Справа № 804/4658/15
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2015 р. Справа № 804/4658/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Коренева А.О.,
при секретарі судового засідання Литвин Ю.Ю.,
представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,
представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Відповідач, СДПІ з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську МГУ Міндоходів, проти задоволення позову заперечував, навівши доводи, аналогічні викладеним в акті перевірки від 16.02.15, з посиланням на який прийнято спірне рішення. На думку відповідача, оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, адже ґрунтується на висновках акту перевірки, які відображають порушення позивача, виявлені СДПІ в ході перевірки залізниці.
Вивчивши доводи позову та заперечень, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Вказаний акт перевірки складений про результати документальної планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.10 по 31.12.12 (далі ОСОБА_5 перевірки).
За висновками ОСОБА_5 перевірки, в частині, що стосується оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, перевіркою встановлено порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, 198.6 ст.198, п.201.14 ст.201 ПКУ, в результаті чого завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму ПДВ 6 260 343,81 грн., в тому числі по періодах липень 2010 р. грудень 2012р. (том 1 а.с.24).
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесеного на їх підставі спірного акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
Правове регулювання відносин між державою та платником податків з приводу формування останнім за звітний (податковий) період показників податкового кредиту та сум грошових зобовязань з ПДВ, що підлягають сплати до бюджету, здійснюється відповідно до приписів ПКУ.
Відповідно до п.44.1. ст.44 ПКУ для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п. 198.1. ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у звязку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких, є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Приписами п.198.2. ст.198 ПКУ визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п.198.3. статті 198 ПКУ податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Положеннями п.198.6. ст.198 ПКУ передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу. У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Згідно з п. 201.14. ст.201 ПКУ платники податку зобов'язані вести окремий облік операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об'єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з цим розділом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (далі Закон № 996-XIV) господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі ст. 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Приписами ст.9 Закону № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.
Системний аналіз наведених правових норм дає суду підстави для висновку, що законодавцем безумовно презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку. Таким чином, право платника податку на віднесення вартості товарів (послуг) до складу витрат та включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як: придбання платником податку у інших платників цього податку товарів чи послуг, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку - отримання доходу, тобто досягнення розумної економічної мети; підтвердження податковою накладною, оформленої належним чином із зазначенням усіх обов'язкових реквізитів, визначених Податковим кодексом України, та видану суб'єктом підприємницької діяльності, зареєстрованим платником податку на додану вартість.
На підтвердження реальності господарських взаємовідносин із контрагентами, за взаємовідносинами з якими контролюючим органом зазначено про завищення позивачем податкового кредиту, як-то з ДП «Укрзалізничпостач», ПП «Альтекс ОСОБА_8», ТОВ «Дніпропетровський завод спецобладнання», ПП «Валга», ПП «Аплікат», ТПТ «Спектр», ТОВ «Дніпро Сервіс Ремонт», ТОВ «Кон-траст», з ТОВ «Регіон-плюс», ТОВ «Фотомаг Ком Юей», ТОВ «Діавест - Компютерний світ», з ФОП ОСОБА_9, з ТОВ «Рівс», з ТОВ «ПКФ «Стальінвест», ТОВ «Діавест-Компютерний світ», з ТОВ «Електронна компанія «ЕДВАНС», ДП «ТЕХНО-БУД», ТОВ «Укрбудівниця», ТОВ «Квік-2006», позивачем надані до суду копії первинних документів, складені та виписані відповідними контрагентами та позивачем при прийнятті товарів (послуг) за результатами таких взаємовідносин: видаткові та податкові накладні, реєстри отриманих податкових накладних, акти здачі-прийняття робіт, дефектні акти, довідки, рахунки фактури, листи підприємств, довіреності, рахунки на оплату, банківські виписки, платіжні доручення, техніко-економічне обгрунтування наявності в колісно-роликовому цеху системи загально-витяжної вентиляції, товарно-транспортні накладні, картки складського обліку матеріалів.
Суд відзначає, що зміст наданих позивачем первинних документів, що виступили підставою внесення відповідних записів до документів бухгалтерського та податкового обліку, в повній мірі відповідають вимогам ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме, містять назву документа, дату і місце складання, назви підприємств, від імені яких складено документи, відомості про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особисті підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Оформлення податкових накладних з порушенням вимог ст.201 ПКУ судом не встановлено.
Суд зважує, що відповідачем не заперечується факт надання позивачем таких документів в ході перевірки, жодні зауваження до їх змісту в акті перевірки відсутні, факти наявності на підприємстві позивача товарів (послуг), що були предметом вказаних операцій, їх оплати позивачем контрагентам відповідачем не спростовані. Ані в акті перевірки, ані в судовому засіданні відповідачем не надані чіткі та змістовні доводи/пояснення з приводу юридичної дефектності наявних у позивачем документів. Не заперечується відповідачем і той факт, що податкові накладні, спірні суми податкового кредиту за якими віднесені позивачем до податкового кредиту, виписані його контрагентами, які на час їх оформлення знаходились в Єдиному державному реєстрі, а також мали реєстрацію платників податку на додану вартість. Зазначаючи про юридичну дефектність первинних документів позивача, СДПІ посилається виключно на матеріали перевірок контрагентів позивача.
