Справа № 587/1503/15-а
Суддя: Дашутін І. В.
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 587/1503/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Дашутіна І.В., при секретарі Макошенець С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до міського голови м. Суми ОСОБА_2, департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_3 міської ради про визнання протиправним і скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Суми від 29.05.2015 року № 207-к «Про звільнення ОСОБА_1В.»; поновити його на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з дати звільнення і в цій частині звернути судове рішення до негайного виконання; стягнути з департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради (м. Суми, вул. Горького, 21) на його користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення по дату фактичного поновлення на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради заробітної плати і в цій частині звернути судове рішення до негайного виконання в розмірі виплати за один місяць; стягнути ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10000 гривень та судові витрати; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у даній справі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наявністю порушень з боку відповідача під час прийняття вказаного розпорядження, ч. 3 ст. 40 КЗпП України, вказуючи на те, що звільняючи позивача за прогул (ч.3 ст. 40 КЗпП України) з 14.04.2015 року по 29.05.2015 року, відповідач порушив норми трудового законодавства, звільнивши позивача в період його тимчасової непрацездатності під час перебування його на стаціонарному лікуванні у відповідному медичному закладі.

Крім того, позивач зазначає, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного у даній справі розпорядження, його вже було звільнено з займаної посади з 14.04.2015 року розпорядженням того ж відповідача від 14.04.2015 року № 149 к за одноразове грубе порушення трудового законодавства (п.1ч.1ст.41 КЗпП України), а тому позивач вважає, що між ним, як працівником та відповідачем, як роботодавцем було припинено трудові правовідносини з 14.04.2015 року у звязку з його звільненням за розпорядженням за одноразове грубе порушення трудового законодавства, і тому, відповідач не мав права звільняти вже звільненого працівника, яким є позивач, оскільки на дату прийняття оскаржуваного у даній справі розпорядження (29.05.2015 року), розпорядження від 14.04.2015 року було повністю виконано у звязку з чим припинило свою дію фактом його виконання.

Позивач, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 70рп/2009 справа № 1-9/2009 також вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження діяв за межами наданих йому законом повноважень, оскільки не наділений діючим законодавством правом визнавати такими, що втратили чинність ненормативні правові акти індивідуальної дії, які ним же були прийняті раніше, та які вичерпали свою дію фактом їх виконання.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач систематично вчиняє щодо нього протиправні дії, направлені на незаконне позбавлення його роботи, право на вільне обрання якої та незаконне звільнення з якої гарантовано Конституцією України.

Вказане позивач обґрунтовує наявністю судових рішень у інших судових справах, що набрали законної сили, а саме: справа № 2-а/591/344/14 в якій скасовано догану, що незаконно була оголошена відповідачем позивачеві, справа № 591/6446/14-а, в якій скасовано розпорядження відповідача щодо незаконного скорочення посади позивача.

Враховуючи, що позивач змушений регулярно звертатись до судових інстанцій за захистом своїх порушених трудових прав, позивач вважає, що вказані обставини завдають йому значних моральних страждань, які підлягають відшкодуванню у вигляді компенсації на його користь моральної шкоди.

Представник позивача підтримав адміністративний позов позивача в повному обсязі та просить його задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 міської ради заперечує проти позову позивача у повному обсязі, вважає, що ОСОБА_3 міський голова діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, приймаючи оскаржуване позивачем розпорядження, оскільки право на визнання міським головою прийнятих ним раніше розпоряджень такими, що втратили чинність, прямо передбачено Регламентом роботи ОСОБА_3 міської ради.

Крім того, представник відповідача зазначає, що розпорядження ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2 від 14.04.2015 року № 149-к «Про звільнення ОСОБА_1В.», яким звільнено позивача з 14.04.2015 року за одноразове грубе порушення трудового законодавства роботодавцем виконано не було, оскільки відповідачем не було видано позивачеві трудову книжку, тому відповідач мав право звільнити позивача вдруге за новим розпорядженням від 29.05.2015 року № 207-к, яке є предметом розгляду даної справи, з цієї ж дати.

