Справа № 22133/10
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2011-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2011 р.справа № 2а-2566/10/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Коршуна А.О. Католікяна М.О.

при секретарі судового засідання: Федоровій Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 08.07.2010 року в справі № 2а-2566/10/0870

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Відкритого акціонерного товариства «Запорізькій сталепрокатний завод»

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

встановила :

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулось із адміністративним позовом до Відкритого акціонерного товариства »Запорізький сталепрокатний завод»(далі відповідач або ВАТ «Запорізький сталепрокатний завод») про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 112310 грн 73 коп. та пені у сумі 875 грн. 94 коп., а всього 113186 грн. 67 коп., за невиконання нормативу з працевлаштування інвалідів у 2009 році. Оскільки відповідачем вказана сума заборгованості добровільно не сплачена, позивач просив суд стягнути її у судовому порядку.

Постановою суду першої інстанції в задоволені позову відмовлено повністю. Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем створені фактично робочі місця для працевлаштування інвалідів, застосовані відповідні заходи для їх працевлаштування, а тому відсутня вина у вчиненні правопорушення, що виключає можливість притягнення до адміністративно-господарської відповідальності.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач звернувся із апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати постанову та прийняти нову, якою задовольнити позов.

Зазначає в апеляційній скарзі, що факт інформування відповідачем відповідних Центрів зайнятості належить до сфери правовідносин відповідача з цими Центрами зайнятості, що регулюються ОСОБА_1 України „Про зайнятість населення", проте який не регулює спірні правовідносини, оскільки:

- предметом спору є стягнення адміністративно-господарських санкцій;

- Центр зайнятості не є структурним підрозділом Фонду соціального захисту інвалідів та його територіальних відділень (і навпаки), і не відповідає за належне (неналежне) виконання службою зайнятості своїх обов'язків.

Вважає, що виконанням обовязку, покладеного на відповідача ОСОБА_1 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»є саме фактичне працевлаштування.

Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги позивача.

Відповідач надав до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

ВАТ «Запорізький сталепрокатний завод»є юридичною особою та відноситься до підприємств, яким, відповідно до ст. 19 ОСОБА_1 №875-ХІІ встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_1 №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 ОСОБА_1 №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього ОСОБА_1, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем було подано до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2009 рік, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ від 18.02.2010 року середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача у 2009 році склала 1149 осіб. Відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 ОСОБА_1 №875-ХІІ, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди в кількості 46 осіб. Фактично, на підприємстві відповідача у 2009 році, були працевлаштовані інваліди у кількості 39 осіб.

Таким чином, матеріали справи підтверджують факт невиконання відповідачем вимог законодавства щодо працевлаштування інвалідів, тобто вчинення правопорушення у сфері господарської діяльності та обґрунтованість розрахунку адміністративно-господарських санкцій, здійсненого позивачем. Загальні принципи застосування відповідальності за такі правопорушення визначені у Господарському кодексі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується наданими до справи матеріалами, відповідачем вживались залежні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення щодо працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що відповідач протягом 2009 року щомісячно надавались звіти про наявність вільних робочих місць за формою 3-ПН, в яких вказувалось на потребу понад 10 вакантних місць доля працевлаштування інвалідів.

Суд першої інстанції також врахував, що відповідач здійснював додаткові заходи для працевлаштування інвалідів, а саме: уклав договір на послуги по пошуку, оцінці і підбору персоналу № 102/1/111 від 31.12.2008 р. з ТОВ «Альпина-Персонал»; неодноразово розміщував рекламні оголошення про працевлаштування інвалідів в газеті Медіа-група Місто».

Як свідчать матеріали справи, протягом 2009 р. для працевлаштування Заводським районним центром зайнятості м. Запоріжжя направлялись для працевлаштування 14 інвалідів, працевлаштована одна особа. Матеріали справи також не містять доказів відмовити відповідача у працевлаштуванні інвалідів.

Відповідно до ч. 3 ст.18 ОСОБА_1 підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надати державній службі занятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, слід окремо зазначити, що за правилами викладеними у ч.І.ст.18 ОСОБА_1 забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звертання до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що згідно діючого законодавства, обов'язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов'язок роботодавця є вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче, місце, тобто укладення з ним трудового договору. Обов'язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Принцип застосування відповідальності лише за наявності вини закріплено в теорії права, та конкретизовано для господарських правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України, якою повинен керуватися суд при вирішені даної справи. Застосування відповідальності без наявності вини, можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності - лише за наявності вини.

Отже, відповідач довів факт відсутності вини та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності.

Щодо стягнення пені колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 ОСОБА_1 №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування пені є наявність порушення, за яке передбачено стягнення адміністративного господарських санкцій, та порушення термінів їх сплати. Оскільки суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність порушення, пеня окремому застосуванню та нарахуванню не підлягає, а вимога щодо стягнення пені є такою, що не відповідає нормам ч. 4 ст. 20 ОСОБА_1 №875-ХІІ, у звязку з чим не підлягає задоволенню.

Колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яким обставини в справі встановлені правильно та порушень норм матеріального і процесуального права не допущено.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення не вбачається

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного від 08.07.2010 року в справі № 2а-2566/10/0870 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначенні ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

В повному обсязі текст ухвали складено 01.08.2011 року.

Головуючий: О.М. Панченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: М.О. Католікян