Справа № 826/9043/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 липня 2015 року № 826/9043/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Іщука І.О., Шулежка В.П. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
доДепартаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадов Вадим Тахірович, державні виконавці відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: Борейко Максим Валерійович, Нещадим Іван Сергійович, Єжов Максим Валерійович
про визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування доручення, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15 травня 2015 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання протиправними дій заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадова Вадима Тахіровича, що проявилися у видачі необґрунтованого доручення «Щодо передачі виконавчих проваджень» від 05.05.2015 та в необґрунтованій та незаконній передачі виконавчих проваджень ВП № 4529908 та ВП № 47136566 від державних виконавців Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова Максима Валерійовича та Нещадима Івана Сергійовича до державного виконавця Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борейка Максима Валерійовича;

- визнання незаконним та скасування доручення заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадова Вадима Тахіровича «Щодо передачі виконавчих проваджень» від 05.05.2015 (далі - оскаржуване рішення).

29 травня 2015 року в судовому засіданні протокольною ухвалою до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучено: заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадова Вадима Тахіровича (далі - третя особа 1), державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борейка Максима Валерійовича (далі - третя особа 2), державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича (далі - третя особа 3), державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова Максима Валерійовича (далі - третя особа 4).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в дорученні від 05.05.2015 «Щодо передачі виконавчих проваджень» не вказано правомірних підстав у зв'язку з чим виконавчі провадження ВП № 4529908 та ВП № 47136566 передані від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу ДВС. В дорученні від 05.05.2015 не вказані обставини, що ускладнюють виконання рішення судів, а також немає інших обставин які давали право здійснити таку передачу виконавчих проваджень ВП № 4529908 та ВП № 47136566 від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу ДВС.

Крім того, на думку позивача, ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає і не надає право заступнику директора Департаменту - начальнику відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передавати виконавчі провадження ВП № 4529908 та ВП № 47136566 від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу ДВС.

Як наслідок, позивач вважає, що у Департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент, відповідач) не було та немає законних та обґрунтованих підстав для передачі виконавчих проваджень ВП № 4529908 та ВП № 47136566 від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу ДВС.

Вищевикладені обставини є, на думку позивача, доказом протиправного втручання в процес виконання рішень судів та перешкоджання заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадовим В.Т. вчиняти державним виконавцям заходи щодо виконання рішень судів і поновлення законних прав та інтересів стягувача ОСОБА_1

З підстав викладеного, позивач вважає, що вищезазначені дії посадової особи відповідача є протиправними, як наслідок, оскаржуване рішення має бути визнане незаконним та скасоване.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач подав письмові заперечення від 28.05.2015 № 826/9043/15/20-2.2, в яких вказує, що дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадова В.Т. щодо передачі виконавчих проваджень правомірні та здійснені у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому, доручення щодо передачі виконавчих проваджень від 05.05.2015 не може бути скасоване.

В наданих запереченнях, відповідач просить в зв'язку з необґрунтованістю в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову представник відповідача заперечував.

Згідно з клопотанням від 24.06.2015 на адресу суду були направлені копії матеріалів виконавчих проваджень № № 4529908 та 47136566. Крім того, у вказаному клопотанні відповідач просив суд розглядати справу без участі представника Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Треті особи 1, 2, 3, 4 своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористалися, в судове засідання треті особи 1, 3, 4 не з'явилися, третя особа 2 проти задоволення адміністративного позову заперечувала.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 26.06.2015 представника відповідача та третіх осіб 1, 2, 3, 4, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувають виконавчі документи: рішення Європейського Суду з прав людини № 25476/02 від 15.02.2007 про зобов'язання виплатити ОСОБА_1 1 700 євро як компенсацію за моральну шкоду та судові витрати, а також виконати рішення Васильківського міського суду від 31 січня 2002 року, в частині, якою Васильківське міське управління МВС зобов'язано повернути майно, конфісковане у заявниці в квітні 1999 року під час обшуку її помешкання; ця сума має бути конвертована у національну валюту держави-відповідача на день здійснення платежу (ВП № 4529908) та виконавчий лист Окружного адміністративного суду м. Києва № 826/15694/14 від 27.02.2015 про зобов'язання Міністерства юстиції України, директора Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України виконати вимоги державного виконавця Державної виконавчої служби України від 26.02.2014 № П-2589/5.-245/8 та від 14.05.2014 № П-5918/5-8 про здійснення повторного розрахунку/конвертації грошових коштів (1 700 євро), які мають бути перераховані (сплачені) ОСОБА_1 згідно рішення Європейського Суду з прав людини № 25476/02 від 15.02.2007 (ВП № 47136566).

05 травня 2015 року заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадовим В.Т. видав доручення «Щодо передачі виконавчих проваджень», на підставі якого, виконавче провадження № 4529908, боржником за яким є Держава-Україна, що перебуває в провадженні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ Єжова М.В. та виконавче провадження № 47136566, боржником за яким є Міністерство юстиції України, що перебуває в провадженні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ Нещадима І.С. в 2-денний термін передати головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ Борейко М.В.; головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ Борейко М.В. внести до ЄДРВП відомості про передачу виконавчих проваджень, зміни дільниці (оскаржуване рішення).

