Справа № 1170/2а-1046/12
Суддя: Н.В. Чубара
Дата ухвалення: 2012-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УКРАЇНА -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2012 року Справа № 1170/2а-1046/12

Кіровоградський окружний адміністративний суд

у складі: головуючого судді Чубари Н.В.

секретар судового засідання Черна О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Кіровоградської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача щодо скасування податкових повідомлень-рішень від 06.10.2011 року № 002381710, № НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені відповідачем на підставі акта перевірки, яким зроблено висновки про порушення вимог п.1 ст.203, п.1, п.2 ст.215, ч.1 ст.216, ст..228 ЦК України в частині нікчемності правочинів, так як вони не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями) завищено дозволений податковий кредит на суму податку на додану вартість на суму 6660,00 грн., в т.ч. за січень 2011 року на суму 880,00 грн., за березень 2011 року на суму 5780,00 грн.; п.198.2, п.198.3, п.198.6, ст..198, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями) неправомірне заявлення суми відємного значення з податку на додану вартість за березень 2011 року на 629,00 грн.

Позивач не погоджується з висновками податкового органу викладеному в акті перевірки, оскільки господарські операції з контрагентами ТОВ „Синергія-С, ТОВ „Міксбуд, ТОВ „Промагролізинг, ТОВ „Житлобуд-БК мали реальний характер. Правомірність формування позивачем податкового кредиту за результатами господарських операцій з вказаними контрагентами підтверджується первинними фінансово-господарськими документами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги із зазначених підстав.

Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, посилався на те, що на виконання постанови слідчого з ОВС СВ ПМ ДПА у Кіровоградській області від 02.08.2011 р. „Про призначення позапланової документальної перевірки ФОП ОСОБА_1М. проведеною документальною позаплановою невиїзною перевіркою позивача встановлено, що господарські операції позивача з контрагентами ТОВ „Синергія-С, ТОВ „Міксбуд, ТОВ „Промагролізинг, ТОВ „Житлобуд-БК не має реального характеру, так як укладені правочини є нікчемними. Тому, винесене за результатами перевірки податкові повідомлення рішення, прийняті згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши у судовому засіданні надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Представником відповідача, заявлено клопотання про заміну первинного відповідача Кіровоградську обєднану державну податкову інспекцію на належного відповідача Кіровоградську обєднану державну податкову інспекцію Кіровоградської області Державної податкової служби, посилаючись на те, що відповідно до наказу ДПС України № 82 від 21 жовтня 2011 року „Про реорганізацію окремих територіальних органів Державної податкової служби утворено Кіровоградську обєднану державну податкову інспекцію на належного відповідача Кіровоградську обєднану державну податкову інспекцію Кіровоградської області державної податкової служби. Кіровоградська обєднана державна податкова інспекція припинена шляхом реорганізації ДПА у Кіровоградській області та підпорядкованих їм державних податкових інспекцій у районах, містах, районах у містах, міжрайонних, обєднаних та спеціалізованих державних податкових інспекцій.

Судом встановлено, що наказом ДПС України № 82 від 21 жовтня 2011 року „Про реорганізацію окремих територіальних органів Державної податкової служби утворено Кіровоградську обєднану державну податкову інспекцію Кіровоградської області Державної податкової служби. Кіровоградська обєднана державна податкова інспекція припинена шляхом реорганізації ДПА у Кіровоградській області та підпорядкованих їм державних податкових інспекцій у районах, містах, районах у містах, міжрайонних, обєднаних та спеціалізованих державних податкових інспекцій.

Позивач не заперечує проти задоволення даного клопотання.

Зважаючи на викладене, враховуючи підстави заявленого клопотання, суд вважає за необхідним клопотання задовольнити, допустити заміну первинного відповідача Кіровоградську обєднану державну податкову інспекцію на належного відповідача Кіровоградську обєднану державну податкову інспекцію Кіровоградської області Державної податкової служби.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зареєстровано як фізичну особу-підприємця виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 04.02.2002 р. (а. с. 6)

Судом встановлено, що згідно з реєстраційними даними видами діяльності ФОП ОСОБА_1, зазначеними в акті перевірки, визначено:

- 20.51.0 виробництво інших виробів з деревини;

- 51.53.1 оптова торгівля деревиною;

- 52.48.9 роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами. (а. с. 110)

На підставі постанови слідчого з ОВС СВ ПМ ДПА у Кіровоградській області від 02.08.2011 р. „Про призначення позапланової документальної перевірки ФОП ОСОБА_1М., згідно п.п.75.1.2, п.75.1 ст.75, п.п.78.1.11, п.78.1 ст.78, п.79.1 ст.79 Податкового кодексу, на підставі наказу від 07.09.2011 р. №572/1710 головним державним податковим ревізором - інспектором відділу контрольно-перевіряючої роботи управління оподаткування фізичних осіб Кіровоградської ОДПІ Кіровоградської області ДПС проведено документальну позапланова невиїзна перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2008 р. по 31.03.2011 року. (а. с. 72 73, 74)

За результатами перевірки складено акт № 173/1710/НОМЕР_2 від 20.09.2011 р., в якому зафіксовано порушення п.1 ст.203, п.1,2 ст.215, ч.1 ст.216, ст.228 ЦК України в частині нікчемності право чинів, так як вони не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями) завищено дозволений податковий кредит на суму податку на додану вартість на суму 6660,00 грн., в тому числі за січень 2011 року на суму 880,00 грн., за березень 2011 року на суму 5780,00 грн.; п. п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями) неправомірне заявлення суми відємного значення з податку на додану вартість за березень 2011 року на 629,00 грн. (а. с. 80 100)

На підставі висновків акту відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 06.10.2011 р. № НОМЕР_3, яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання за платежем: податок на додану вартість за основним платежем в сумі 6600,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 1 грн. та № НОМЕР_1, яким позивачеві зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 629,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 1,00 грн. (а. с. 29, 31)

Судом встановлено, що 02 березня 2011 р. між ТОВ „Житлобуд-БК та ФОП ОСОБА_1 укладено договір поставки, відповідно до якого ТОВ „Житлобуд-БК зобовязується поставити та передати у власність позивача товар, а ФОП ОСОБА_1 зобовязується прийняти та оплатити товар (а. с. 36).

Факт надання послуг ТОВ „Житлобуд-БК позивачу підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме накладною № 14 від 14.01.2011 р. на загальну суму з ПДВ 5280,00 грн., податковою накладною № 14 від 14.12.2011 р на загальну суму з ПДВ 52800,00 грн., накладною №04/03 від 04.03.2011 на загальну суму з ПДВ 13080,00 грн., податковою накладною № 9 від 04.03.2011 р. на загальну суму з ПДВ 13080,00 грн., накладною № 15/03 від 15.03.2011 р. на загальну сум з ПДВ 21600,00 грн., податковою накладною № 18 від 15.03.2011 р. на загальну суму з ПДВ 21600,00 грн. (а. с. 33, 35, 39 42)

Оплату за доставлений товар позивачем здійснено в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок ТОВ „Житлобуд-БК в повному обсязі, що підтверджується квитанціями до прибуткового ордера № 04/03 від 04.03.2011 р. на за суму з ПДВ 1666,67 грн., № 09/03 від 09.03.2011 р., на загальну суму з ПДВ 513,33 грн., № 15/03 від 15.03.2011 р. 1666,67 грн., № 16/03 від 16.03.2011 р. 1666,67 грн., № 17/03 від 17.03.2011 р. 266,66 грн. (а. с. 43)

Сума 629,00 грн. по господарським операціями ФОП ОСОБА_1 також включені ТОВ „Житлобуд-БК до складу податкового зобовязання з ПДВ за березень 2011 року, що підтверджується податковою декларацією з ПДВ за березень 2011 р. ТОВ „Житлобуд-БК та розшифровкою податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (а. с. 44 48).

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999р. № 996- XIV (далі за текстом Закон № 996-XIV) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1, 2 ст. 9 Закону № 996-XIV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Частиною 1 статті 3 Господарського кодексу України встановлено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між субєктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між субєктами господарювання та субєктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

Правила формування податкового кредиту платниками податку на додану вартість визначені статтею 198 Податкового кодексу України.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльні платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенні таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативної або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податкової накладною.

В пункті 198.6 ст. 198 ПК України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно п. 201.8 ст. 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на фактично отриманий товар (роботи, послуги), що призначений для використання у власній господарській діяльності.

