Справа № 24976/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2011 р. справа № 2а-1098/2010

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Дадим Ю.М. Уханенка С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Дніпропетровська Дніпропетровської області на постанову Ленінського районного суду міста Дніпропетровська Дніпропетровської області від 04 червня 2010 року

у адміністративній справі № 2а-1098/2010 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Дніпропетровська області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська Дніпропетровської області від 04 червня 2010 року вимоги позивача задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу підвищення до пенсії відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та зобовязано територіальне УПФУ провести перерахунок та здійснити виплату позивачу підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 09.07.2007 р по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31 грудня 2008 року. В іншій частині вимог судом позивачу відмовлено.

З зазначеною постановою суду не погодився відповідач, який посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом положень Законів України про Держаний бюджет на відповідний рік, не урахуванням компетенції органів Пенсійного фонду України, не урегульованості на законодавчому рівні механізму виплати підвищення до пенсії дітям війни та відсутності фінансування даного виду видатків в тому обсязі, який запрошується позивачем, оскільки у 2008 році законодавцем було визначено інший розмір підвищення до пенсії дітям війни.

Дослідивши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів діючи у відповідності до вимог статті 195 КАС України, визнала за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги у звязку з встановленням під час апеляційного перегляду справи порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до постановлення помилкового рішення у справі.

Судом першої інстанції зясовано, матеріалами справи підтверджено і відповідачем у справі не заперечується, що позивач у справі має статус «дитини війни»та відповідно користується правом на отримання пільг і державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року.

Спірним у цій справі є розмір виплати позивачу, як «дитині війни», підвищення до пенсії, встановленого статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Суд першої інстанції вірно встановивши фактичні обставини справи та правильно проаналізувавши чинне законодавство, яким регулюються спірні правовідносини, з урахуванням рішень Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6 і від 22.05.2008 р. № 10 щодо визнання неконституційним положень Законів України Про Держаний бюджет України на 2007-2008 рік, які стосуються доплат до пенсії, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дійшов обґрунтованого висновку про пріоритетність застосування до спірних правовідносинах положень закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. у період з 09 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції з такими висновками погоджується, оскільки основною нормативною базою, якою регулюється питання соціального захисту дітей війни, є Конституція України, Закон України від 18.11.2004 р. № 2195-IV «Про соціальний захист дітей війни»і інші акти міжнародного та національного законодавства, якими передбачено ряд пільг, допомоги та гарантій особам, на яких поширюється їх дія, зокрема, визначено розміри виплати щомісячного підвищення до пенсії.

Посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Законів про Державний бюджет України на відповідний рік та положень постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 року - суперечать загальному принципу дії закону у часі, і є безпідставним, оскільки розмір підвищення пенсії «дітям війни»у період з 22.05.2008 р. чітко визначений Законом України «Про соціальний захист дітей війни», який має вищу юридичну силу, ніж нормативні акти уряду.

Законами про Державний бюджет України протягом 2006 - 2008 років до Закону від 18.11.2004 № 2195-IV вносилися зміни, якими зупинялася дія статті щодо цієї виплати та встановлювалися інші, менші від визначених указаною нормою, розміри. Проте, відповідно до рішень Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян та 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України окремі зміни, внесені законами про Державний бюджет на відповідні роки, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Виходячи із змісту статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у якій йдеться саме про «мінімальний розмір пенсії за віком», який встановлюється лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та відсутність іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, колегія суддів не бере до уваги, як підставу для скасування рішення суду доводи апелянта про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з огляду на частину третю цієї статті. Наявність вказаної норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не можу бути підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 р № 1261, основними завданнями Пенсійного фонду є керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення (перерахунок) пенсій, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Відповідно до зазначених завдань Пенсійний фонд України, організовує, координує та контролює роботу головних управлінь Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управлінь у районах, містах і районах у містах щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; проведення правильності призначення (перерахунку) і виплати пенсій та інших виплат; здійснює в межах своїх повноважень контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України, інших коштів, призначених для виплати пенсій.

Згідно з пунктом 15 зазначеного Положення Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку головні управління Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління в районах, містах і районах у містах.

Відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 р. № 8-2, управління Пенсійного фонду в районах, містах, районах у містах забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, безпосередньо призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії та інші виплати відповідно до чинного законодавства, отже, є відповідачем у справах щодо здійснення перерахунку підвищення до пенсій за позовами дітей війни.

З аналізу вищезазначених положень вбачається, що своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, призначення (здійснення перерахунку) і виплату пенсії та інших виплат відповідно до чинного законодавства забезпечують управління Пенсійного фонду в районах, містах, районах у містах, що відповідно свідчить про помилковість доводів апелянта про те, що на нього не можуть бути покладені обовязки по виплаті позивачу підвищення до пенсії у розмірі, визначеному статтею 6 Закону від 18.11.2004 № 2195-IV

Відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеного підвищення до пенсії позивачу, також не є підставою для невиконання Пенсійним фондом України своїх зобов'язань, встановлених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідно доводи апелянта в наведеній частині скарги є безпідставними.

Таким чином, твердження апелянта про відсутність з боку органів Пенсійного фонду України порушень законодавства та прав позивача спростовуються матеріалами справи та положеннями чинного законодавства, в тому числі і Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 р № 1261, на яке посилається відповідач, з аналізу яких вбачається, що спірні правовідносини у позивача виникли саме з територіальним УПФУ, яке відповідно до чинного законодавства зобовязання своєчасно і в повному обсязі забезпечувати призначення (здійснення перерахунку) і виплату пенсій та інших доплат, підвищень, допомоги та інших виплат.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нічого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Наведені норми також свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем проживання особи за статусом «Дитина війни».

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був довести правомірність своїх дій стосовно позивача у спірний період часу. Таких доказів відповідачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів визнає постанову суду першої інстанції у вищенаведеній частині обґрунтованою, прийнятою з додержанням норм матеріального права, правильною оцінкою обставин справи та належним чином мотивованою.

Разом з тим, колегія суддів вважає за неможливе залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки судом безпідставно не були застосовані до спірних правовідносин негативні наслідки пропущення позивачем річного строку звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом 27.01.2010 р. (а.с.3), а відповідач під час вирішення спору в суді першої інстанції заперечував проти позову у звязку з пропуском строку звернення до суду (а.с.20), що відповідно до приписів ч.1 ст.100 КАС України є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за пропуском строку.

Пункт 2 частини 1 статті 161 КАС України вимагає від суду з'ясувати обставини, які є «іншими», тобто не стосуються обґрунтування вимог та заперечень осіб, які беруть участь у справі (пункт 1), але мають значення для справи. До таких обставин відноситься пропущення строку звернення до суду, що відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин у справі суд повинен визначити і перевірити (пункт 4 частини першої статті 7, частина четвер та статті 11, частина п'ята статті 71 КАС України).

Всупереч наведеній нормі КАС України, суд першої інстанції не зясував причини пропуску позивачем строку звернення до суду та безпідставно задовольнив його вимоги за період поза межами річного процесуального строку звернення до суду з адміністративним позовом.

За наведених обставин та з огляду на те, що спір по цій справі стосується публічно-правових відносин, вирішувати який слід в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальний строк звернення до суду, що визначений ч.2 ст.99 КАС України, який обмежує час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права позивача на позов та запобігає постійному збереженню стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52), тому початок перебігу строку звернення до суду слід відраховувати з дня опублікування вказаного рішення. З вказаного часу була відновлена дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії. Аналогічно ситуація складувалася і після прийняття Конституційним Судом України рішення № 10-рп від 22 травня 2008 року, про яке відповідно позивач мав можливість (при бажанні) дізнатися після його публікації у 2008 року.

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися ще у серпні 2007 року та у червні 2008 року при здійсненні йому територіальним органом ПФУ першої виплати підвищення до пенсії, після публікації зазначених рішень Конституційного Суду України. Юридична необізнаність позивача не може бути визнана поважною причиною пропущення строку звернення до суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивачем пропущено річний строк звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав за період 2007 року, і поважних причин пропуску такого строку не вбачається, тому його вимоги про донарахування та виплату підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 26.01.2009 р. - задоволенню не підлягають. Саме в цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям іншої постанови в цій частині про відмову в позові.

Помилковим рішення суду першої інстанції колегія суддів також вважає в частині відмови позивачу у захисті прав на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 27.01.2010 року, оскільки у даному випадку, предметом судової діяльності є відносини, що повязані з соціальним захистом осіб зі статусом «дитина війни», які на момент розгляду справи ще не завершилися.

