Справа № 2-а-2118/11
Суддя: Буячок Л. І.
Дата ухвалення: 2011-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-2118/11
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2011 р.

Лановецький районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Буячок Л І

при секретарях Майхрук Н.М., Колесніку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ланівці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, приватного сільськогосподарського підприємства «Промінь», за участю третьої особи на стороні позивачів ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради та комунального підприємства «Лановецьке районне бюро технічної інвентаризації», за участю третьої особи на стороні відповідачів ОСОБА_3 районного споживчого товариства про визнання недійсним (незаконним) пункт 3 розділу 2 і розділ 3 рішення виконкому ОСОБА_3 селищної ради № 97 від 12.09.1997 року та реєстраційного посвідчення -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду із даною заявою, оскільки вважають, що оспорюване рішення виконавчого комітету є незаконним, необґрунтованим і таким, що винесено з порушенням вимог законодавства, яке діяло на момент його прийняття.

Як на підставу адміністративного позову вони зсилаються на той факт, що дійсним власником спірного нерухомого майна приміщення магазину на території ОСОБА_3 ринку є ПСП «Промінь» як правонаступник забудовника павільйону Лановецьке міжгосподарське підприємство по виробництву яловичини.

Також підставою звернення до суду став факт, що згідно договору купівлі-продажу від 13.10.2000 року позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбали в рівних частках приміщення магазину в м. Ланівці по вул. Грушевського на території ринку. З цього часу вони користувались ним і на даний час ОСОБА_2 торгує в ньому, вважаючи себе співвласником і добросовісним набувачем даного спірного обєкту нерухомості.

Позивачі також вважають, що виконавчий комітет селищної ради при прийнятті оспорюваного рішення керувався Законом України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», який втратив чинність 12.06.1997 року, тобто застосував Закон, який не діяв на момент прийняття рішення.

Також позивачі вважають, що прийняття цього рішення нічим не аргументовано, оскільки ОСОБА_3 РайСТ не було надано органу місцевого самоврядування на момент його прийняття жодних підтверджуючих чи правовстановлюючих документів, які свідчили б про причетність чи участь у будівництві даного магазину.

Одночасно позивачі заявили клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, посилаючись на те, що про наявність існування рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 селищної ради № 97 від 12.09.1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дізнались лише в січні 2010 року із змісту рішення Лановецького районного суду у справі № 2-83/2010 року від 7.12.2010 року, яке при перегляді апеляційною інстанцією частково скасовано і ним визнано право власності на приміщення магазину по вул. Грушевського 16 «а» в м. Ланівці за ОСОБА_3 РайСТ.

При розгляді справи в судовому засіданні позивачі повністю підтримали свої вимоги і їх представник при цьому пояснив, що дійсним власником спірного нерухомого майна є ПСП «Промінь», як правонаступник забудовника павільйону Лановецьке МПВЯ. А тому прийняте виконавчим комітетом ОСОБА_3 селищної ради рішення № 97 від 12 вересня 1997 року «Про визнання права власності на житлові будинки та нежитлові приміщення» та видане на підставі нього КП «Лановецьке районне бюро технічної інвентаризації» реєстраційне посвідчення № 132 від 16 вересня 1997 року, порушують права власності ПСП «Промінь».

Позовні вимоги мотивовані тим, що прийняте ОСОБА_3 селищною радою рішення про оформлення права власності на торговий павільйон ПП-1 по вул. Грушевського в м. Ланівці порушує право спільної часткової власності ОСОБА_1 на цю ж нерухому річ, що виникло на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого за № 2651, укладеного між ПСП «Промінь» зі сторони продавця та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зі сторони покупців в рівних частинах. ПСП «Промінь» було власником торгового павільйону, як правонаступник прав і обовязків ОСОБА_3 міжгосподарського підприємства по виробництву яловичини, яке здійснювало будівництво зазначеного торгового павільйону як забудовник.

