Справа № 826/6761/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 липня 2015 року № 826/6761/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Нагорянського С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, ОСОБА_2
до Прокуратури міста Києва
провизнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулись ОСОБА_1 (далі - позивач 1) та ОСОБА_2 (далі - позивач 2) з позовом до прокуратури міста Києва, в якому просять (з урахуванням заяви про уточнених позовних вимог від 28 травня 2015 року):

1) визнати протиправними дії прокуратури міста Києва щодо ненадання відповіді позивачам у повному обсязі на всі порушені в скарзі питання у встановлений законом строк позивачам на скаргу від 21 січня 2015 року вх. №6;

2) зобов'язати прокуратуру міста Києва надати позивачам відповідь на скаргу від 21 січня 2015 року вх. №6 у повному обсязі на всі порушені в скарзі питання;

3) визнати протиправними дії прокуратури міста Києва щодо ненадання відповіді на всі порушені у скарзі питання у встановлений законом строк позивачу ОСОБА_1 на скаргу від 16 лютого 2015 року вх. №486-П у повному обсязі на всі порушені в скарзі питання;

4) зобов'язати прокуратуру міста Києва надати позивачу ОСОБА_1 відповідь на скаргу від 16 лютого 2015 року (вх.№486-П) у повному обсязі на всі порушені в скарзі питання.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на неправомірне ненадання відповідачем відповідей на скарги та на всі питання, поставлені в них. Позивачі вважають, що своїми незаконними діями та бездіяльністю прокуратура м. Києва порушила їхні права, передбачені Законом України "Про звернення громадян".

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року відкрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду на 19 травня 2015 року.

19 травня 2015 року в попередньому судовому засіданні оголошено перерву у зв'язку з підготовкою позивачами уточнених позовних вимог та клопотанням відповідача про ознайомлення з уточненими позовними вимогами.

29 травня 2015 року в судовому засіданні оголошено перерву для витребування у відповідача за клопотанням позивача доказів.

15 червня 2015 року в судовому засіданні оголошено перерву на вимогу позивача для уточнення позовних вимог.

25 червня 2015 року за клопотанням позивачів, підтриманого відповідачем, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали і просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував і просив відмовити у його задоволенні, надавши письмові заперечення в обґрунтування своєї позиції. Зокрема, представник відповідача стверджує про правомірність дій прокуратури міста Києва, з огляду на положення Закону України "Про звернення громадян" та Інструкції "Про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України". Також представник відповідача заявив, що всі порушені у вказаних вище скаргах питання розглядались в порядку кримінального провадження і по них було прийнято рішення, у відповідності з вимогами КПК України, про що неодноразово повідомлялось позивачів. Крім того, відповідач аргументував свою позицію тим, що зі змісту звернення позивачів від 21 січня 2015 року вбачається, що скарга подана авторами не у відповідності до Закону України «Про звернення громадян», а як потерпілими по кримінальним провадженням №0002469, №0002269 (раніше 0002440) та № 0006837 щодо стану та ефективності їх розслідування, здійснення процесуального керівництва у них, окремих дій слідчого та процесуального керівника, дотримання кримінально-процесуальних строків тощо.

Оцінивши повідомлені позивачами обставини та ознайомившись із викладеними відповідачем доводами в обґрунтування наданих ним заперечень, розглянувши наявні у справі документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивачів з огляду на наступне.

21 січня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись на особистому прийомі до прокурора м. Києва ОСОБА_3 із скаргою, яка була зареєстрована за № 6, в якій позивачі просили звернути увагу на неналежне проведення досудового розслідування кримінальних справ, де вони визнані потерпілими та просили надати пояснення на проблемні питання з приводу допущених слідством та прокуратурою порушень, висвітлені в скарзі, а саме:

- надати пояснення щодо формального підходу прокурора ОСОБА_10. до процесуального нагляду та керівництва під час досудового розслідування, а саме пояснити, чому надані прокурором вказівки від 06 серпня 2014 року № 04/2/5-8780-14 по кримінальній справі №0002469 не відповідають обставинам саме цієї справи, прокурором вказана інша кваліфікація злочину;

- провести перевірку за скаргою щодо систематичного невиконання слідчими задоволених клопотань, надати відповідь щодо результатів проведеної перевірки та прийнятих мірах;

- провести перевірку за скаргою щодо систематичного невнесення відомостей про злочини за їх заявами до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що вимагає від них постійно звертатись до слідчого судді, та надати їм відповідь щодо результатів проведеної перевірки та прийнятих мірах;

- надати пояснення, чому немає прокурорського нагляду за наданням відповідей на клопотання;

- надати пояснення, чому, коли по трьом головним справам щодо незаконного заволодіння належними їх родині автомобілями чітко відслідковується однакова схема та дії організованої злочинної групи, а ні слідчими, ні прокуратурою не вносяться відповідні відомості до ЄРДР;

- надати роз'яснення, чому справа № 0002269 передана до суду, але не досліджена до кінця, в обвинувальному акті та в тексті підозри немає достатніх доказів і посилання на конкретні встановлені факти, що може надати можливості уникнути відповідальності підозрюваному, клопотання не виконані;