В свою чергу, представник відповідача вказує на те, що ОСОБА_3 міський голова не був обізнаний про перебування позивача на лікарняному з 14.04.2015 року, тому і видав вказане розпорядження, а повідомлення його про хворобу позивача заступником позивача за місцем роботи, відповідач не вважає належним повідомленням, оскільки на думку відповідача таке повідомлення має здійснювати виключно особисто позивач.

Представник відповідача департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради зазначає що позовні вимоги позивача обґрунтовані, оскільки згідно до даних, які є в департаменті, позивачеві станом на 14.04.2015 року повністю виплачено заробітну плату, видано відповідну довідку про нарахування на вказану дату і подальші нарахування не здійснювались у звязку з тим, що до департаменту надійшло належним чином засвідчене розпорядження ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2 від 14.04.2015 року № 149 к згідно до змісту якого позивача було звільнено з 14.04.2015 року за одноразове грубе порушення трудового законодавства.

Представник вказаного відповідача зазначила, що департамент з вказаної дати вважав, що позивач звільнений, оскільки в цьому розпорядженні не було зазначено, що воно не набрало чинність, як і не було зазначено іншої дати набрання ним чинності, ніж дата звільнення позивача, тобто 14.04.2015 року, й відповідно, департамент не здійснював табелювання робочого часу позивача, й припинив нарахування заробітної плати.

У звязку з наведеним, представник департаменту зазначила, що розпорядження ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2 від 14.04.2015 року № 149-к є актом, що припинив трудовий договір, укладений з позивачем, як працівником в усній формі з дати, яка в цьому розпорядженні зазначена, тобто з 14.04.2015 року, а тому ОСОБА_3 міський голова ОСОБА_2 не маючи трудових прав та обовязків роботодавця по відношенню до позивача у період, після 14.04.2015 року, не мав повноважень приймати оскаржуване у даній справі розпорядження від 29.05.2015 року, оскільки не був на вказану дату роботодавцем по відношенню до позивача.

Таким чином, представник департаменту вважає оскаржуване позивачем у даній справі розпорядження незаконним.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наведених нижче підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, позивач у даній справі, призначений на посаду директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради розпорядженням міського голови м. Суми від 06.02.2014 року № 57-к, що підтверджується записом в його трудовій книжці (а.с. 12).

З матеріалів справи вбачається, що 14.04.2015 року розпорядженням № 149 к ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2, відповідачем у даній справі, позивача звільнено з посади директора вказаного департаменту 14.04.2015 року згідно п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків, а саме: надання містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок по вул. Черепіна, 1/2 та 1/3 в м. Суми під будівництво торгового комплексу ТОВ «Епіцентр» з порушенням Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, затвердженого наказом Мінрегіонбуду від 07.07.2011 року № 109 «Про затвердження Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст» (а.с. 11).

В свою чергу, розпорядженням ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2 від 29.05.2015 року № 207 к, цього ж позивача звільнено з посади директора вказаного департаменту, тобто з тієї ж посади та з тієї ж дати (14.04.2015 року) за прогул без поважних причин в період з 14.04.2015 року по 29.05.2015 року (п.4 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 42).

Другим пунктом цього розпорядження відповідач вважає таким, що втратило чинність розпорядження від 14.04.2015 року № 149 к «Про звільнення ОСОБА_1В.».

Отже, матеріали даної справи свідчать про те, що два ненормативних правових акти посадової особи органу місцевого самоврядування індивідуальної дії у сфері трудових правовідносин, які за своєю суттю, регулюючи процедуру звільнення позивача з займаної посади з однієї і тієї ж дати, визначають різні підстави такого його звільнення, що свідчить про їх протиріччя один одному та не забезпечують принцип стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування та громадянином, який мав би гарантуватись відповідачем під час прийняття ним такого роду розпоряджень, оскільки саме цей принцип породжує у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Суд також вважає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.

Вказане узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року N 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України.

