Справа № 19451/10
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2010 р.справа № 2а-36/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Дадим Ю.М. Божко Л.А.

при секретарі судового засідання: Гусєві А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»

на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2010 року у справі № 2а-36/10 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»про визнання рішення протиправним та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати неправомірною та незаконною відмову відповідача у реєстрації права власності позивачу на частину нерухомого майна в домоволодінні по вул.. Мандриківська,25 та скасувати рішення реєстратора від 08.05.2009р. про відмову в реєстрації цього права; зобовязати відповідача прийняти документи та здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що рішеннями Жовтневого районного суду м.Дніпропетровську від 07.11.2007р. та від 04.11.2008р. за позивачем визнано право власності на 45/200 частки домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, вул.. Мандриковська, 25. Однак, рішенням державного реєстратора від 08.05.2008р., позивачу було відмовлено у реєстрації права з посиланням на п.3.3. «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту України №7/5 від 07.02.2002р., а саме те, що подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Посилаючись на те, що рішення суду є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, позивач просив його позов задовольнити.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2010 року адміністративний позов задоволено, а саме: рішення державного реєстратора від 08.05.2009р. про відмову у реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна по вул.. Мандриківській,25 у м.Дніпропетровську визнано неправомірним та скасоване; зобовязано відповідача здійснити реєстрацію права власності на частку нерухомого майна у домоволодінні по вул.. Мандриківській, 25 у м. Дніпропетровську на підставі рішень Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2007р. та від 04.11.2008р., рішення виконавчого комітета Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради від 27.06.2008р. №452, акту державної комісії про готовність до експлуатації від 10.08.2008р., технічного паспорту від 05.12.2008р. Крім того стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 3,40 грн.

Не погодившись з постановою суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2007р. (а.с.10) визнано право власності за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на домоволодіння яке розташоване за адресою м.Дніпропетровськ вул.. Мандриківська,25. Рішення набрало законної сили.

Рішенням Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради виконавчого комітету від 27.06.2008р. (а.с.12) затверджено акт державної комісії від 10.01.2008р. про готовність до експлуатації закінчених будівництвом житлової прибудови В1 -1 з прибудовою В2 -1 та верандою в3 -1 житловою площею 71,1м2 , масандри над в1 -1 житловою площею 32,7 м2, загальною площею 44,2 м2, підвалу під В1 -1 загальною площею 35,7 м2, сараю Г за адресою вул..Мандриківська,25, право власності на які визнано рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.11.2007р.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.208р. (а.с.11) встановлено частки на нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в домоволодінні по вул.. Мандриківська,25 у м. Дніпропетровську в цілому у розмірі 45/100 частини домоволодіння, а кожного по 45/200 частини домоволодіння. Рішення набрало законної сили.

З метою реєстрації права власності позивач звернувся з відповідною заявою до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Рішенням реєстратора від 08.05.2009р. відмовлено у реєстрації права власності на обєкт нерухомості. Підставами для відмови у реєстрації права стали: подані документи не відповідають вимогам, установленим Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; договір купівлі-продажу укладений без попереднього проведення технічної інвентаризації нерухомого майна, а також відчуження нерухомого майна відбулося без отримання відповідної довідки-характеристики. Як на правові підстави відмови у реєстрації права, відповідач посилався на Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5.

За результатами перегляду судового рішення колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу застосування норм матеріального права, які регулюють порядок та підстави державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами суд першої дійшов висновку про те, що відповідач, який в спірних правовідносинах є субєктом владних повноважень, оскільки при здійсненні державної реєстрації прав власності наділений владними управлінськими функціями, діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені чинним законодавством України. Зокрема, судом першої інстанції зроблено висновок про порушення відповідачем вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмеження»та вимог «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту України №7/5 від 07.02.2002р.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вище зазначено, право власності на домоволодіння позивач набув на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст..124 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України.

Згідно вимог Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

У відповідності до ч.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»від 01.07.2004 року №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно з ст..19 названого Закону підставами для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, правовстановлюючими документами, зокрема, є рішення судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна.

З огляду на викладені норми матеріального права рішення суду, яке набрало законної сили, є тим документом, що посвідчує право власності певної особи на обєкти нерухомості і є підставою для здійснення державної реєстрації в органах БТІ.

Таким чином, враховуючи вимоги ст..19 Конституції України, посадові особи МБТІ були зобовязані здійснити державну реєстрацію права власності позивача на нерухоме майно на підставі рішення суду.

Відповідач не обґрунтовано відмовив позивачу у здійснені державної реєстрації, тим самим порушивши не тільки норми матеріального права, які регулюють порядок та підстави державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, але й відмовився від виконання рішення суду, яким за позивачем визнано право власності на нерухоме майно, при цьому вдався до свого тлумачення судового рішення, яке набрало законної сили і є обовязковим до виконання. Між тим, як встановлено в судовому засіданні, не погоджуючись з висновками суду, які викладено в рішенні від 07.11.2007 року, відповідач вказане рішення не оскаржував у встановленому законом порядку, хоча зазначене рішення безпосередньо стосується прав та обовязків відповідача, як органу, що здійснює державну реєстрацію прав власності. З огляду на вимоги ст..124 Конституції України, не може надати правову оцінку рішенню Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17.11. 2007 року, яке набрало законної сили і суд апеляційної інстанції при розгляді адміністративного позову ОСОБА_1 до КП «МБТІ».

Фактичне виконання рішення, ухвали, постанови суду є невід'ємною частиною судового процесу і свідчить про реальну спроможність державних органів забезпечити виконання рішення суду, як завершальну стадію судового процесу, на результат якої направлені очікування та сподівання особи, права якої порушено.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»є джерелом права, також свідчить про те, що право на доступ до суду було б ілюзорним, якби остаточне, зобовязальне судове рішення залишалося без дієвим на шкоду одній зі сторін (справа «Ромашов проти України, рішення від 27.07.2004р.).

За таких обставин, враховуючи те, що рішення відповідача не відповідало вимогам чинного законодавства, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав таке рішення неправомірним та зобовязав відповідача здійснити державну реєстрацію прав власності позивача на підставі наданих ним документів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржене судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, тому передбачених статтею 202 Кодексу адміністративного судочинства України і підстав для його скасування та ухвалення нового судового рішення не вбачається.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч.1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»залишити без задоволення, а постанову Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2010 року у справі № 2а-36/10 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку передбаченому ст..212 КАС України.

(Повний текст ухвали виготовлено 30.09.2010р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Судді: Ю.М. Дадим

ОСОБА_3