ОСОБА_1 є співвласником і добросовісним набувачем спірного обєкту нерухомості на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року, укладеного між ПСП «Промінь» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (ПО ? частині), тому існування оскаржуваного рішення порушує їх право власності на торговий павільйон.

Представник ОСОБА_3 міської ради позов визнав, пояснивши, що рішення ОСОБА_3 селищної ради № 97 від 12.09.1997 року є незаконним, прийнятим на підставі Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», що втратив чинність на момент прийняття даного рішення, а також, ознайомившись із протоколом засідання виконавчого комітету, переконався, що ОСОБА_3 РайСТ не було представлено ніяких правовстановлюючих документів.

Представник третьої особи на стороні відповідача позову не визнав і вважає, що він не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, так як із змісту позовної заяви не підтверджується наявність спору в сфері публічно правових відносин.

Крім того, представник вважає, що позивачі вводять суд в оману, заявляючи, що дізналися про своє порушене право тільки недавно, оскільки спір про нерухоме майно, тобто магазин, триває роками, про що свідчать представлені рішення інших судів про це.

Представник також вважає безпідставним твердження позивачів про те, що спірне рішення порушує їх право власності на майно, так як таке право в них і не виникло, оскільки є рішення Лановецького районного суду від 7.12.2010 року та рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 10.03.2011 року про визнання права власності на магазин за ОСОБА_3 РайСТ.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд зясував наступні обставини.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 селищної ради від 12 вересня 1997 року № 97 «Про визнання права власності на житлові будинки та нежитлові приміщення» за РайСТ було визнано право власності на нежиле приміщення павільйону ПП-1, на підставі якого 16 вересня 1997 року ОСОБА_3 районним бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення, згідно якого приміщення павільйону ПП-1 було зареєстровано за РайСТ та записано в реєстрову книгу за № 132.

Рішенням ОСОБА_3 селищної ради від 2 квітня 1999 року № 103 «Про приведення у відповідність пункту 3 другого розділу рішення виконкому селищної ради від 12 вересня 1997 року № 97 і розділ третій даного рішення» право власності на магазин, що знаходиться на території ринку, визнано за міжгосподарським підприємством по виробництву яловичини та зобовязано Лановецьке районне бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію магазину і видати реєстраційне посвідчення новому власнику.

5 квітня 1999 року на підставі даного рішення БТІ було видано Реєстраційне посвідчення № 111 про реєстрацію приміщення магазину без номера по вул. Грушевського за МГП по виробництву яловичини.

Згідно п. 1.11 Статуту приватного сільськогосподарського підприємства «Промінь», який зареєстрований ОСОБА_3 районною державною адміністрацією 28 квітня 2000 року, правонаступником ОСОБА_3 міжгосподарського підприємства по виробництву яловичини є ПСП «Промінь».

13 жовтня 2000 року ПСП «Промінь», яке згідно п. 1.11 його Статуту є правонаступником ОСОБА_3 міжгосподарського підприємства по виробництву яловичини, продало ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за № 2651, в рівних частках кожному приміщення магазину, що знаходиться в м. Ланівці, по вул. Грушевського (без номера).

На підставі вищевказаного договору БТІ 13 жовтня 2000 року приміщення магазину без номера по вул.. Грушевського в цілому зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та записано в реєстраційну книгу за № 111.

19 серпня 2004 року рішенням господарського суду Тернопільської області у справі № 8/48-1191, яке вступило в закону силу, визнано недійсним з моменту прийняття рішення ОСОБА_3 селищної ради від 2 квітня 1999 року № 103.

5 серпня 2005 року рішенням господарського суду Тернопільської області у справі № 6/135-1892, яке вступило в законну силу, визнано недійсним реєстраційне посвідчення від 5 квітня 1999 року, видане ОСОБА_3 БТІ на підставі рішення ОСОБА_3 селищної ради № 103 від 2 квітня 1999 року.

Згідно рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради від 27 березня 2008 року № 115 викупленій ОСОБА_2 будівлі магазину в м. Ланівці по вул. Грушевського присвоєно погосподарський номер «16а».