Крім того, ст. 58 Конституції України встановлено, що нормативно правові акти не мають зворотної дії у часі, і це означає, що пізніше прийнятий нормативно правовий акт не може врегульовувати трудові правовідносини, які виникли до моменту прийняття цього акту, а тим більше, погіршувати становище особи, по відношенню до того, яке існувало до прийняття цього акту.

Частиною першою ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права згідно до якого Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ч.3 ст. 22 Конституції України).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване у даній справі розпорядження, відповідач порушив вказані конституційні принципи, а відтак, оскаржуване розпорядження є незаконним.

Крім того, суд погоджується з правовими обґрунтуваннями позиції позивача та другого відповідача (департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради) відносно того, що приймаючи оскаржуване розпорядження від 29.05.2015 року та звільняючи позивача 14.04.2015 року за прогул без поважних причин в період з 14.04.2015 року по 29.05.2015 року, ОСОБА_3 міський голова ОСОБА_2 діяв всупереч положень рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 справа N 1-9/2009, яке згідно до ст. 69 ЗУ «Про Конституційний Суд України» є обовязковим для виконання, і яким встановлено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Судом встановлено, що звільняючи позивача з його посади першим розпорядженням 14.04.2015 року з цієї ж дати, за одноразове грубе порушення трудового законодавства, з позивачем за місцем його роботи, тобто в департаменті містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, було проведено розрахунок, видано йому довідку про нараховані виплати, з 14.04.2015 року припинено нарахування заробітної плати, як звільненому працівнику, що підтверджується відповідним листом другого відповідача від 15.05.2015 року № 782/08.01-11-Ж та довідкою від 20.05.2015 року № 53.

Крім того, роботодавцем 28.04.2015 року вручено особисто позивачеві текст вказаного розпорядження, яке було виконано в повному обсязі і самим позивачем шляхом припинення виконання ним трудових прав та обовязків, передбачених на його посаді в департаменті, починаючи з 29.04.2015 року, оскільки саме в цей день позивач вийшов з лікарняного.

Отже, з наведеного вбачається, що розпорядження ОСОБА_3 міського голови від 14.04.2015 року № 149 к «Про звільнення ОСОБА_1В.» вичерпало свою дію фактом його виконання, а отже, на момент прийняття першим відповідачем оскаржуваного у даній справі розпорядження, тобто 29.05.2015 року, вказане розпорядження від 14.04.2015 року вже втратило свою дію фактом його виконання, а тому, не могло бути скасованим чи зміненим органом місцевого самоврядування після його виконання.

Разом з тим, приймаючи оскаржуване у даній справі розпорядження від 29.05.2015 року № 207 к та звільняючи позивача з 14.04.2015 року за прогул без поважних причин в період з 14.04.2015 року по 29.05.2015 року, перший відповідач (міський голова м. Суми ОСОБА_2М.) не тільки не мав повноважень на прийняття такого розпорядження відносно позивача, оскільки трудові правовідносини між ними, як роботодавцем та працівником на дану дату вже було припинено 14.04.2015 року, а й фактично, без наявності відповідних повноважень роботодавця у день прийняття оскаржуваного розпорядження, змінив підставу звільнення позивача з займаної посади, після того, як сам факт звільнення вже відбувся із зазначенням іншої правової підстави звільнення, тобто перший відповідач врегулював по іншому трудові правовідносини, у період з 14.04.2015 року, які вже були врегульовані розпорядженням першого відповідача від 14.04.2015 року і яке вже втратило свою чинність фактом його виконання.

Враховуючи все наведене у сукупності, суд дійшов до висновку, що перший відповідач, приймаючи оскаржуване у даній справі розпорядження про звільнення позивача, фактично змінив своє попереднє розпорядження про звільнення позивача, що не відповідає вказаним нормам права, а отже, свідчить про незаконність оскаржуваного розпорядження, прийняття цього розпорядження ОСОБА_3 міським головою ОСОБА_2 не в межах його повноважень, у звязку з чим, воно підлягає скасуванню.

