Справа № 21461/10
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2011-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2011 р. справа № 2а-1721/10/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Католікяна М.О. Проценко О.А.

при секретарі судового засідання: Лозовій О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Селянського господарства «Матвєєв»

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 25 травня 2010 року у справі №2а-1721/10/0870

за позовом ОСОБА_1

до Запорізької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»Державного комітету України із земельних ресурсів

третя особа без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Селянське господарство «Матвєєв»

про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними дії відповідача Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» щодо проведення реєстрації договору оренди земельної ділянки та скасувати її, посилаючись на норми статей 16, 316, 319, 321, 386, 387 ЦК України, ст.. 79 ЗК України, ч. 4 ст. 8, ст.. 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що договір оренди землі від 01.01.2009 року, якій нібито був укладений між нею та третьою особою в справі, був зареєстрований відповідачем, але він взагалі нею не укладався, і з цього приводу позивачка звернулася до правоохоронних органів та в судовому порядку вимагає повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння, про що на час реєстрації договору відповідач був обізнаним.

Крім того, ухвалою суду було заборонено здійснювати реєстрацію договорів оренди, а позивачка своєю заявою до відповідача повідомляла про наявність спору та просила не реєструвати спірний договір. Натомість відповідач здійснив реєстрацію договору від 01.01.2009 року, про що вчинив запис № 05 від 16.02.2010 року.

Суд першої інстанції позов задовольнив, мотивуючи своє рішення тим, що наявність згоди та всіх істотних умов договору щодо передачі земельної ділянки в оренду оскаржується позивачкою в судовому порядку, і вона зверталася до відповідача з проханням не реєструвати спірний договір. З посиланням на ч.3 ст. 2 КАС України суд визнав дії відповідача протиправними та скасував державну реєстрацію договору оренди.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, третя особа СГ «Матвєєв» оскаржила її в апеляційному порядку, та в апеляційній скарзі зазначила, що вимоги позивачки про витребування земельної ділянки із незаконного користування були обґрунтовані порушеннями під час укладання договору оренди земельної ділянки від 29.12.2000 року, що був раніше укладений між нею та СГ «Матвєєв». З цього приводу Новомиколаївський суд Запорізької області ухвалою від 25.01.2010 року заборонив відповідачу проводити реєстрацію будь-якого договору оренди, укладеного між цими особами. Проте, на підставі заяви третьої особи судом 15.02.2010 року було скасовано цю заборону, з урахуванням того, що між ОСОБА_1 та СГ «Матвєєв»укладено новий договір оренди землі від 01.01.2009 року, які предметом спору не був.

Зазначає також, що на час подання відповідачу заяви від 16.02.2010 року, позивачка в судовому порядку не оскаржувала останній договір, а заявила про це позовні вимоги тільки 02.03.2010 року, тому, на думку апелянта, підстав для відмови в державній реєстрації договору у відповідача не було.

Крім того, в апеляційній скарзі третя особа зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки до компетенції адміністративного суду не належить розгляд питань дійсності договору. З врахуванням того, що позивачка посилається в обґрунтування своїх вимог на те, що договір від 01.01.2009 року є підробленим, та це є предметом спору, який розглядається Новомиколаївським районним судом в справі № 2-70/10, вважає, що суд мав зупинити провадження в адміністративній справі до вирішення спору щодо правомірності правочину.

Вважає, що суд першої інстанції не повно дослідив матеріали справи, а тому виніс незаконне та необґрунтоване рішення. Просить скасувати постанову суду та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач та її представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити в силі постанову суду.

В запереченнях посилалися на те, що позивачка мала намір припинити договірні відносини з третьою особою ще з жовтня 2009 року, про що письмово повідомила відповідача та отримала від нього відповідь від 23.10.2009 року. Цій намір також підтверджений заявою позивачки від 16.02.2009 року.

Зазначає також, що договір оренди землі до його державної реєстрації є неукладеним, отже він не міг бути предметом спору в суді. Крім того, позивачка отримала свій екземпляр договору тільки 02.03.2010 року після судового засідання, в якому вона дізналася про його реєстрацію.

Також заперечує проти доводів апелянта щодо порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки із незаконного користування було зупинено до вирішення цієї справи.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні вважав, що апеляційна скарга підлягає задоволенню та зазначив, що суд першої інстанції не повно зясував обставини справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, не зазначив, які саме правові норми були порушені діями відповідача під час реєстрації договору оренди землі.

Так, вважає, що посилання позивача на свою заяву, в якій вона просила не реєструвати договір оренди, не має законного підґрунтя. Зазначає, що договір відповідав вимогам, передбаченим ст.. 15 Закону України «Про оренду землі»та був підписаний сторонами, отже, підстав для відмови в його реєстрації не було.

Пояснив також, що весь пакет документів, необхідний для реєстрації договору, був наданий орендарем завчасно, що надало можливість зареєструвати договір в день звернення третьої особи, отже на час отримання заяви від позивача 16.02.2010 року договір вже був зареєстрований.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, постанову скасувати та в позові ОСОБА_1 відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи,перевіривши дотримання судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником земельної ділянки розміром 6,76 га, яка знаходить ся на території Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області на підставі Державного акта на право власності на землю серії І-ЗП № 049813, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно ухвали Новомиколаївськорго районного суду Запорізької області від 25 січня 2010 року відповідачу заборонено було проводити реєстрацію будь-якого договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та СГ «Матвєєв».

15.02.2010 року вказану заборону ухвалою того ж суду скасовано.

В позовній заяві про витребування земельної ділянки із незаконного користування (а.с. 65-66) позивачка посилається на невідповідність закону договору, укладеного в 2000 році. Тільки в уточненій позовній заяві від 02.03.2010 року позивачка посилається на неправомірність договору від 01.01.2009 року.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно постанови КМУ від 17 липня 2003 року № 1088 «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», на базі державного реєстру земель та державного реєстру прав власності на нерухоме мано створено Державний реєстр прав на землю та нерухоме майно, держателем якого визначено Державний комітет по земельних ресурсах.

Відповідно до п.п. 11 п. 4 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затвердженого Указом Президента України від 14 серпня 2000 року N 970 (зі змінами, внесеними Указом від 19 серпня 2002 року N 720), Держкомзем, зокрема, здійснює у складі державного земельного кадастру реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок, веде Державний реєстр прав на землю та нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру»N 134/2003 від 17.02.2003 покладено на Державний комітет України по земельних ресурсах функції з державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру.

В своєму позові ОСОБА_1 посилається на постанову КМУ № 2073 від 25.12.1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі». Проте, положення вказаної постанови суперечать, зокрема ст.. 202 Земельного кодексу України, п. 1 Наказу Держкомзему України по земельних ресурсах від 23.05.2003 року № 135 та вище переліченим нормативним актам, якими визначений інший орган, якій має здійснювати реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди землі, а саме державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах». З урахування цього слід погодитись з доводами відповідача про те, що реєстрація договору оренди землі була правомірно здійснена на підставі «Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель», затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 року № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.07.2003 року на № 641/7962.

Таким чином убачається, що на час здійснення реєстрації договору були відсутні будь-які правові підстави для відмови в реєстрації. Посилання позивача на подану нею заяву не можна вважати належним способом захисту її інтересів, оскільки така заява не передбачена жодним нормативним актом та на відповідача не покладається обовязків щодо вчинення на її підставі будь-яких дій.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів вважає, що дії відповідача не можуть бути визнані протиправними, оскільки позивачем не вказано правових підстав цього, тобто не зазначено, якому саме нормативному акту ці дії суперечать.

Колегія суддів вважає, що під час реєстрації договору відповідач мав виходити з презумпції правомірності правочину. Так, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких умов у відповідача були відсутні підстави для відмови в реєстрації договору з підстав його недійсності, оскільки така недійсність має бути встановлена в судовому порядку.

Суд першої інстанції послався на ч. 3 ст. 2 КАС України, але при цьому не обґрунтував, в чому саме не відповідають дії відповідача зазначеним в указаній нормі вимогам.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому постанова суду підлягає скасуванню.

Оскільки з матеріалів справи вбачається безпідставність позовних вимог позивача, які не ґрунтуються на законі, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись п. 3 ч.1 ст. 198, п.4 ч. 1 ст. 202 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Селянського господарства «Матвєєв»задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 25.05.2010 року в справі № 2а-1721/10/0870 скасувати.

В позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.. 254 КАС України та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.. 212 КАС України.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2011 року.

Головуючий О.М.Панченко

Судді О.А.Проценко

ОСОБА_2

Головуючий: О.М. Панченко

Суддя: М.О. Католікян

Суддя: О.А. Проценко