Справа № 32591/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2011 р. справа № 2-а-76/2010

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Дадим Ю.М. Уханенка С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в в Гуляйпільському районі Запорізької області на постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2010 року

у адміністративній справі № 2а-76/2010 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області про стягнення недоплаченої щомісячної державної допомоги «дітям війни», -

в с т а н о в и л а :

Постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2010 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу підвищення до пенсії відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та зобовязано територіальне Управління Пенсійного фонду України провести перерахунок та здійснити виплату позивачу підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 09.11.2008 року по 31.12.2008 року, з 01.01.2009 р. по 31.12.2009 р. та з 01.01.2010 р. по 11.02.2010 р. В іншій частині вимог судом позивачу відмовлено.

З зазначеною постановою суду не погодився відповідач, який посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні вимог позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом положень Законів України про Держаний бюджет на відповідний рік, не врахуванням компетенції органів Пенсійного фонду України, не урегульованості на законодавчому рівні механізму виплати підвищення до пенсії дітям війни та відсутності фінансування даного виду видатків в тому обсязі, який запрошується позивачем, оскільки у 2008 році законодавцем було визначено інший розмір підвищення до пенсії дітям війни.

Дослідивши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів діючи у відповідності до вимог статті 195 КАС України, визнала за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги у звязку з встановленням під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до не вирішення однієї вимог позивача та неправильного вирішення по суті частини вимог із заявлених позивачем у цій справі.

Судом першої інстанції зясовано, матеріалами справи підтверджено та відповідачем у справі не заперечується, що позивач у справі має статус «дитини війни»та відповідно користується правом на отримання пільг і державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року.

Спірним у цій справі є розмір виплати позивачу, як «дитині війни», підвищення до пенсії, встановленого статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Суд першої інстанції вірно встановивши фактичні обставини справи та правильно проаналізувавши чинне законодавство, яким регулюються спірні правовідносини, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10 щодо визнання неконституційним положень Законів України Про Держаний бюджет України на 2008 рік, які стосуються доплат до пенсії, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача в межах річного строку звернення до суду з урахуванням визнання неконституційними положень закону, згідно яких проводилась виплата підвищення до пенсії та пріоритетності у спірних правовідносинах норм закону.

Колегія суддів апеляційної інстанції з такими висновками погоджується, оскільки основною нормативною базою, якою регулюється питання соціального захисту дітей війни, є Конституція України, Закон України від 18.11.2004 р. № 2195-IV «Про соціальний захист дітей війни»і інші акти міжнародного та національного законодавства, якими передбачено ряд пільг, допомоги та гарантій особам, на яких поширюється їх дія, зокрема, визначено розміри виплати щомісячного підвищення до пенсії.

Посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Законів про Державний бюджет України на відповідний рік та положень постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року - суперечать загальному принципу дії закону у часі, і є безпідставним, оскільки розмір підвищення пенсії «дітям війни»у період з 22.05.2008 р. чітко визначений Законом України «Про соціальний захист дітей війни», який має вищу юридичну силу, ніж нормативні акти уряду.

З прийняттям Конституційним Судом України рішення № 10-рп від 22.05.2008 р., втратили чинність положення Закону про Державний бюджет на 2008 р., що змінювали визначений у статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»розмір підвищення на період 2008 року. У період 2009 року визначений статтею 6 Законом України «Про соціальний захист дітей війни»розмір підвищення до пенсії дітей війни не змінювався. Відповідно під час вирішення спору судом правильно застосовано положення Закону з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Наведені висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи, що рішення Конституційного суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Та обставина, статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»Кабінету Міністрів України було надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами не може слугувати підставою для виплати позивачу щомісячного підвищення до пенсії у розмірах менших ніж 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, оскільки названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» залежить від розміру мінімальної пенсії за віком.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивача, положень ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.

Доводи апеляційної скарги щодо не визначення на законодавчому рівні механізму розрахунку підвищення до пенсії, передбаченого статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»з огляду на частину третю цієї статті - колегія суддів не бере до уваги, як підставу для скасування рішення суду, оскільки наявність вказаної норми та відсутність іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір мінімального розміру пенсії за віком, не може бути підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Твердження апелянта про відсутність з боку органів Пенсійного фонду України порушень законодавства та прав позивача спростовуються матеріалами справи та положеннями чинного законодавства, в тому числі і Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 р № 1261, на яке посилається відповідач, з аналізу яких вбачається, що спірні правовідносини у позивача виникли саме з територіальним УПФУ, яке відповідно до чинного законодавства зобовязання своєчасно і в повному обсязі забезпечувати призначення (здійснення перерахунку) і виплату пенсій та інших доплат, підвищень, допомоги та інших виплат.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нічого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Наведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання особи за статусом «Дитина війни».

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був довести правомірність своїх дій стосовно позивача у спірний період часу. Таких доказів відповідачем не надано.

