Справа № 22170/10
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2010-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2010 р.справа № 2а-2317/09/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Проценко О.А. Католікяна М.О.

при секретарі судового засідання: Красоті А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Домус Фрігус»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2010 року у справі №2а-2317/09/0470

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Домус Фрігус»

до Дніпропетровської митниці

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень,

встановила:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним податкове повідомлення Дніпропетровської митниці від 27.11.2008р. № 68 про донарахування Товариству з обмеженою відповідальністю «Домус Фрігус»податкового зобов'язання по сплаті мита на товари, що були ввезені в Україну, та штрафних санкцій у сумі 13 039,35 грн.; визнати недійсним податкове повідомлення Дніпропетровської митниці від 27.11.2008р. № 69 про донарахування Товариству з обмеженою відповідальністю «Домус Фрігус»податкового зобов'язання по сплаті податку на додану вартість на товари, що були ввезені в Україну, та штрафних санкцій у сумі 220 638,11 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що обидва податкові повідомлення є недійсними в частині нарахування позивачу митних платежів у сумах: мита 2 328,47 грн. та штрафу з мита 1 499,31 грн. (всього 3 827,78 грн.), ПДВ 29 532,61 грн. та штрафу з ПДВ 15 507,69 грн. (всього 45 040,30 грн.).

Вказані суми митних платежів нараховані відповідачем, оскільки начебто вартість перевезення за межами України, включена до митної вартості, є меншою, ніж вартість перевезення за межами України, зазначена у актах виконаних робіт, складених між Позивачем та підприємствами-перевізниками відносно перевезення товарів за певними ВМД. Але позивач при включені до митної вартості товарів вартості перевезень за межами України діяв у повній відповідності до положень митного законодавства, зазначивши вартість перевезення, вказану у довідках, які були надані підприємствами-перевізниками.

Обидва податкові повідомлення також є недійсними в частині нарахування позивачу митних платежів у сумах: мита 6 364,43 грн. та штрафу з мита 2 847,14 грн. (всього 9 211,57 грн.); ПДВ 121 958,29 грн. та штрафу з ПДВ 53 639,52 грн. (175 597,81 грн.).

Вказані суми митних платежів нараховані відповідачем, оскільки у актах виконаних робіт, складених між позивачем та перевізниками, не були окремо виділені суми вартості перевезення товарів за межами України, а зазначена повна вартість перевезення.

При цьому відповідач не доклав жодних зусиль для того, щоб встановити дійсний розмір вартості перевезення, а нарахував митні платежі на усю суму перевезення незалежно від території, де воно здійснювалося.

Також, позивач не мав можливості уточнити вартість перевезення, вказану у довідках перевізника, оскільки не є транспортною організацією і не має ані вихідних даних для такого розрахунку, ані алгоритму обчислення вартості перевезення.

Штрафні санкції, що застосовуються до суб'єктів господарювання у разі порушення ними законів про оподаткування, є адміністративно-господарськими санкціями, тож до них застосовуються загальні положення про відповідальність за правопорушення у сфері господарювання.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив та погодився з доводами відповідача про те, що за результатами перевірки підприємства позивача було виявлено випадки неповного декларування сум, сплачених за транспортування товарів, ввезених на митну територію України EXW, FCA та встановлено, що в більшості випадків декларування транспортних витрат здійснювалось на підставі довідок підприємств-експедиторів, що організовували перевезення вантажу. Зазначені довідки не є документами, що підтверджують фактичні витрати на транспортування товару до перетину митного кордону та фактичну сплату вартості цих витрат, та не є первинними документами бухгалтерського обліку.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги, що невизначеність в актах про надання послуг перевезення окремо вартості перевезення за межами України та по Україні не є підставою для включення до митної вартості повної вартості перевезення.

Крім того, зазначає, що визначення у актах про надання послуг перевезення вартості перевезення за межами України в більшій сумі, ніж була задекларована позивачем, не є підставою для збільшення митної вартості товарів на суму такої різниці.

Посилається також на те, що видача окремих довідок про вартість перевезення товарів за межами України не перевізником, а експедитором не може бути підставою для неврахування цих довідок.

Вважає також, що судом помилково не взято до уваги, що штрафні санкції, які застосовуються до субєктів підприємницької діяльності у разі порушення ними законів про оподаткування, є адміністративно-господарськими, отже, позивач відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України довів відсутність своєї вини у вчиненні правопорушення, якщо, за висновками суду, воно і мало місце.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували.

Аналізуючи надані в справі докази, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія судів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання наказу Дніпропетровської митниці від 13.10.08 №536 «Про проведення планової виїзної перевірки»на підприємстві була проведена документальна перевірка дотримання вимог законодавства України з питань митної справи при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності в період з 01.01.2006р. по 30.09.2008р.

За результатами перевірки було складено Акт про проведення перевірки стану дотримання на підприємстві законодавства України з питань митної справи від 06.11.2008 № 21/8/110000003/32964831, в якому зазначено про виявлення відхилень в бухгалтерському обліку підприємства від даних митного оформлення.

В процесі звірки було виявлено випадки неповного декларування сум, сплачених за транспортування товарів, ввезених на митну територію України EXW, FCA.

Крім того, встановлено, що в більшості випадків декларування транспортних витрат здійснювалось на підставі довідок підприємств-експедиторів, що організовували перевезення вантажу.

Відповідно до п.8 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.06 №1766 «Про затвердження Порядку проведення митними органами на підприємствах перевірок системи звітності та обліку товарів і транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України» для підтвердження транспортних витрат декларант зобов'язаний подати договір про перевезення, транспортні та страхові документи, а також ( як можливий варіант ) довідку підприємства - перевізника, що здійснило перевезення за умови, що така довідка містить відомості про транспортний документ, маршрут перевезення, вартість транспортних послуг, підписана керівником та головним бухгалтером такого підприємства.

Довідки про транспортні витрати, отримані від експедиторів, що містяться в матеріалах справи, не відповідають вимогам абз.4.п.8 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.06 №1766, зокрема не містять відомостей про транспортний документ.

Відповідно до п.10 Порядку відомості, на підставі яких декларантом визначено та заявлено митну вартість товарів, повинні базуватися на об'єктивних даних, що підлягають обчисленню та перевірці відповідно до вимог Митного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені довідки не є документами, що підтверджують фактичні витрати на транспортування товару до перетину митного кордону та фактичну сплату вартості цих витрат, та не є первинними документами бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 267 Митного кодексу України витрати на транспортування товару після його ввезення на митну територію України не включаються до митної вартості за умови виділення їх з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, які документально підтверджено та які підлягають обчисленню.

З первинних документів бухгалтерського обліку підприємства позивача, наданих при проведенні перевірки, відповідач не зміг виділити з повної ціни на транспортування витрати на транспортування товару після його ввезення на митну територію України.

Слід також зауважити, що ст. 81 МК України вимагає декларування точних відомостей про товар та інших даних, необхідних для здійснення митного контролю.

Таким чином, виявлені перевіркою порушення вимог статті 267 Митного кодексу України призвели до заниження реальної митної вартості товарів та не донарахування митних платежів.

Згідно з п.10 Порядку відомості, на підставі яких декларантом визначено та заявлено митну вартість товарів, повинні базуватись на об'єктивних даних, що підлягають обчисленню та перевірці відповідно до вимог Митного кодексу України.

Судова колегія також не може погодитись з позицією апелянта про те, що штрафні санкції не можуть бути до нього застосовані, виходячи з відсутності його вини в правопорушенні, оскільки він мав можливість вимагати від своїх контрагентів належного оформлення документів згідно з умовами митного законодавства.

Слід також зазначити, що відповідно до п. 4.2.3. Закону України № 2181 обовязок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених підпунктом 4.2.2. цього пункту, є помилковим, покладається на платника податків, за винятків випадків, визначених пунктом 4.3. цієї статті. Тому посилання апелянта на те, що відповідач під час перевірки не доклав жодних зусиль для того, щоб встановити дійсний розмір вартості перевезення, є безпідставним.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність у діях Дніпропетровської митниці у спірних правовідносинах порушень вимог митного законодавства України.

Зясувавши у достатньо повному обсязі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив постанову, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані, підтверджені наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Домус Фрігус»залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2010 року у справі №2а-2317/09/0470 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О. М. Панченко

судді М.О. Католікян

ОСОБА_1

Головуючий: О.М. Панченко

Суддя: О.А. Проценко

Суддя: М.О. Католікян