Позивач, вважаючи дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадова В.Т., що проявилися у видачі необґрунтованого доручення «Щодо передачі виконавчих проваджень» від 05.05.2015 та в необґрунтованій та незаконній передачі виконавчих проваджень ВП № 4529908 та ВП № 47136566 від державних виконавців Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова М.В. та Нещадима І.С. до державного виконавця Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борейка М.В. протиправними; не погоджуючись з дорученням «Щодо передачі виконавчих проваджень» від 05.05.2015, звернувся до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР), Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі - Інструкція № 512/5).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон № 606-XIV у редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною першою статті 6 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Приписами ст. 83 Закону № 606-XIV передбачено здійснення контролю за законністю виконавчого провадження.

Так, контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 83 Закону № 606-XIV).

За приписами п. 6.2 Інструкції № 512/5 передача виконавчого провадження в межах одного органу ДВС або виконавчої групи здійснюється за письмовим дорученням начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівника виконавчої групи.

Виконавче провадження передається від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу ДВС, виконавчої групи у зв'язку:

а) із зміною дислокації, перерозподілом обов'язків, уведенням спеціалізації державних виконавців, необхідністю перерозподілу навантаження;

б) з хворобою державного виконавця, його перебуванням у відрядженні чи відпустці, а також у разі включення державного виконавця до складу виконавчої групи при іншому органі ДВС;

в) з відводом (самовідводом) державного виконавця відповідно до Закону;

г) із звільненням державного виконавця чи відстороненням від виконання повноважень за посадою відповідно до Закону України «Про державну службу»;

ґ) якщо виконавчі провадження відносно солідарних боржників відкрито різними державними виконавцями;

д) з іншими обставинами, що ускладнюють виконання рішення.

Стосовно твердження позивача щодо того, що ст. 83 Закону № 606-XIV не передбачає та не надає право заступнику директора Департаменту - начальнику відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передавати виконавчі провадження ВП № 4529908 та ВП № 47136566 від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу ДВС, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що таке право передбачено в п. 6.2 Інструкції № 512/5, яка розроблена відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Вказаний вище нормативно-правовий акт затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802.

В розділі VI Інструкції № 512/5 визначено передачу виконавчого провадження від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого.

Так, пунктом 6.1 Інструкції № 512/5 встановлено, що виконавче провадження може бути передано від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого у випадках, визначених Законом та цією Інструкцією.

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що випадки передачі виконавчого провадження від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого можуть бути визначені як Законом, так і Інструкцією, а підстави з якими пов'язується передача виконавчого провадження не є вичерпними.

Пунктом 6.2 Інструкції № 512/5 чітко визначено, що передача виконавчого провадження в межах одного органу ДВС або виконавчої групи здійснюється за письмовим дорученням начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівника виконавчої групи.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, саме начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадовим В.Т. видано письмове доручення «Щодо передачі виконавчих проваджень» від 05.05.2015, якому безпосередньо підпорядковані державні виконавці Нещадим І.С. та Єжов М.В., у яких на виконанні перебували виконавчі провадження, відповідно ВП № 47136566 та ВП № 4529908.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що передача виконавчих проваджень ВП № 4529908 та ВП № 47136566 від одних державних виконавців до іншого в межах одного органу ДВС (правомірність передачі на підставі письмового доручення за підписом начальника відділу) відбулась у відповідності до вимог норм чинного законодавства, а тому вказане вище твердження позивача не знайшло свого підтвердження та є спростованим.

Стосовно твердження позивача щодо того, що в оскаржуваному дорученні не вказано правомірних підстав передачі виконавчих проваджень ВП № 4529908 та ВП № 47136566 від одних державних виконавців до іншого в межах одного органу ДВС, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в преамбулі оскаржуваного доручення від 05.05.2015 визначені підстави, що стали приводом для такої передачі.

Так, метою такої передачі вказаних вище виконавчих проваджень слугувала саме належна організація роботи відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

Також, з метою здійснення контролю за своєчасністю, правильністю, повнотою і законністю виконання рішень у відповідності до статті 83 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі провадження ВП № 4529908 та ВП № 47136566 були передані головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ Борейко М.В.

Крім того, така передача виконавчих проваджень слугувала саме для оптимізації роботи відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та необхідністю перерозподілу навантаження між державними виконавцями.

З аналізу вказаних вище підстав слідує, що друга підстава визначена в ч. 1 ст. 83 Закону № 606-XIV, остання - в пп. «а» п. 6.2 Інструкції № 512/5, що свідчить про обґрунтованість виданого доручення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Асадова В.Т. щодо видачі оскаржуваного доручення та передачі виконавчих проваджень є правомірними, тобто здійсненими у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а рішення - обґрунтованим.

Беручи до уваги викладене вище, в задоволенні позовних вимог має бути повністю відмовлено.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Натомість, відповідачем доведено правомірність своїх дій та прийнятого ним правового акту індивідуальної дії.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв'язку з чим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 181, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді: І.О. Іщук

В.П. Шулежко