Суд вважає необґрунтованими посилання представника ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 міської ради про наявність у ОСОБА_3 міського голови повноважень на внесення змін, скасування оскаржуваного розпорядження, визнання їх такими, що втратили чинність у звязку з тим, що ці повноваження передбачені Регламентом роботи ОСОБА_3 міської ради, оскільки відповідно до вказаного Регламенту, що є додатком до рішення ОСОБА_3 міської ради від 15.12.2010 року № 21-МР (ст. 86) серед повноважень міського голови відсутнє таке повноваження, як право на внесення змін, визнання такими, що втратили чинність чи скасування власних розпоряджень у сфері трудових правовідносин.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 14.04.2015 року по 28.04.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АГИ № 981442, виданим Комунальним закладом «Сумська обласна клінічна лікарня» (а.с. 51).

Одночасно, судом встановлено, що ОСОБА_3 міський голова ОСОБА_2 був повідомлений про хворобу позивача офіційно та публічно 14.04.2015 року заступником директора департаменту, тобто заступником позивача, під час проведення апаратної наради при міському голові.

Вказаний факт підтверджується відеозаписом вказаної апаратної наради, офіційно оприлюдненої на сайті ОСОБА_3 міської ради.

Факт оприлюднення вказаного відеозапису не заперечується представником ОСОБА_3 міської ради та ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2

Отже, дослідивши вказані докази у сукупності, суд приходить до висновку про обізнаність ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_2, як станом на 14.04.2015 року до моменту публічного оголошення ним розпорядження про звільнення позивача від 14.04.2015 року, так і станом на 29.05.2015 року, про відсутність позивача на робочому місці 14.04.2015 року з поважної причини, якою є хворобою позивача, у звязку із чим, він перебував на стаціонарному лікуванні у відповідному медичному закладі, що виключає вину позивача, як працівника.

Таким чином, суд не може вважати обґрунтованою підставу звільнення позивача 14.04.2015 року за прогул без поважної причини у період з 14.04.2015 року по 29.05.2015 року, оскільки це не відповідає наведеним вище фактичним обставинам та не спростовано відповідачами.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Разом з тим, не дивлячись на вказану обставину, відповідач звільнив позивача 14.04.2015 року, тобто з дня перебування його на лікарняному.

Згідно до ч. 2 п. 17 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Згідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач підлягає поновленню на роботі на посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 14.04.2015 року з виплатою йому середнього заробітку починаючи з цієї дати і за весь час вимушеного прогулу по дату його фактичного поновлення на роботі у вказаній посаді.

Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з першого відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами підстав стягнення з відповідача такої шкоди.

Так, згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Позивачем не наведено достатніх доказів щодо прийняття ним додаткових зусиль для організації свого життя у звязку із незаконним звільненням, не наведено доказів втрати нормальних життєвих звязків та не зазначено в чому полягають його моральні страждання, що зумовлює необґрунтованість заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Згідно до ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

У відповідності до ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Тому необхідно встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 159-161 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження ОСОБА_3 міського голови від 29.05.2015 року № 207-к «Про звільнення ОСОБА_1В.»

Поновити ОСОБА_1 на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 29.05.2015 року і в цій частині постанову суду звернути до негайного виконання.

Стягнути з департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради (м. Суми, вул. Горького, 21) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 29.05.2015 року по дату фактичного поновлення на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради і в частині постанову суду звернути до негайного виконання в розмірі виплати за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у даній справі:

- зобов'язати ОСОБА_3 міського голову ОСОБА_2 подати до суду у 3-х денний строк з дати отримання даного судового рішення звіт про виконання цього судового рішення частині поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 29.05.2015 року;

- зобовязати департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради подати у 3-х денний строк з дати отримання даного судового рішення звіт про виконання цього судового рішення в частині виплати позивачеві заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць;

- зобовязати департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради подати в 3-х денний строк з дати набрання цим рішенням законної сили, звіт про виконання цього судового рішення в частині виплати позивачеві заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 29.05.2015 року і по дату його фактичного поновлення на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради.

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції, з одночасним направленням її копії до суду апеляційної інстанції протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі відкладення складання повного тексту постанови, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після спливу строку на подачу апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

Суддя І.В. Дашутін