- надати відповідь де саме, в якому органі державної влади, підрозділі, відомстві, коли саме, в який період та у якого виконавця знаходились кримінальні справи №0002469, № 0002269 (раніше №0002440) влітку 2014 року (з 6 червня по 27 липня 2014 року), в які дати справи надходили до конкретного відомства/підрозділу і в які дати надсилались в інші структури та чому фактично приблизно 50 днів не розслідувались;

- надати пояснення, чому в офіційних листах від ГСУ МВС України, СУ ГУ МВС України, прокуратур Печерського району та м. Києва позивачу 1 надходила інформація, що справа направлена до Ірпінського РВ МВС України, але згідно відповіді прокуратури м. Ірпеня, це не відповідає дійсності? Яким офіційним листам можна довіряти?

- надати пояснення, чому після отримання 11 липня 2014 року слідчим управління ГУ МВС України в м. Києві матеріалів справи № 0002469 від Печерського РУ ГУ МВС України через ОСОБА_4, СУ ГУ МВС України листом від 18.07.2014 р. надає інформацію, що дана справа ще 19.06.2014 р. скерована для розслідування до Ірпінського МВ ГУ МВС України, якщо вона перебувала в СУ ГУ МВС України, а потім 14.07.2014 р. була направлена до прокуратури м. Києва згідно листа останньої?

- надати пояснення, яким датам та документам із всіх вищевказаних можна вірити, а в яких службовими особами внесена завідомо неправдива інформація?

- надати пояснення, чому з таким затриманням були направлені відповіді на клопотання від 03 листопада 2014 року та з порушенням строків згідно чинного КПК?

- надати інформацію, чому дві однакові за схемою справи №0002269 та №0006837 були направлені до суду з різними по суті обвинувальними актами щодо основних ключових фігур (прецедент по справам розписаний в скарзі № 6 від 21 січня 2015 року);

- надати відповідь, чому прокурор м. Києва звернувся до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, а коли суд відмовив йому в арешті підозрюваного, на клопотання про апеляційне оскарження рішення суду прокурор надав відмову у вигляді постанови, в якій написав, що до підозрюваного ОСОБА_5 достатньо домашнього арешту; чому, якщо прокурор вважав, що до підозрюваного ОСОБА_5 достатньо домашнього арешту, чому він звертався до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу до вказаної особи у вигляді тримання під вартою;

- надати пояснення, чому слідчим не було надано перелік документів, які надавалися до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу до ОСОБА_5, по причині того, що цей перелік вчинено рукописно і слідчий не може повідомити, що саме подавалося в додатках до суду;

- надати пояснення, чому щодо ОСОБА_5 не було подовжено з середини грудня 2014 року запобіжний захід у вигляді домашнього арешту;

- надати відповідь, чому прокурор ОСОБА_11. на засідання Печерського районного суду не з'явився 24 грудня 2014 року;

- надати відповідь, чому слідчі СУ ГУ МВС України в м. Києві не з'явились на судове засідання в Шевченківському районному суді 15.01.2014 р. о 8:00 та о 8:30;

- провести відповідні перевірки та надати юридичну оцінку порушення працівниками прокуратури та СУ ГУ МВС України в м. Києві Закону України "Про звернення громадян", факти яких викладені в скарзі № 6 від 21.01.2015 р. до прокуратури м. Києва;

- надати інформацію, які заходи будуть прийняті щодо порушених в скарзі № 6 від 21 січня 2015 року до прокуратури м. Києва питань.

Листом від 09 лютого 2015 року № 04/2/5-8892-14 прокуратура міста Києва надала відповідь на скаргу позивачів від 21 січня 2015 року, в якій позивачів було повідомлено про те, що за результатами досудового розслідування кримінального провадження №002269 від 07 березня 2014 року, обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 направлено до Солом'янського районного суду міста Києва для розгляду по суті. Стосовно кримінального провадження № 0006837 від 12 вересня 2013 року, позивачам було повідомлено, що у вказаному провадженні повідомлено про підозру ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 205 КК України. З приводу кримінального провадження № 0002469 від 03 травня 2014 року позивачів повідомили, що на даний момент триває досудове розслідування, крім того, слідчому надано вказівки з метою повного та об'єктивного з'ясування всіх обставин кримінального правопорушення. Також, в листі відповідач зазначив, що прокуратурою міста Києва 29 січня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо можливих неправомірних дій слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.

Не погоджуючись з вищевказаною відповіддю та вважаючи її неналежною, 16 лютого 2015 року позивачі звернулись до Генеральної прокуратури України зі скаргою (вх.№10) в якій посилались на те, що 13 лютого 2015 року відбувалось чергове засідання по скарзі ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора м. Києва ОСОБА_9 В судове засідання з'явився прокурор, якого позивач жодного разу не бачив. На вимогу суду прокурор не надав жодного документа. Також прокурор не мав жодних заперечень, витягу з ЄРДР тощо. З вказаних підстав судове засідання було перенесено на 19 лютого 2015 року. Також, з тієї ж підстави, позивач ОСОБА_1 був позбавлений можливості в строки, встановлені згідно чинного КПК України, отримати відповідь на клопотання чим було порушено його право на захист. 12 січня 2015 року. ОСОБА_1 подав клопотання до прокурора м. Києва ОСОБА_9, а станом на 16 лютого 2015 року так і не отримав відповідь згідно чинного КПК. Позивачі просили пояснити, чому відповідь на клопотання згідно чинного КПК не можливо отримати більше 30 днів. Чому прокурор, який був направлений до суду, не мав при собі відповідних документів та фактично був не готовий до засідання?