8 квітня 2008 року ОСОБА_1, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 693, належну йому ? частину нежитлової будівлі приміщення магазину, що знаходиться в м. Ланівці по вул. Грушевського, 16 а, продав ОСОБА_5

На підставі зазначеного договору 23 квітня 2008 року БТІ зареєструвало право власності на ? частку приміщення даного магазину за ОСОБА_5, про що видало відповідний витяг про реєстрацію № 18621857.

В судовому засіданні встановлено, що павільйон ПП-1, магазин без номеру, по вул. Грушевського та магазин по вул. Грушевського, 16 а, в м. Ланівці є одним і тим же приміщенням, що було визнано сторонами в судовому засіданні, а також підтверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи на даний обєкт нерухомості.

Аналізуючи здобуті в судовому засіданні докази суд вважає, що позовні вимоги підставні і підлягають до задоволення із врахуванням слідуючого.

Адміністративне судочинство, згідно з частиною першою ст..2 КАСУ спрямоване на захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень (органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень). Публічно-правовим визнається спір, в якому один із учасників наділений публічно-владними повноваженнями, та здійснює владні управлінські функції. Субєкт владних повноважень зобовязаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зі змісту рішення № 97 від 12 вересня 1997 року вбачається, що воно прийняте на підставі Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», який втратив чинність 12 червня 1997 року в звязку з прийняттям Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно статей 30, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено ведення обліку та реєстрацію права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб. Однак питання встановлення чи припинення права власності законодавчо не віднесено до компетенції ради чи її виконавчих органів. Отже, відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення перевищено межі повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», в порушення норм Конституції України, Закону України «Про власність» (який був чинний на той момент), визнано право власності на майно (павільйон ПП-1) за ОСОБА_3 районним споживчим товариством.

У відповідності до статті 57 Закону України «Про власність» якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Суд дійшов висновку, що в конкретній ситуації має місце порушення норм ст. 2 КАС України, яка визначає загальні критерії для оцінювання судом дій або бездіяльності субєктів владних повноважень. Адміністративне судочинство спрямоване на захист прав і інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Встановлення невідповідності діяльності субєкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв в ст. 2 КАС України для оцінювання його рішення є підставою для задоволення адміністративного позову.

В ч. 2 ст. 19 Конституції України закріплено принцип законності при прийнятті рішень органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченні Конституцією та Законами України.

При прийнятті рішення орган місцевого самоврядування повинен діяти обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, вчиняти дії неупереджено, добросовісно, з дотриманням принципу рівності перед законом з врахуванням прав особи на участь в прийнятті рішення, тобто дотримання принципу гласності, доступу до інформації, про обставини, що можуть бути покладені в основу рішення і забезпечити право особи чи її представнику знати про прийняте рішення.

Суд вважає підставним вимоги позивачів, оскільки в судовому засіданні здобуті докази про те, що прийняте рішення № 97 від 12.09.1997 року «Про визнання права власності на житлові будинки та нежитлові приміщення» виносилось без належного обґрунтування, з посиланням на Закон, що втратив чинність на час його прийняття, без повідомлення сторін і тим самим ущемленням їх в праві надати необхідні документи для підтвердження своїх прав, без дотримання принципів, передбачених законодавством, а також виходячи за межі своїх повноважень, оскільки Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачено права виконавчого комітету встановлення чи припинення права власності.

Щодо посилання представника третьої особи на стороні відповідача на те, що провадження у справі слід закрити, оскільки заявлений позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд вважає їх безпідставними, виходячи із слідуючого.

Стаття 18 КАС України визначає, що місцевим судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган місцевого самоврядування.

Згідно ст.. 140 Конституції України і ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до органів місцевого самоврядування віднесено і виконавчі комітети селищних ОСОБА_4.

