Справа № 815/3546/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2015-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3546/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року 11 год. 07 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

судді Бойко О.Я.,

судді Іванова Е.А.,

за участю секретаря Слободянюка К.С.,

За участю сторін:

Позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника Відповідача ОСОБА_3,

перекладача ОСОБА_4 Абдула,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби № 363-15 від 27.04.2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби № 363-15 від 27.04.2015 року.

Ухвалою суду від 23 червня 2015 року відкрито провадження по справі.

В судовому засіданні 22.07.2014 року позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби № 363-15 від 27.04.2015 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, в тому числі посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях наданих суду раніше (а.с. 53-57).

Заслухавши пояснення позивача, та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_5, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, постійно проживав в м. Бейт Сахур (Віфлеєм), яке знаходиться на підконтрольній Палестинській Національній Адміністрації території (ОСОБА_6), араб, за віросповіданням християнин-католик. За сімейним станом неодружений.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що позивач вперше потрапив до України в 1999 році з метою отримання вищої освіти. На території України позивач навчався до 2005 року, що підтверджується дипломом бакалавра з компютерної інженерії виданим Одеським національним політехнічним університетом 25.06.2005 року, Свідоцтвом Державного університету Львівська політехніка, а також Дипломом магістра Одеської державної академії холоду (а.с. 115, 168, 215). Після закінчення навчання ОСОБА_1 ОСОБА_2 повернувся до країни постійного проживання, де влаштувався на роботу вчителем до греко- католицької церкви у м, ОСОБА_7. Через декілька місяців позивач звільнився з роботи та 05.09.2006 року знову прибув до України. 27.10.2006 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся за захистом в Україні при цьому не надавши будь-яких пояснень стосовно причин виїзду (а.с. 176). Рішенням ДКНР № 120-08 від 17.03.2008 року позивачу було відмовлено у визнанні біженцем, яке він оскаржував у судовому порядку (а.с. 154-155, 172).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 2а-7877/08/1570 від 24.04.2009 року позовну заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 було залишено без розгляду (а.с. 131). Після цього позивач знову повернувся до країни постійного проживання, проте 17.08.2012 року позивач знову виїхав до України. В якості причини неможливості повернення до країни постійного проживання позивач повідомив про дискримінацію християнського населення на палестинських територіях з боку представників політичного руху «ФАТХ».

З огляду на матеріали справи, в Україну позивач виїхав із країни свого постійного проживання 17.08.2012 року, легально на підставі національного паспорту та візи. За захистом позивач звернувся лише в серпні 2013 року, тобто майже через рік нелегального перебування на території України.

14.05.2013 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 66-67).

Рішенням ДМС України від 27 квітня 2015 р. № 363-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Згідно особової справи позивача (№ 2013OD0125), в основу оскаржуваного рішення покладений висновок від 01.12.2014 року «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 124-130).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає оскаржуване рішення відповідача обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним.

Зі змісту покладеного в основу спірного рішення висновку вбачається, що співробітник міграційної служби вважав, що у позивача немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону, для надання додаткової форми захисту. У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», співробітник міграційної служби дійшов висновку про доцільність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_8 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Оцінюючи обставини вїзду позивача до України, відповідач надав перевагу тому, що позивач звернувся за захистом в Україні після виникнення необхідності легалізувати своє перебування на території України. При цьому відповідач дійшов висновку, що пояснення позивача не заслуговують на увагу, оскільки є надуманими та недостовірними.

Так, позивач вказав недостовірні відомості, а саме під час першого звернення в 2006 році позивач повідомив, що він ніколи не був членом політичної партії «ФАТХ» та не підтримував її діяльність, проте під час повторного звернення він зазначив, що був активним членом вказаної організації. Окрім того, під час проведення протоколу анкетування від 24.07.2013 року (а.с. 68-73) ОСОБА_1 ОСОБА_2 стверджував, що активною політичною діяльністю став займатись у віці 12 років. Під час проведення протоколу співбесіди від 12.08.2013 року (а.с. 74-75) позивач зазначає, що відвідував лише вибори.

Суд також враховує, що під час першого звернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 повідомив про переслідування його батька. Під час повторного звернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 наполягав на особистих переслідуваннях, які проявлялись в відмові працевлаштування в країні постійного проживання. В той же час, жодних додаткових пояснень або підтверджень вищезазначеного позивач надати суду не зміг.

Отже, до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_5. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися до ОСОБА_5 є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві та позові щодо небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_5 особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивач не володіє інформацією про повідомлені ним випадки переслідування, у зв'язку із чим суд погоджується із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяви фактів.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятих ним рішень та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що субєкт владних повноважень Державна міграційна служба України прийняв рішення про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, які мають значень для прийняття рішення, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України у судовому засіданні 22.07.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Складення постанови у повному обсязі відкладено, про що згідно вимог ч. 2 ст. 167 КАС України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби № 363-15 від 27.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови підписано колегією суддів 27.07.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя О.Я. Бойко

Суддя Е.А. Іванов

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби № 363-15 від 27.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

27 липня 2015 року.