Суд зазначає, що посилання відповідача на висновки матеріалів перевірки контрагентів позивача, як на єдину підставу визнання первинних документів такими, що є юридично дефектні, та непідтвердження реальності господарських операцій, є безпідставними з огляду на таке.
Податковий кодекс України не ставить право платника ПДВ на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів, дотримання контрагентом правил місцезнаходження тощо. Якщо контрагенти не дотримуються правил податкової дисципліни, не виконали свого зобовязання по сплаті податку до бюджету або відсутні за місцезнаходженням, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Також суд зазначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» позивач та контрагенти позивача є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених ст. 228 Цивільного кодексу України та ст.ст. 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб'єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.
Така правова позиція відповідає позиції, викладеній Європейським Судом з прав людини (рішення від 22.01.2009 у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03), а також Верховним Судом України (постанова від 09.09.2008 у справі №21-500во08, постанова від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанова від 31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ Мукачівський лісокомбінат до Мукачівської ОДПІ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, постанова від 31.01.2011 у справі за позовом ТОВ Фірма ВІК до ДПІ у м. Херсоні про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень).
Зазначаючи про відсутність факту реального здійснення господарської діяльності з контрагентами, податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України). Недійсність фіктивних правочинів, тобто встановлення факту відсутності наміру створити правові насідки, а отже реально здійснити господарську діяльність, визначається тільки судом. Рішення суду про визнання правочинів між позивачем та його контрагентом недійсними СДПІ до суду не надано.
Крім того, згідно з ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності). Єдиною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом, саме законом, а не актами, в тому числі актами перевірок податкових органів, які б факти в таких актах не були відображені.
Посилання відповідача на дані Системи автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту, за якими встановлено розбіжності між податковими зобов'язаннями контрагентів позивача та податковим кредитом позивача суд також не бере до уваги, оскільки Податковий кодекс України не ставить право платника ПДВ на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів. Якщо контрагенти не виконали свого зобовязання по сплаті податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.
Стосовно правомірності віднесення до кладу податкового кредиту по придбанню молока та молочних продуктів суд зазначає таке. Згідно зі ст.185 ПКУ обєктом оподаткування є, зокрема операції з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України. Відповідно до пп.14.1.191. п.14.1 ст.14 ПКУ постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару. Постачанням товарів також вважаються:
а) фактична передача матеріальних активів іншій особі на підставі договору про фінансовий лізинг (повернення матеріальних активів згідно з договором про фінансовий лізинг) чи іншої домовленості, відповідно до якої оплата відстрочена, але право власності на матеріальні активи передається не пізніше дати здійснення останнього платежу;
б) передача права власності на матеріальні активи за рішенням органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи відповідно до законодавства;
в) будь-яка із зазначених дій платника податку щодо матеріальних активів, якщо платник податку мав право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі придбання зазначеного майна чи його частини (безоплатна передача майна іншій особі; передача майна у межах балансу платника податку, що використовується у господарській діяльності платника податку для його подальшого використання з метою, не повязаною із господарською діяльністю такого платника податку; передача у межах балансу платника податку майна, що планувалося для використання в оподатковуваних операціях, для його використання в операціях, що звільняються від оподаткування або не підлягають оподаткуванню);
г) передача (внесення) товарів (у тому числі необоротних активів) як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також їх повернення;
д) ліквідація платником податку за власним бажанням необоротних активів, які перебувають у такого платника;
е) передача товарів згідно з договором, за яким сплачується комісія (винагорода) за продаж чи купівлю.
Не є постачанням товарів випадки, коли основні виробничі засоби або невиробничі засоби ліквідуються у звязку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, а також в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення необоротних активів, або коли платник податку надає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення необоротних активів в інший спосіб, внаслідок чого необоротний актив не може використовуватися за первісним призначенням;
Діяльність з забезпечення працівників зайнятих на важких та шкідливих умовах праці безоплатно за встановленими нормами молока або інших рівноцінних харчових продуктів не є обєктом оподаткування згідно ПКУ, адже не підпадає під вищезазначені поняття постачання товару.
Приписами ст.166 Кодексу законів про працю України встановлено, що на роботах із шкідливими умовами праці працівникам видаються безоплатно за встановленими нормами молоко або інші рівноцінні харчові продукти.