Відсутність коштів для забезпечення виплати підвищення до пенсії позивачу, як «дитині війни», не є підставою для невиконання територіальним органом Пенсійного фонду України своїх зобов'язань, встановлених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

За таких обставин, колегія суддів визнає постанову суду першої інстанції у вищенаведеній частині обґрунтованою, прийнятою з додержанням норм матеріального та процесуального права, з правильною оцінкою обставин справи та належним чином мотивованою, що свідчить про відсутність підстав, які могли б призвести до її зміни чи скасування.

Разом з тим, колегія суддів вважає за неможливе залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд відмовляючи у задоволені вимог позивача про захист його прав на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком після постановлення судового рішення не узяв до уваги, що предметом розгляду у цій справі є саме протиправні дії відповідача по нарахуванню і виплаті підвищення до пенсії у розмірі меншому, ніж це визначено законом

Рішення адміністративного суду має містити вичерпні і остаточні відповіді на всі вимоги, розглянуті судом, тобто судовим рішенням повинен бути ліквідований існуючий між сторонами адміністративний спір.

У даному випадку, предметом судової діяльності є відносини, що повязані з соціальним захистом осіб зі статусом «дитина війни», які на момент розгляду справи ще не завершилися. Позивач будучи переконаним у протиправності дій відповідача, що вже вчиненні ним під час здійснення повноважень по виплаті підвищення до пенсії, які відповідач за законом зобовязаний вчинити у межах цих же правовідносин, відповідно з метою захисту своїх прав від вказаних неправомірних дій відповідача та не допущення їх продовження при звернення до суду просив зобовязати відповідача виплачувати йому підвищення до пенсії відповідно до вимог закону з дати винесення рішення у справі.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, відповідач у цій справі продовжує до теперішнього часу виплачувати позивачу підвищення до пенсії у розмірі меншому ніж це визначено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та наполягає на правомірності своїх дій з підстав недофінансування вказаних виплат з державного бюджету і прийняття урядом відповідних постанов, згідно яких і виплачується позивачу підвищення до пенсії як «дитині війни».

На час розгляду справи позивач не позбавлений статуту «дитина війни», тобто не змінилися обставини з урахуванням яких позивачу призначене, нараховується та виплачується підвищення до пенсії, а на законодавчому рівні не вносилося змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії.

Отже, наведене свідчить, що на спірні у цій справі правовідносини, не розповсюджується правило, за яким судова постанова не може стосуватися дій, які ще не розпочалися, оскільки існують усі юридичні умови для їх вчинення відповідачем.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що адміністративний суд з урахуванням вимог позивача у даній справі, позбавлений права визначати кінцеву дату виплати позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, оскільки відповідач у цій справі, як субєкт владних повноважень, зобовязаний діяти на підставі закону і при внесенні на законодавчому рівні змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»або при зміні обставин, що зумовили виплату вказаного підвищення позивачу, має право та зобовязаний перерахувати розмір підвищення до пенсії, і зобовязання його судом до вчинення таких дій є зайвим.

За таких обставин, підвищення пенсії позивачу, як «дитині війни», повинно бути призначено відповідачем та нараховуватися у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, тобто відповідно до розміру, визначеного статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції відновленій Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008, у період починаючи з 22.05.2008 року та до внесення законодавцем в редакцію ст.6 Закону відповідних змін.

Таким чином, у вищенаведеній частині постанова суду підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нової постанови. Задля зрозумілості при виконанні судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне викласти абзац третій постанови суду першої інстанції в іншій редакції.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вирішити вимоги позивача щодо стягнення на його користь індексу інфляції за весь час невиплати підвищення до пенсії відповідно до закону, оскільки зазначені вимоги судом першої інстанції не вирішувалися. При цьому, колегія суддів зазначає, що індексація за чинним законодавством передбачена у разі, якщо належні громадянину суми були нараховані та своєчасно не сплачені. Отже, оскільки нарахування та виплата позивачу підвищення до пенсії як «дитині війни»відповідно до розміру, встановленого статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»відповідачем не здійснювалась, то й підстави для застосування положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»- відсутні.

За вищенаведених обставин та керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в в Гуляйпільському районі Запорізької області задовольнити частково.

Постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2010 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист його прав за період починаючи з 12 лютого 2010 року, і прийняти в цій частині нову постанову про задоволення вимог.

Викласти абзац третій постанови Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2010 року у наступній редакції:

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області призначити ОСОБА_1 починаючи з 09 листопада 2008 року підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, та здійснити донарахування і виплату ОСОБА_1 недоотриманих ним сум підвищення до пенсії за період з 09.11.2008 року по 31.12.2008 року, з 01.01.2009 р. по 31.12.2009 р., з 01.01.2010 р. по 31.12.2010 р. та з 01.01.2011 р. по 24.01.2011 р., розрахованих відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати у вказаний період часу та за відрахуванням отриманих ОСОБА_1 сум підвищення до пенсії.

В іншій частині постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2010 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтею 212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко