Справа № 2-а-03411/11
Суддя: Нечволод В. В.
Дата ухвалення: 2011-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ

"10" жовтня 2011 р. суддя Полтавського районного суду Полтавської області Нечволод В.В., розглянувши в порядку скороченого провадження в приміщенні суду м. Полтава адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними, зобовязання провести перерахунок та виплату допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат за 2010, 2011 роки з врахуванням виплачених сум, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Полтавської РДА про визнання дій неправомірними, зобовязання провести перерахунок та виплату допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат за 2010, 2011 роки з врахуванням виплачених сум .

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії , а також інвалідом 2 групи і знаходиться на обліку в УПСЗН Полтавської РДА. Відповідно до ст. 48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи , їй повинна виплачуватись щорічна допомога на оздоровлення у розмірі пяти мінімальних заробітних плат. Незважаючи на вимоги Закону, відповідач не виплачує ОСОБА_1 відповідні виплати.

Таким чином, позивач вважає дії відповідача незаконними, так як при нарахуванні щорічної допомоги на оздоровлення відповідач користувався не законами, а лише підзаконними нормативно-правовими актами, і тому ці виплати були нараховані в набагато меншому розмірі, а ніж це передбачено законодавством.

Позивач просить суд визнати дії відповідачів щодо перерахунку та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення неправомірними. Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Полтавської районної ради відповідно до ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, постраждавши в наслідок Чорнобильської катастрофи здійснити нарахування та виплату щорічної компенсації на оздоровлення у розмірі пяти мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати.

Суд вважає за можливе розглянути справу в порядку скороченого провадження відповідно до положень ст. 183-2 КАС України.

Згідно п. 2 ч. 1 статті 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальонообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

У встановлені статтею 183-2 КАС України строки відповідачі Управління праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації до суду надали заперечення проти позову.

Відповідно до заперечень на позов відповідачів, щорічна допомога на оздоровлення позивачу виплачувалась в розмірах відповідно до законодавства, яке діяло на час їх виплати, тобто в розмірі, встановленому постановою КМУ № 836 від 26.07.1996 року. У 2004-2007 роках Головним розпорядником коштів за бюджетною програмою було Міністерство праці та соціальної політики України.

Асигнування, що передбачаються кошторисами, надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють безпосередній розподіл їх між відповідними установами, тобто розпорядниками коштів нижчого рівня для виконання державних програм безпосередньо на місцях. Управління праці та соціального захисту населення не є головним розпорядником коштів й не має реєстраційного рахунку з якого безпосередньо проводиться перерахунок коштів.

Суд дослідивши матеріали справи , ознайомившись з правовою позицією сторін , прийшов до висновку , що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав:

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна доводити ті обставини , на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків , встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, що підтверджується вкладкою № 045049 від 28.05.2001 року до посвідчення серії А № 110913 від 28.05.2001 року (а.с. 4) та на неї поширюється дія Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28 лютого 1991 року зі змінами та доповненнями.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за № №10-рп/2008, визнано неконституційними положенням щодо внесення змін до редакції ч. 4 ст. 48 ЗУ Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи . В 2010 році будь-яких змін до цього Закону щодо визначенням розмірів щорічної допомоги на оздоровлення внесено не було та дія ч. 4 ст. 48 Закону не зупинялась.

Таким чином, починаючи з 22.05.2008р. частина 4 статті 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофидіє в редакції змін Закону від 06.06.1996 № 230/96-ВР: "Щорічна допомога на оздоровлення виплачується в таких розмірах: інвалідам I і II групи - п'ять мінімальних заробітних плат; інвалідам III групи, дітям-інвалідам чотири мінімальні заробітні плати; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - п'ять мінімальних заробітних плат; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії - три мінімальні заробітні плати; кожній дитині, яка втратила внаслідок Чорнобильської катастрофи одного з батьків, - три мінімальні заробітні плати; евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, включаючи дітей, - три мінімальні заробітні плати".

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції, виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а ст. 75 Конституції встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Статтею 70 Закону України Про Державний бюджет України на 2010 рік2154-VI Кабінету Міністрів України надано право у 2010 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Статтею 62 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи встановлено, що розяснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку визначеному Кабінетом Міністрів України.

Але, при цьому, слід звернути увагу на те, що Верховна Рада України делегуючи повноваження Кабінету Міністрів України щодо визначення порядку проведення виплат, що регулюються базовим Законом №796-ХІІ, не надавала йому права змінювати розмір пенсій та інших виплат в сторону зменшення.

Більше того, враховуючи особливий статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та обумовлену цим необхідність їх соціального захисту, Верховна Рада України у 2006 році доповнила Закон України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофистаттею 71 (ЗУ № 231-V від 05.10.06р.), а якій встановлено, що дія положень цього Закону не може призупинятись іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.

Згідно ст.ст. 8, 22 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Постанови КМУ № 836 від 26.07.1996 року та № 562 від 12.07.2005р., на які посилається відповідач, як на підставу призначення щорічної допомоги на оздоровлення у меншому розмірі ніж встановлено Законом, суперечать ст. 22 Конституції України, оскільки звужують зміст прав позивача.

В абз.6 п.4 описової частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року по справі № 1-21, Конституційний Суд України визначив зміст поняття "звуження змісту прав і свобод" це зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Таким чином, суд, виходячи з приписів ч. 2 ст. 152 Конституції України та дати ухвалення рішення Конституційним Судом України, вважає, що УПСЗН Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області з 22.05.2008 року мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ч.4 ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, нараховувати та здійснювати позивачу виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, що відповідає чотирьом мінімальним заробітним платам.

Частиною 5 ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Органом соціального захисту населення за місцем проживання позивача є управління праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області.

Крім того, посилання відповідача на відсутність коштів, які не вчинили жодної дії щодо їх отримання для забезпечення виконання своїх зобовязань або невиконання іншим органом виконавчої влади свого обовязку щодо виділення коштів на здійснення позивачу виплат, гарантованих йому Конституцією України, не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідачів. А тому, суд вважає, що відповідач з неповажних причин не виконали своїх зобовязань в 2010 році перед позивачем в частині нарахування, забезпечення та виплати щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, що відповідає чотирьом мінімальним заробітним платам, як інваліду 3 групи.

Відповідно до ч. 7 ст. 48 Закону, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Типовим положенням про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у м.Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2007р.N790, пунктом 2 закріплено, що Управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, наказами Мінпраці, розпорядженнями голови районної держадміністрації, актами відповідного органу місцевого самоврядування, а також положенням про управління.

Враховуючи, що держава взяла на себе обовязок щодо виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення як особі, що постраждала внаслідок ЧАЕС та поклала виконання цього обовязку на відповідні органи виконавчої влади, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, суд вважає, що відповідачі не виконали своїх повноважень без поважних причин.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами та виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, враховуючи позицію Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії (Ууоппє уап Оиуп V. Ноте ОґГісе (Сазе 41/74 уап Биуп V. Ноте (Жісе), суд приходить до висновку, що посилання відповідача, на те, що він діє відповідно до норм чинного законодавства, не може бути взято судом до уваги, оскільки відповідач посилається на норми підзаконного акту, а не Закону.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував в своїх рішеннях, що держава не може посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання нею взятих на себе зобов'язань, а також звертав увагу на принцип відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Також, відповідно до правових позицій, висловлених Європейським Судом з прав людини у рішенні від 08.11.2005 року, що набрало законної сили 08.02.2006 року, у справі Качко проти України, де вказується, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яка базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлено у залежність від бюджетних асигнувань, та у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин, застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч.ч.3 та 4 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Крім того, відповідачем, в порушення ч. 2 ст.71 КАС України не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладених на них обовязків щодо нарахування та виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011роки, як інваліду 2 групи внаслідок ЧАЕС у розмірі пяти мінімальних заробітних плат.

Відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для забезпечення виконання своїх зобовязань або невиконання іншим органом виконавчої влади свого обовязку не є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідачів.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачі повинні були нарахувати та здійснити контроль за проведенням виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік у відповідності з приписами діючої норми частини 4 ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Так як позивач та відповідач звільнені від сплати судового збору, тому ці витрати необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 64, 124, 152 Конституції України, Рішеннями КСУ від 03.10.1997 року № 4-зп, від 11.10.2005 року по справі № 1-21, від 22.05.2008 року за № №10-рп/2008, ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофив редакції ЗУ вiд 06.06.1996 № 230/96-ВР, Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людинивід 23.12.2006р. № 3477-IV, ст.ст. 6-14, 71, 99, 100, 159-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними, зобовязання провести перерахунок та виплату допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат за 2010, 2011 роки з врахуванням виплачених сум - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області провести нарахування та забезпечити виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2010, 2011роки, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інваліду 2 групи відповідно до ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у розмірі пяти мінімальних заробітних плат на момент виплати з врахуванням виплачених коштів.

Судові витрати в повному обсязі віднести за рахунок держави.

Постанова, прийнята в скороченому провадженні підлягає негайному виконанню в межа суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський районний суд Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя:ОСОБА_2