Справа № 804/20780/14
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
при секретарі Федуркіній А.В.,
представників позивача ОСОБА_1,
представників відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_1;
- визнати протиправним та скасувати рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_2 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_3;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_4 в частині визначення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 7102,32 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 3551,16 грн.
Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що вважає безпідставним проведення оскаржуваної перевірки, висновки якої є хибними, не ґрунтуються на дійсних фактичних обставинах та зроблені у звязку з невірним застосуванням норм податкового та цивільного законодавства, а зазначені податкові повідомлення-рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки прийняті податковим органом без достатніх на те правових підстав.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що перевірка позивача проведена правомірно, а оскаржені позивачем рішення винесені в межах та у відповідності до вимог чинного законодавства України, у задоволенні позову просив відмовити.
Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 10 листопада 2014 року Західно-Донбаською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів в Дніпропетровській області проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, утримання та перерахування до бюджету сум єдиного соціально внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки -НОМЕР_5 за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р.
За результатами зазначеної перевірки відповідачем складено акт перевірки від 10.11.2014 року № 89/10/04-10-17-03-19/НОМЕР_5, яким встановлені наступні порушення:
1) п. 6 ст. 128 Господарського кодексу України №436-ІV від 16.01.2003 р. зі змінами та доповненнями - неналежне ведення обліку доходів та витрат;
4) п. 44.1 п. 44.3, 44.6 ст.44. п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу - не забезпечено зберігання та не надано на перевірку документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства за період з 01.10.2012 р. по 31.12.2013 р.;
5) п. 51.1 ст. 51, пп. 176.2 «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України - податкові розрахунки сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку (відомості за формою 1ДФ) до Західно-Доибаської ОДПІ надано в неповному обсязі та з перекрученими даними;
На підставі складеного акту відповідачем були винесені наступні рішення:
- податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_3 від 27 листопада 2014 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання за адміністративними штрафіми та іншими санкціями (надходження коштів, контроль за справлянням яких закріплене за ГУ Міндоходів-рай на суму 510,00 грн.;
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
у квітні 2012 року на суму 3377,00 грн.;
у березні 2013 року на суму 4793,00 грн.;
у квітні 2013 року на суму 1414,00 грн.;
у вересні 2013 року на суму 516,00 грн.;
у жовтні 2-13 року на суму 1020,00 грн.
При цьому, позивач вважає протиправним та просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_4 в частині визначення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 7102,32 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 3551,16 грн.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Таким чином, господарські операції для цілей визначення податкового кредиту з податку на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
В ході судового розгляду справи, судом встановлено реальність та товарність господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «Дніпропласт», ПП «САНДІ ПЛЮС», ТОВ «Континент-Сервіс», у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що у позивача було право на формування податкового кредиту по операціях з зазначеними контрагентами.
Щодо податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_3 від 27 листопада 2014 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання за адміністративними штрафами та іншими санкціями (надходження коштів, контроль за справлянням яких закріплене за ГУ Міндоходів на суму 510,00 грн.
Документальною плановою виїзною перевіркою ФОП ОСОБА_3І встановлено порушення вимог п. 44.1 п. 44.3, 44.6 ст.44. п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу - не забезпечено зберігання та не надано на перевірку документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства за період з 01.10.2012 р. по 31.12.2013 р.
Позивач просить скасувати зазначене податкове пвідомлення-рішення посилаючись на те, що, на початок проведення виїзної планової перевірки, всі первинні документи в повному обсязі складені в папки, папки підписані, розміщені на полицях біля місця відведеного для перевіряючого, відсутність «податкових, видаткових, товарно-транспортних накладних позивачем не встановлено». Також позивач зазначає, що фізичні особи-підприємці мають право не вести бухгалтерський облік відповідно до Закону України від 16.07.1999р., № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ФОП ОСОБА_3, веде бухгалтерський облік з використанням ліцензійної бухгалтерської програми «1-С 7:7», «М.Е.ЭОС».
Таким чином, встановлено порушення вимог п. 44.1 п. 44.3, 44.6 ст.44. п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, позивачем не забезпечено зберігання та не надано на перевірку документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства за період з 01.10.2012 р. по 31.12.2013 р.
З огляду на наведене суд приходить до висновку про відмову у задоволені вимог позивача з цих правовідносин.
Документальною плановою виїзною перевіркою ФОП ОСОБА_3І встановлено порушення вимог п. 51.1 ст. 51, пп. 176.2 «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу - податкові розрахунки сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку (відомості за формою 1ДФ) до Західно-Доибаської ОДПІ надано в неповному обсязі та з перекрученими даними.
Оцінивши питання з оспорюваних правовідносин, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Як передбачено ст. 67 Конституції України та п.п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Податковий кодекс України), платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Приписами статті 138 ПК України визначено склад витрат та порядок їх визнання. Так, відповідно до пункту 138.1 статті 138 цього ж Кодексу витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Отже. витрати операційної діяльності та інші витрати входять до складу витрат, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування. Така деталізація зроблена законодавцем з метою усунення неоднозначності та єдиного підходу для розуміння поняття складу витрат та порядку їх визнання.
Згідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку (п. 138.5 ст. 138 ПК України).