Відповідно до п.6.1.7 колективного договору Придніпровської залізниці на 2011-2014 роки (зі змінами та доповненнями) адміністрація зобовязується забезпечити видачу працівникам, які зайняті на роботах з важкими і шкідливими умовами праці, безоплатно молока або інших рівноцінних продуктів відповідно до чинних нормативно-правових актів.
Забезпечення працівників залізниці молоком у межах трудових відносин та відповідно до існуючого законодавства є компенсацією за важкі та шкідливі умови праці.
Отже, пільги і компенсації працівникам за важкі та шкідливі умови праці, які надаються роботодавцями в рамках трудового законодавства, не є поставкою товару без оплати або операцією з безоплатної поставки товару у розумінні Податкового кодексу України, оскільки здійснюються не в рамках цивільного або господарського обороту, а у звязку з врегульованими спеціальним законодавством трудовими відносинами між роботодавцем і працівником.
Позивачем до перевірки стосовно придбання продуктів харчування для безоплатного забезпечення працівників, зайнятих на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, згідно ст.7 Закону України Про охорону праці були надані копії таких первинних документів: договорів з ТОВ Натуральний продукт, ТОВ Науково-виробниче обєднання Промсервіс; оригінали податкових та видаткових накладних, де зазначено назву отриманих продуктів харчування, а саме згущене молоко біле 8.5% 0.2 кг. Посадовими особа СДПІ, котрі проводили перевірку, зазначено в акті, що надані до перевірки первинні документи (видаткові накладні) не містять визначення щодо того, яке молоко було придбане у постачальника з цукром або без цукру.
Однак, зазначені у акті копії сертифікатів та посвідчень якості не відносяться до бухгалтерських первинних документів, а також містять назву номенклатури поставки молоко незбиране згущене з цукром 8.5% жиру, що не відповідає назві зазначеній у видаткових накладних від постачальників. Документи, а саме копії посвідчень якості: №2583 від 15.11.2011 р., №30 від 07.12.2011 р., №1353 від 18.07.2011 р., №1078 від 30.05.2011 р., №1717 від 02.08.2011 р., №200 від 08.03.2011 р., №270 від 31.03.2011 р., №366 від 02.05.2011 р., №127 від 07.02.2011 р., №279 від 24.02.2012 р., №506 від 28.09.2012 р., №486 від 17.09.2012 р., №245 від 03.05.2012 р., не мають відношення до придбаного продукту харчування ВСП Вагонне депо Батуринська від постачальників ТОВ Натуральний продукт та ТОВ НВО Промсервіс.
В договорах, а саме в специфікаціях на постачання молока та молочних продуктів (спецмолока), з ТОВ Натуральний продукт № ПР/Л-1230ню від 22.02.2012 р., та ТОВ НВО Промсервіс №ПР/Л-1117/ню від 05.04.2011 р. по ВСП Вагонне депо Батуринська зазначено Згущене молоко, жирність до 9 % фасовка стаканчик 200г, що відповідає назві у видаткових накладних від постачальників і не відповідає назві у перелічених сертифікатах якості. Походження цих сертифікатів не відомо, а також вони не зазначені в узагальненому переліку документів, використаних при проведені перевірки.
За викладених обставин, суд констатує, що факт придбання товарів/послуг та використання їх в послідуючому у власній господарській діяльності підтверджується наявними в матеріалах справи первинним документами, які оформлені відповідно до вимог чинного законодавства України і містять усі необхідні реквізити, висновки щодо порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, 198.6 ст.198, п.201.14 ст.201 ПКУ, за допущення яких прийнято спірне рішення, носять характер субєктивних припущень посадових осіб СДПІ, які проводили перевірки, такі висновки не доведені в ході розгляду справи відповідачем належними та допустимими доказами, а надані до суду позивачем документи та пояснення спростовують доводи відповідача, викладені в акті перевірки та запереченнях проти позову.
Окремо суд зазначає, що зміст оскарженого податкового повідомлення-рішення дозволяє дійти висновку, що сума грошового зобовязання з ПДВ за таким рішенням визначена у звязку із встановленими актом перевірки від 16.02.15 №68/28-01-48-03-01073828 порушеннями приписів ст. ст.44, 198 та 201 ПКУ, про визначення грошового зобовязання у звязку із порушенням позивачем ст.185 ПКУ спірне рішення не мітить.
На підставі вищевикладеного суд зазначає, що позивачем в період з липня 2010р. по грудень 2012р. правомірно у відповідності до ст. ст.44, 198 та 201 ПКУ - сформовані спірні суми податкового кредиту в розмірі 6 260 343,81 грн., а доводи та позиція податкового органу стосовно завищення податкового кредиту не ґрунтуються на вимогах закону, а отже і спірне податкове повідомлення-рішення не узгоджується з вимогами ПКУ, у звязку з чим підлягає скасуванню як протиправне.
Згідно з ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з державного бюджету України.
Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили згідно зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 27.07.15.

Суддя ОСОБА_10