Позивач будучи переконаним у протиправності дій відповідача, що вже вчиненні ним під час здійснення повноважень по виплаті підвищення до пенсії, які відповідач за законом зобовязаний вчинити у межах цих же правовідносин, відповідно з метою захисту своїх прав від вказаних неправомірних дій відповідача та не допущення їх продовження просить зобовязати відповідача виплачувати йому підвищення з часу постановлення рішення у справі відповідно до вимог закону.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, відповідач у цій справі продовжує до теперішнього часу виплачувати позивачу підвищення до пенсії у розмірі меншому ніж це визначено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та наполягає на правомірності своїх дій з підстав недофінансування вказаних виплат з державного бюджету і на прийняття урядом відповідних постанов, згідно яких і виплачується позивачу підвищення до пенсії як «дитині війни».

На час розгляду справи позивач не позбавлений статуту «дитина війни», тобто не змінилися обставини з урахуванням яких позивачу призначене, нараховується та виплачується підвищення до пенсії, а на законодавчому рівні не вносилося змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії.

Отже, наведене свідчить, що на спірні у цій справі правовідносини, не розповсюджується правило, за яким судова постанова не може стосуватися дій, які ще не розпочалися, оскільки існують усі юридичні умови для їх вчинення відповідачем.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що адміністративний суд при вищенаведених обставинах, не має підстав для визначення кінцевої дати виплати позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, оскільки відповідач у цій справі, як субєкт владних повноважень, зобовязаний діяти на підставі закону і при внесенні на законодавчому рівні змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»або при зміні обставин, що зумовили виплату вказаного підвищення позивачу, має право та зобовязаний перерахувати розмір підвищення до пенсії, і зобовязання його судом до вчинення таких дій є зайвим.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що у період 2009 року та у 2010 році визначений статтею 6 Законом України «Про соціальний захист дітей війни» розмір підвищення до пенсії дітей війни не змінювався, отже, нарахування та виплата позивачу щомісячного підвищення до пенсії, повинно було здійснюватися відповідачем згідно до приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком встановленого законом на час виплати.

Та обставина, статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»Кабінету Міністрів України було надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами не може слугувати підставою для виплати позивачу щомісячного підвищення до пенсії у розмірах менших ніж 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, оскільки названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» залежить від розміру мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до приписів статті 11 КАСУ, адміністративний суд може вийти за межі позову та прийняти постанову, яка б гарантувала дотримання і повний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За таких обставин, підвищення пенсії позивачу, як «дитині війни», повинно відповідачем нараховуватися у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, тобто відповідно до розміру, визначеного статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції відновленій Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008, у період починаючи з 27 січня 2009 року, тобто в межах річного строку звернення до суду, та до внесення законодавцем в редакцію ст.6 Закону відповідних змін.

Для зрозумілості судового рішення та уникнення складностей при його виконанні, колегія суддів вважає за необхідне викласти абзац третій резолютивної частини постанови першої інстанції в іншій редакції

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Дніпропетровська Дніпропетровської області задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду міста Дніпропетровська Дніпропетровської області від 04 червня 2010 року скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про захист прав за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. і з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р. та відмовити у задоволені наведеної частини позовних вимог

Скасувати постанову Ленінського районного суду міста Дніпропетровська Дніпропетровської області від 04 червня 2010 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав за період починаючи з 27 січня 2009 року, і прийняти в цій частині нову постанову про задоволення вимог.

Викласти абзац третій постанови Ленінського районного суду міста Дніпропетровська Дніпропетровської області від 04 червня 2010 року у наступній редакції:

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Дніпропетровська Дніпропетровської області здійснити нарахування ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком за період починаючи з 27 січня 2009 року, та здійснити виплату ОСОБА_1 недоотриманих нею сум підвищення до пенсії за період починаючи з 27 січня 2009 року, розрахованих виходячи із 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»і законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком за вказаний період часу та за відрахуванням отриманих ОСОБА_1 сум підвищення до пенсії.

В іншій частині постанову Ленінського районного суду міста Дніпропетровська Дніпропетровської області від 04 червня 2010 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтею 212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко