Справа № 25435/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2011 р. справа № 2-3353/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Дадим Ю.М. Суховарова А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська на рішення Індустріального районного суду м Дніпропетровська від 17 вересня 2010 року

у справі № 2-3353/10 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м Дніпропетровська про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити дії

В с т а н о в и л а :

Рішенням Індустріального районного суду м Дніпропетровська від 17 вересня 2010 року вимоги позивача задоволено повністю, визнано незаконними дії відповідача в частині виплати позивачу пенсії у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 18.08.2010 р., без урахування підвищення, встановленого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»і зобовязано відповідача здійснити перерахунок позивачу пенсії з її підвищенням на 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 18.08.2010 р., та виплатити позивачу різницю між розрахованою та фактично виплаченою сумою. З державного бюджету на користь позивача стягнуто судові витрати в сумі 45,50 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та направити справу на новий розгляд.

Апеляційна скарга відповідача мотивована не врахуванням положень Законів України про Держаний бюджет на відповідний рік, компетенції органів Пенсійного фонду України, відсутності фінансування даного виду видатків та не урегульованості на законодавчому рівні питання щодо механізму виплати підвищення до пенсії дітям війни, а також тим, що у 2008 році було визначено розмір підвищення до пенсії дітям війни. Підставою для направлення справи на новий розгляд, відповідач вважає те, що судом першої інстанції не було зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги територіального органу ПФУ виходячи з нижченаведених підстав.

Судом першої інстанції зясовано, що позивач по справі має статус «дитини війни», що відповідно надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» № 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору по цій справі є бездіяльність територіального органу ПФУ щодо нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії у розмірах визначених ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. (далі Закон № 2195-IV від 18.11.2004 р.).

Тобто, відповідачем у справі не оспорюється правовий статус позивача як «дитини війни»та його право на отримання підвищення до пенсії, що передбачене у статті 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р., спірним є розмір виплати позивачу підвищення до пенсі, встановленої статтею 6 Закону

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість звуження змісту права особи зі статусом «дитина війни»на гарантований державою соціальний захист та про обовязок держави в особі відповідача по справі забезпечити належний її матеріальний рівень.

Наведені висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки суди при вирішенні справ даної категорії повинні дотримуватися положень Конституції Укра їни та інших правових актів, за якими визначено юридичну силу нормативно-правових актів, приписів частини чет вертої статті 9 КАС України, згідно якої, у разі невідповід ності нормативно-правового акта Кон ституції України, закону України, …або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, а також зобовязанні виходити із загаль них засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами.

Отже, у даних спірних правовідносинах основною нормативною базою, що регулює питання соціального захисту дітей війни, є Конституція України, Закон України від 18.11.2004 № 2195-IV «Про соціальний захист дітей війни»(далі по тексту Закон від 18.11.2004 № 2195-IV), і інші акти міжнародного та національного законодавства, якими передбачено ряд пільг, допомоги та гарантій особам, на яких поширюється їх дія, зокрема, визначено розміри виплати щомісячного підвищення до пенсії. За принципом превалювання спеціальної норми над загальною, положення Закону України «Про соціальний захист дітей війни»є спеціальною нормою у галузі законодавства соціального захисту дітей війни, і відповідно саме цей Закон має у зазначеній справі пріоритет застосування.

Разом з тим, з матеріалів справи видно, що суд першої інстанції повно встановивши всі фактичні обставини спору та правильно прокоментувавши норми процесуального права, застосував їх в даному конкретному випадку помилково, що призвело до постановлення незаконного судового рішення.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 25.08.2010 року в порядку ЦПК України, позовні вимоги заявлені ним в порядку Цивільно-процесуального кодексу України. Суд першої інстанції, у свою чергу, відкрив провадження у справі та розглянув справу за цим позовом також в порядку цивільно-процесуального закону, з постановленням рішення у справі 17.09.2010 року.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції при постановленні рішення у цій справі не прийняв до уваги положення рішення Конституційного Суду України від 9 вересня 2010 року № 19-рп/2010, яким у пункті 3 резолютивної частини встановлено, що положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами»від 18 лютого 2010 року № 1691-IV та Цивільного процесуального кодексу України, визнані неконституційними, і втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За таких обставин з 9 вересня 2010 року відновлено дію положення Кодексу адміністративного судочинства України, що діяло до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами», зокрема, положення пункту 3 частини першої статті 18, якими встановлювалося, що всі адміністративні справи у спорах фізичних осіб із субєктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Виходячи з викладеного, позов у цій справі, суд першої інстанції з 9 вересня 2010 року повинен був розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, при розгляді зазначеної справи та винесенні рішення від 17.09.2010 року в порядку ЦПК, суд першої інстанції розглянув та вирішив зазначену справу неповноважним складом, чим грубо порушив норми процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 202 КАС України, є однією із підстав для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Враховуючи вищевикладене, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій справі.

Приймаючи рішення у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права, яким у спірний період часу регулювалися правовідносини між позивачем та територіальним органом ПФУ.

Законами про Державний бюджет України протягом 2006 - 2008 років до Закону від 18.11.2004 № 2195-IV вносилися зміни, якими зупинялася дія статті щодо цієї виплати та встановлювалися інші, менші від визначених указаною нормою, розміри підвищення до пенсії.

Проте, відповідно до рішень Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян та 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України окремі зміни, внесені законами про Державний бюджет на відповідні роки, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

У період 2009 року та у 2010 році визначений статтею 6 Законом України «Про соціальний захист дітей війни»розмір підвищення до пенсії дітей війни не змінювався, отже, нарахування та виплата позивачу щомісячного підвищення до пенсії, повинно було здійснюватися відповідачем згідно до приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком встановленого законом на час виплати.

Та обставина, статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»Кабінету Міністрів України було надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами не може слугувати підставою для виплати позивачу щомісячного підвищення до пенсії у розмірах менших ніж 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, оскільки названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» залежить від розміру мінімальної пенсії за віком.

Отже, починаючи з 22 травня 2008 року, тобто з дня прийняття Конституційним Судом України рішення № 10-рп від 22.05.2008 р., особи зі статусом дітей війни мають право на підвищення на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ігноруючи вищезазначені норми матеріального права, не здійснив підвищення пенсії, чим порушив указане право позивача. За таких обставин, бездіяльність відповідача щодо нездійснення підвищення пенсії позивачу у період з 09.07.2007 р. до 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 року - є протиправною.

Посилання відповідача в запереченнях (а.с.17-19) та в апеляційній скарзі (а.с.26-29) на положення статті 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою передбачено, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України, якою відповідач обґрунтовує свою бездіяльність щодо не підвищення пенсії у звязку з не надходженням з державного бюджету коштів до Пенсійного фонду України, колегія суддів до уваги не бере з таких підстав.

Статтею 88 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» установлено, що в разі недостатності виділених із державного бюджету України коштів за бюджетними програмами, пов'язаними з розмежуванням джерел виплати пенсій між державним бюджетом України та Пенсійним фондом України, пенсії, визначені законодавством для відповідних категорій громадян, виплачуються у повному обсязі за рахунок власних надходжень Пенсійного фонду України. Тобто цією нормою по-іншому врегульовано питання щодо фінансування забезпечення такої гарантії, як підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. І оскільки ця норма прийнята пізніше, то вона має пріоритет над нормою, закладеною у статті 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Аналогічні положення містяться також у законах про Державний бюджет на інші роки

Відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеного підвищення до пенсії позивачу також не є підставою для невиконання Пенсійним фондом України своїх зобов'язань, встановлених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Безпідставними є також посилання відповідача на відсутність надходжень з державного бюджету України як на підставу ненарахування позивачу зазначеного підвищення до пенсії.

При цьому, колегія суддів виходячи із змісту статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» зазначає, що вихідним критерієм обчислення розміру підвищення до пенсії позивачу, як дитині війни відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є розмір мінімальної пенсії за віком, тому відповідач при визначенні розміру щомісячного підвищення до пенсії позивача повинен застосовувати розмір мінімальної пенсії за віком, який за чинним законодавством визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Оскільки іншого нормативно-правового акта, ніж частина перша статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який би визначав розмір мінімальної пенсії за віком або встановлював інший розмір - немає, положення частини третьої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»відповідачем не повинні братися до уваги у даному випадку, бо наявність такої норми не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Виходячи з аналізу Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 р № 1261 та Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 р. № 8-2, саме територіальні управління Пенсійного фонду є відповідачами у даній категорії справ щодо здійснення перерахунку підвищення до пенсій за позовами дітей війни.

При визначенні способу захисту порушених відповідачем прав позивача, колегія суддів виходить з того, що в результаті протиправної бездіяльності відповідача, позивачу у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22 травня 2008 року не нараховувалося та не виплачувалося підвищення до пенсії у розмірі, визначеному статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто виходячи із 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, що є підставою для зобовязання відповідача вчинити дії по нарахуванню та виплаті позивачу недоотриманих ним сум підвищення до пенсії.

При визначенні періоду захисту прав позивача, колегія суддів враховує дату звернення до суду 25.08.10 року та те, що позовна заява була подана до суду відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами»від 18 лютого 2010 року № 1691-IV та Цивільного процесуального кодексу України, за яким справи, повязані із соціальними виплатами, що підлягали розгляду адміністративними судами, було передано місцевим загальним судам для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, оскільки вимоги позивачем були заявлені в межах трирічного строку, визначеного чинним на час звернення до суду законодавством, тобто Цивільним та Цивільно-процесуальним кодексом України, а звернення позивача до місцевого загального суду відбулося до 9 вересня 2010 року, але не було розглянуто в порядку ЦПК з ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 9 вересня 2010 року № 19-рп/2010, що є поважною причиною пропуску строку звернення до адміністративного суду - колегія суддів дійшла висновку, що періодом захисту прав позивача є: з 08.09.2007 року по 31.12.2007 року та починаючи з 22.05.2008 року.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що на спірні у цій справі правовідносини, не розповсюджується правило, за яким судова постанова не може стосуватися дій, які ще не розпочалися, оскільки існують усі юридичні умови для їх вчинення відповідачем.

Так, предметом позову у цій справі є неправомірна дія субєкта владних повноважень, яка повязані з щомісячними соціальними виплатами позивачу, як дитині війни. На момент розгляду справи відносини між позивачем та відповідачем ще не завершилися, і відповідач у цій справі продовжує до теперішнього часу виплачувати позивачу підвищення до пенсії у розмірі меншому ніж це визначено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та наполягає на правомірності своїх дій з підстав недофінансування вказаних виплат з державного бюджету і на прийняття урядом відповідних постанов, згідно яких і виплачується позивачу підвищення до пенсії як «дитині війни». До теперішнього часу позивач не позбавлений правового статусу «дитина війни», тобто не змінилися обставини з урахуванням яких позивачу призначене, нараховується та виплачується підвищення до пенсії, а на законодавчому рівні не вносилося змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії.

Відповідач у цій справі, як субєкт владних повноважень, зобовязаний діяти на підставі закону і при внесенні на законодавчому рівні змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»або при зміні обставин, що зумовили виплату вказаного підвищення позивачу, має право та зобовязаний перерахувати розмір підвищення до пенсії відповідно до вимог Закону, і зобовязання його судом до вчинення таких дій є зайвим.

За таких обставин, та з урахуванням того, що зазначений вище закон на час вирішення спору має юридичну силу, тобто має здатність реально діяти, фактично породжувати юридичні наслідки, підвищення пенсії позивачу, як «дитині війни», повинно відповідачем нараховуватися у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, тобто відповідно до розміру, визначеного статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції відновленій Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008, у період: з 08.09.2007 р., по 31.12.2007 р., та починаючи з 22.05.2008 р. до внесення законодавцем в редакцію ст.6 Закону відповідних змін.

Отже, враховуючи положення ч.2 ст.19 Конституції України, колегія суддів вважає, що адміністративний суд, зобовязаний з метою повного захисту прав позивача, відповідно до ст.11 КАСУ вийти за межі позову, та не визначати в судовому рішенні кінцеву дату виплати позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Судові витрати підлягають стягненню на користь позивача з державного бюджету відповідно до ст.94 КАСУ в сумі 3,40 грн. В іншій частині понесених позивачем судових витрат, то відповідно до ч.2 ст.89 КАСУ, судовий збір, сплачений у більшому розмірі, ніж встановлено законом, може бути повернутий ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ч.4 ч.1 ст.202, ст.205, ст.207 КАС України, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м Дніпропетровська задовольнити частково, рішення Індустріального районного суду м Дніпропетровська від 17 вересня 2010 року - скасувати

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м Дніпропетровська щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»виходячи із розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та починаючи з 22 травня 2008 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м Дніпропетровська здійснити нарахування ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та починаючи з 22.05.2008 року, розрахованого з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, та виплатити ОСОБА_1 недоотримані ним суми пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»розрахованих з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та починаючи з 22.05.2008 року, та за відрахуванням отриманих ОСОБА_1 сум підвищення до пенсії у вказаний період часу.

Стягнути з державного бюджету на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3,40 грн.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтею 212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Ю.М. Дадим

Суддя: А.В. Суховаров