Крім того, судом враховано і те, що згідно ухвали Лановецького районного суду від 17 березня 2011 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міської ради, комунального підприємства «Лановецьке районне бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним пункту 3 розділу 2 і розділу 3 рішення виконкому ОСОБА_3 селищної ради № 97 від 12.09.97 року та реєстраційного посвідчення з тих підстав, що з матеріалів справи вбачається публічно- правовий спір, тому позовна заява не підлягає розгляду в суді в порядку цивільного судочинства.

Щодо порушення позивачами строків звернення до суду, на які звертає увагу представник третьої особи зі сторони відповідачів, суд вважає, що їх доцільно поновити, оскільки позивачі в судовому засіданні підтвердили, що про існування рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 селищної ради № 97 від 12.09.1997 року «Про визнання права власності на житлові будинки та нежитлові приміщення» і його значення для їх інтересів їм стало відомо тільки в результаті розгляду Лановецьким районним судом та Апеляційним судом Тернопільської області справи за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 споживчого товариства та ОСОБА_3 районного споживчого товариства, за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_7 про визнання права спільної часткової власності на магазин по вул. Грушевського, 16 а в м. Ланівці та усунення перешкод в користуванні приміщенням магазину шляхом примусового виселення, та позовом ОСОБА_3 районного споживчого товариства до приватного сільськогосподарського підприємства «Промінь», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, за участю третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог, приватного нотаріуса ОСОБА_3 районного нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_3 районної державної нотаріальної контори та комунального підприємства «Лановецьке районне бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, визнання права власності та усунення перешкод в користуванні майном і прийняття рішення по них від 07.12.2010 року та 10.03.2011 року.

Якщо врахувати, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до винесення даних рішень, якими визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення магазину від 13.10.2000 року, а також реєстраційні посвідчення № 111 від 13.10.2000 року, реєстраційне посвідчення № 111 від 23.04.2008 року, визнано право власності на павільйон за ОСОБА_3 РайСТ , цілком підставно вважали себе власниками спірного приміщення магазину, маючи правовстановлюючі документи, і взнавши, що в основу рішення суду покладено саме рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 селищної ради № 97 від 19.09.1997 року «Про визнання права власності на житлові будинки та нежитлові приміщення», про яке вони не могли знати раніше, то ними не порушено строків звернення до суду.

Відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути поданий в межах строку звернення, що встановлений в розмірі 6 місяців з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Суд приймає до уваги, що згідно п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади або місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Судом не досліджувалися докази щодо майнових претензій сторін, оскільки це було предметом розгляду по цивільній справі, рішення по якій було винесено 07.12.2010 року, а тільки правомірність прийняття рішення органом місцевого самоврядування.

Суд також вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним реєстраційного посвідчення № 132 від 16.09.1997 року, виданого ОСОБА_3 районним бюро технічної інвентаризації слід залишити без розгляду, оскільки цей спір існує між органом місцевого самоврядування з однієї сторони і органом (Бюро техінвентаризації) , який здійснює владні функції на основі законодавства з іншої сторони, є субєктом владних повноважень, тому його належить розглядати в окружному адміністративному суді а не місцевому загальному суді відповідно до вимог ст. 18 КАС України, що визначає правила предметної підсудності справ.

Керуючись ст.ст. 19,41,55,68 Конституції України, ст. ст. 2,17,18,50,99,100 КАС України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 6.03.2008 року № 2, -

П О С Т А Н О В И В :

Поновити строк звернення до суду позивачів за захистом свого порушеного права як такий, що порушений з поважних причин.

Визнати незаконним і скасувати п. 3 розділу 2 рішення виконкому ОСОБА_3 селищної ради № 97 від 12.09.1997 року «Про визнання права власності на нежилі приміщення приміщення павільйону ПП-1».

Позовні вимоги в частині визнання недійсним реєстраційного посвідчення № 132 від 16.09.1997 року, виданого ОСОБА_3 бюро технічної інвентаризації, залишити без розгляду.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Лановецький районний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10- ти денний строк з дня проголошення постанови.

Суддя: ОСОБА_8