУ у тексті наказу від 14.11.2013 №1592 ц відсутня дата з якої припиняються трудові стосунки;

4) з яких причин та чому в наказі від 14.11.2013 №1592ц немає інформації що проведення повного розрахунку бухгалтерією, зазначення посадової особи, на я покладався контроль на виконання наказу, як це передбачено ч.ч. 8-9, п. 9.1 Інструкції;

5) з яких причин та чому в порушення п.1.8., п. 7.12. Регламенту, ч. 13 п. 9.2 Інструкції наказ про звільнення позивача не завізований заступником керівника, прокуратури, а також не дотримано п. 9.2.З. цієї і Інструкції щодо самого тексту документа;

6) з яких причин та чому заява позивача на звільнення від 14.11.2013 всупереч п. 2.1., п. 2.3., п. 2.4., п. 4.1.4. Інструкції не зареєстрована у відповідній книзі обліку відображенням зафіксованого часу і дати передачі документу працівникам Головного слідчого управління до Головного управління кадрів та забезпеченні діяльності органів прокуратури України;

7) з яких причин та чому на заяві про звільнення відсутні будь-які резолюції керівництва і дата їх ознайомлення з документом, як це передбачено п. 7 Регламенту, п. 5.2., 5.4., 5.5., 5.11. Інструкції;

8) хто із працівників Генеральної прокуратури України проставив дату « 14» у лівому верхньому куті наказу № 1592 ц;

9) причини та мотивація втрати чинності (відсутності) п. 4.5 в наказі №2 гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» від 15.09.2014 р.

У відповідь на звернення позивача листом від 28.01.2015 р. №11/1-28115-13 відповідачем роз"яснено позивачу, що організація, засади і порядок діяльності Генеральної прокуратури України визначаються, поряд з нормативно-правовими актами, також й організаційно-розпорядчими документами, насамперед Регламентом Генеральної прокуратури України. Згідно з п. 1.4 Регламенту Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 12.04.2012, розподіл обов'язків між керівництвом Генеральної прокуратури України та взаємозамінність визначаються наказом Генерального прокурора України. Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 28.10.2013 №93 «Про розподіл обов'язків між керівниками Генеральної прокуратури України» обов'язки Генерального прокурора України у разі його відсутності виконує перший заступник або один із заступників Генерального прокурора України згідно з наказом. У зв»язку із цим, як зазначено у даному листі, наказ про звільнення позивача з посади підписав виконувач обов'язків Генерального прокурора України ОСОБА_4, який на той час обіймав посаду першого заступника Генерального прокурора України.

Також повідомлено позивачу, що дія п. 10 наказу Генерального прокурора України від 29.12.2012 № 142 «Про посади номенклатури Генерального прокурора України», а також п. 4.5 наказу Генерального прокурора України від 15.12.2011 №2 гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» поширювалася лише на працівників органів прокуратури обласного рівня, які обіймали посади, перелік яких був встановлений у п. 1.2 вказаного наказу, у зв'язку з цим при вирішенні питання про звільнення таких працівників прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя спеціалізовані прокурори (на правах обласних), ректор Національної академії прокуратури України зобов'язані були надсилати до Генеральної прокуратури України матеріали, передбачені у п. 10 цього наказу, однак на працівників Генеральної прокуратури України такий порядок звільнення з посад не поширювався.

Між тим, у вказаному листі відповідачем також зауважено, що згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є угода сторін. За змістом указаної норми при домовленості між працівник уповноваженим органом про припинення трудового договору за цією підставою договір припиняється в строк, визначений сторонами. Так, у заяві від 14.11.2011 р. позивач просив припинити трудовий договір за угодою сторін з 14.11.2013 р. Згоду керівництва Генеральної прокуратури України щодо звільнення саме 14.11.2013 р. підтверджує сам факт підписання наказу в.о. Генеральні прокурора України від 14.11.2013 р. № 1592 ц. Тому зазначення у наказі дати, з якої припиняються трудові відносини, не є обов'язковим. При ознайомленні з наказом, як зазначено у листі, позивач, між іншим, зробив власноручний підпис на звороті наказу «Ознайомлений, згоден, 14.11.13 p.», розрахунки з позивачем проведено у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Однак, вважаючи, що Генеральною прокуратурою України порушено права та інтереси позивача у зв»язку із підписанням наказу про звільнення неповноважною особою, а також ненаданням повної та недостовірної інформації згідно запиту, позивач за захистом порушених прав та інтересів звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до положень ст. 3 цього Закону під зверненнями громадян розуміються викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Водночас скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно із ст. 5 цього Закону звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Статтею 7 Закону передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Між тим, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Разом з тим, згідно з положеннями ст. 20 зазначеного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Відповідно до п. 1.1 Регламенту Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 12.04.2012 р., організація, засади і порядок діяльності Генеральної прокуратури України визначаються Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», іншими законодавчими актами, міжнародно-правовими договорами, наказами, розпорядженнями, вказівками, інструкціями Генерального прокурора України, положеннями про самостійні структурні підрозділи, а також цим Регламентом.

Так, відповідно до п. 1.4 цього Регламенту розподіл службових обов'язків між керівництвом Генеральної прокуратури України та взаємозамінність визначаються наказом Генерального прокурора України.

Водночас згідно до наказу Генерального прокурора України від 28.10.2013 №93 «Про розподіл обов'язків між керівниками Генеральної прокуратури України» обов'язки Генерального прокурора України у разі його відсутності виконує перший заступник або один із заступників Генерального прокурора України згідно з наказом.

Так, проаналізувавши повідомлені сторонами обставини, дослідивши наявні у справі матеріали судом встановлено, що за результатами розгляду звернення 28.01.2015 р. позивачу надано обгрунтовану відповідь № 11/1-28115-13, в якій надано повну та об"'єктивну інформацію за запитом від 22.12.2014 р., роз"яснено порядок організації, засади і порядок діяльності Генеральної прокуратури України, порядок розподілу обов'язків між керівництвом Генеральної прокуратури України та їх взаємозамінність.

Разом з тим, суд погоджується з відповідачем у тому, що доводи ОСОБА_1 з приводу надання у відповіді Генеральної прокуратури України від 28.01.2015 № 11/1-28115-13 недостовірної інформації щодо особи, яка датувала наказ від 14.11.2013, не підтверджуються жодними фактичними даними та ґрунтуються на припущеннях.

Припущеннями, як вбачається, також є і доводи позивача з приводу того, що почерк в спірному наказі ОСОБА_4 не належить, датований наказ іншою особою та ручкою.

Варто відмітити, що оформлення наказів з особового складу Генеральної прокуратури України відбувається відповідно до Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 15.01.2013 № 3. Згідно з п. 9.2.4 вказаної Інструкції наказ датується керівником, який його підписав. Правильність дати, зазначеної в наказі, як встановлено судом, позивач не оспорює.

Таким чином, враховуючи наведене, а також виходячи із наявних у справі наданих сторонами доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді: М.А. Бояринцева

С.І. Нагорянський

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 27.07.2015 р.