Згідно Порядку ведення книги обліку доходів та витрат №1025 від 24.12.2010 документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, товарно-транспортна та/або податкова накладна, платіжне доручення, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші розрахункові документи. Сюди можна додати акти приймання передачі, шляховий лист, товарний чек і таке інше.
Оскільки підприємець застосовує касовий метод визнання витрат, до кожного з цих документів має додаватись банківська виписка, платіжне доручення, фіскальний чек або інший документ, який підтверджує фактичну сплату коштів за товар чи послугу.
Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.
Згідно із пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до операційної діяльності згідно з розділом ІІІ Податкового кодексу України.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, у відповідності до пп. 139.1.9 п.139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат.
Як встановлено судом, вказані в акті перевірки спірні витрати позивача були понесені ним фактично, вони пов'язані із сплатою пально-мастильних матеріалів, витрат на технічне обслуговування автотранспортних засобів, валових витрат на мобільний зв'язок та із сплатою відсотків за кредитним договором, що не заперечується і податковим органом. При цьому, податковий орган вважає, що позивачем безпідставно враховано сплачені ним витрати та стверджує, що не відносяться до складу витрат операційної діяльності сплата позивачем відсотків по кредитному договору, у зв'язку з чим сплачені позивачем такі кошти (відсотки по кредитному договору) податковим органом взагалі виключено зі складу витрат позивача.
Суд бере до уваги, що відповідно до ст. 141 ПК України до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку (п. 141.1 ст. 141 ПК України).
Згідно з пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 ПК України при обчисленні об'єкта оподаткування фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку), включаються до складу інших витрат. Інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку (п. 138.5 ст. 138 ПК України).
Визначений статтею 138 ПК України перелік витрат не може бути предметом вибіркового використання у процесі оподаткування. Тобто, платник податків під час обчислення об'єкта оподаткування з податку на прибуток повинен враховувати усі, перелічені статтею 138 ПК України витрати, які були понесені ним під час господарської діяльності.
Аналізуючи зазначені положення нормативно-правових актів, суд вважає, що необхідною умовою для включення понесених витрат до складу валових витрат є їх реальність та наявність зв'язку цих витрат з господарською діяльністю підприємства. Це означає, що понесення таких витрат повинно бути складовою частиною діяльності особи, що направлена на отримання доходу.
Як встановлено судом та визнано в акті перевірки, на формування понесених позивачем витрат під час здійснення ним господарської діяльності надані докази у вигляді копій договорів з контрагентами, податкових накладних, видаткових накладних, товарних чеків, товаротранспортних накладних, оборотних відомостей на списання, актів на списання, та копій квитанцій на придбання.
Ураховуючи наведене, суд зазначає, що оскільки приписи ст. 139 ПК України не містять жодних застережень стосовно заборони на включення до складу валових витрат вартості сплачених позивачем вартість пально-мастильних матеріалів, вартість валових витрат на технічне обслуговування автотранспортних засобів, вартість валових витрат на мобільний зв'язок, а також сплату відсотків по кредитному договору, то такі витрати підлягають віднесенню на збільшення витрат. Тому суд вважає здійснене податковим органом трактування норм пп. 138.10.5 п.138.10 ст. 138 та пп. 139.1.4 п. 139.1 ст. 139 ПК України є помилковим та таким, що вибірково тлумачить зміст ст. 139 ПК України.
Між тим, до складу витрат не включаються витрати на погашення основної суми отриманих позик, кредитів, тому ці кошти не відносяться до витрат, які пов'язані з операційною діяльністю. Проте у цій справі предметом дослідження є витрати на погашення не основної суми отриманого кредиту, а нарахованих відсотків, що не заперечує і податковий орган. Такі витрати не є операційними і згідно з пп. 138.10.5п. 138.10 ст. 138 ПК України відносяться до інших витрат, про що зазначає позивач.
Таким чином, що платник податків має право віднести будь-які витрати до складу витрат за умови їх здійснення в межах своєї господарської діяльності, документального підтвердження відповідних витрат шляхом оформлення первинних документів відповідно до вимог законодавства.
Під час судового розгляду справи позивачем було надано первинні документи, що підтверджують фактичне понесення вказаних витрат позивачем при здійсненні ним господарської діяльності, отже твердження відповідача про порушення позивачем вимог: п. 51.1 ст. 51, пп. 176.2 «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу є безпідставними.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо позовних вимог визнати протиправним та скасувати рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_2 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;, то суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями представника відповідача, позивачу нараховано суму єдиного внеску та штрафні санкцій за його не сплату, оскільки відповідач не визнав витрати сформовані позивачем за 2012 та 2013 рік ( в частині витрат на оплату праці найманих працівників).
Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У відповідності до п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Судом під час розгляду справи встановлено правомірність формування позивачаем валових витрат на оплату праці у 2012 та 2013 роках .
За вказаних обставин рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_2 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно частини 2 цієї статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За наведених обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задоволити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_1;
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_4 в частині визначення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 7102,32 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 3551,16 грн
Визнати протиправним та скасувати рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 27 листопада 2014 року № НОМЕР_2 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України судові витрати зі сплаті судового збору в сумі 120грн. 50 коп.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 04 березня 2015 року

Суддя ОСОБА_4