З наданих до справи копій документів вбачається, що первинні документи належним чином складені на виконання укладеного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням положень пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, яка визначає презумпцію правомірності рішень платника податку, самостійно визначені платником податку валові витрати і податковий кредит вважаються сформованими правомірно, доки контролюючим органом в установленому порядку не буде доведено факту невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам. Податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це установлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Право на звернення податкових органів із відповідними позовами встановлено пунктом 11 статті 10 Закону України від 4 грудня 1990 року № 509-ХІІ „Про державну податкову службу в Україні.

Суд критично оцінює твердження відповідача, на порушення позивачем вимог ст. 203, ст. 215, ст. 228 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Для встановлення нікчемності правочину за вказаною вище нормою закону, необхідно довести умисел сторін такого правочину на ухилення від сплати податків, що потягне за собою недоотримання державним бюджетом грошових коштів, чим спричиняється шкода державі. Такий умисел, серед іншого, може бути встановлений вироком суду в кримінальній справі.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона) усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Таким чином, для визнання зобов'язання таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина субєктів підприємницької діяльності, які підписували договір, що проявляється у формі умислу, який спрямований на приховування доходів від оподаткування;

- такий умисел повинен виникнути до моменту укладення угоди;

- мета укладення такого договору - приховування доходів від оподаткування.

Відсутність хоча б однієї з них не дає підстав стверджувати, що зобовязання учинялося з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави.

Відповідно до ст. 24 Кримінального кодексу України наявність умислу визначається на підставі усвідомлення особою або особами суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності), передбачення його суспільно небезпечних наслідків і бажання їх настання.

Щодо наявності умислу субєкта підприємницької діяльності, то він визначається як умисел такої особи. Разом з тим, наявність або відсутність умислу має встановлюватися або вироком суду, або відповідними висновками, зробленими за наслідком порушення кримінальної справи, що може бути покладено в основу судового рішення про застосування наслідків нікчемної угоди, що передбачені положеннями частини першої статті 208 Господарського кодексу України.

Зазначена позиція відображена в Постанові Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, в якій серед іншого зазначено, що перелік правочинів які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Відповідно до Узагальнення Верховного суду України від 24.11.2008р. „Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст. 203 ЦК необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК немає спеціальної підстави (норми) для цього. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Отже, передумовою для встановлення факту нікчемності господарської угоди є встановлення факту її фіктивності, тобто безтоварного характеру, укладення угод без наміру створення цивільно-правових наслідків, лише з метою отримання певної преференції, зокрема права на податковий кредит та відшкодування податку на додану вартість з бюджету.

Факт нікчемності господарської угоди повинен доводитись належними доказами, як то вироком суду, що набрав законної сили, про притягнення до кримінальної відповідальності осіб за відповідне злочинне діяння (фіктивне підприємництво, підроблення документів, тощо), які встановлюють причинно-наслідковий звязок між укладеними угодами та несплатою податків, вину в ухиленні від сплати податків.

Відповідно до приписів ст. ст. 6, 67 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 19, 58 Конституції України, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Таким чином, чинним законодавством України не передбачено, що на одну із сторін цивільно-правової угоди, яка є платником податків, покладено обовязок з перевірки відповідності законодавству установчих документів іншого учасника правовідносин та дотримання ним вимог податкового законодавства.

Закон України „Про податок на додану вартість не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб'єктами господарювання.

Якщо контрагент допустив порушення законодавства, у тому числі податкового, то це є підставою для індивідуальної відповідальності цієї сторони.

У разі фактичного здійснення господарської операції, порушення законодавства з боку контрагентів не впливає на формування податкового кредиту покупцем та не є підставою для позбавлення останнього даного права, якщо він виконав усі передбачені законом умови для цього і має всі документальні підтвердження розміру заявленого податкового кредиту.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, Рішення Європейського Суду від 09.01.2007 у справі „Інтерсплав проти України, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього субєкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Податковим органом не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_1, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, допущені його контрагентами, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даним підприємством було одержання позивачем податкової вигоди.

Будь-яких підстав, визначених Законом України „Про податок на додану вартість, які б виключали право позивача на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, судом не встановлено.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не доведено.

На підставі викладеного, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції від 06.10.2011 року № 002381710, № НОМЕР_1.

Присудити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 судові витрати з державного бюджету шляхом зобовязання Державної казначейської служби України безспірно списати з рахунку податкового органу грошові кошти в розмірі 107,30 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, копія якої одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова в повному обсязі складена 08.05.2012 р.

Суддя Н.В.Чубара