За дорученням Генеральної прокуратури України, листом від 17 березня 2015 року прокуратурою міста Києва надано відповідь № 04/2/5-8892-14 на скаргу позивачів від 16 лютого 2015 року № 10, зміст якої аналогічний відповіді Прокуратури міста Києва від 09 лютого 2015 року № 04/2/5-8892-14.

Вважаючи протиправними дії прокуратури міста Києва щодо ненадання у повному обсязі відповіді на скарги, позивачі звернулись до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

В силу ст. 3 Закону № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно ст. 4 Закону № 393/96-ВР, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

В силу ст. 16 Закону № 393/96-ВР, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Статтею 18 Закону № 393/96-ВР передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно ст. 19 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев'ятої цієї статті.

Згідно частини 1 статті 12 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-XII прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду.

В силу п. 3.4 Інструкції про організацію особистого прийому та розгляду звернень в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України від 27 грудня 2014 року № 9гн (далі - Інструкція № 9гн), за результатами попереднього розгляду звернень працівниками зазначених підрозділів приймається рішення щодо:

- передачі звернення для доповіді керівництву органу прокуратури;

- передачі звернення відповідному структурному підрозділу (чи декільком структурним підрозділам) органу прокуратури для розгляду;

- скерування звернення за територіальністю та/чи належністю; - повернення звернення заявнику з наданням відповідних роз'яснень;

- долучення звернення до наглядового провадження чи номенклатурної справи.

Відповідно до п. 7.4 Інструкції № 9гн, керівники підрозділів у складі Головних управлінь і управлінь, а також прокурори відділів, за письмовою вказівкою начальника управління або відділу, підписують відповіді: на задоволені звернення громадян, з роз'ясненням вимог чинного законодавства, а також у випадках, коли листування припинено відповідно до статті 8 Закону України "Про звернення громадян".

Пунктом 7.12 регламенту прокуратури міста Києва (далі - Регламент), затвердженого наказом прокурора міста Києва від 27 червня 2013 року № 50, передбачено, що прокурору міста або виконувачу його обов'язків подаються на розгляд документи та звернення, що надійшли від керівництва Генеральної прокуратури України, скарги на дії першого заступника та заступників прокурора міста, незгоду з прийнятими рішеннями першого заступника і заступників прокурора міста чи на їх дії; відповіді про розгляд документів прокурорського реагування, підписані прокурором міста.

При цьому пунктом 7.32 Регламенту прокуратури міста Києва визначено, що прокурори управлінь і відділів підписують, за письмовою вказівкою керівника підрозділу - відповіді на задоволені звернення громадян, про роз'яснення вимог чинного законодавства, а також у випадках, коли провадження за зверненнями вже раніше припинено на підставі ст.12 Закону України "Про прокуратуру".

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі з різних підстав звертались до прокурора міста Києва зі скаргами як на працівників цієї прокуратури, так і на інших працівників слідчих органів, процесуальний нагляд за дотриманням законів якими віднесений Законом України "Про прокуратуру" до компетенції прокурора.

Тобто, на переконання суду, спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу розгляду скарг від 21 січня 2015 року № 6 та від 16 лютого 2015 року вх. №486-П, регламентовано положеннями Закону України "Про звернення громадян".

Судом встановлено, що 21 січня 2015 року позивачі звернулись до прокурора міста Києва зі скаргою на дії працівників прокуратур різного рівня м. Києва та слідчих стосовно порушень які були припущені при проведенні досудового слідства по кримінальним провадженням №0002469, №0002269 (раніше №0002440), №0006837, №0001469, № 0001332, де позивачі були визнані потерпілими.

Листом прокуратури міста Києва від 09 лютого 2015 року № 04/2/5-8892-14 (за підписом прокурора м. Києва ОСОБА_3) позивачів було повідомлено щодо руху трьох кримінальних проваджень №0002469, №0002269, №0006837 стосовно незаконного заволодіння 5 автомобілями, що належать позивачам та врахування всіх їхніх доводів при проведенні досудових розслідувань. Також позивачів було повідомлено про внесення в ЄРДР відомостей за № 0000095 щодо можливих неправомірних дій слідчого Барабаша О.М. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 365 КК України. Крім того, позивачів було повідомлено про надання відповідей на попередні звернення позивачів та роз'яснено порядок оскарження до суду рішення, дії чи бездіяльність слідчого на підставі ст. 303 КПК України.

Також, судом встановлено, що не погоджуючись з наданою відповіддю, 16 лютого 2015 року позивачі через приймальню громадян, звернулись до Генерального прокурора України зі скаргою на дії прокурора м. Києва, в якій просили зобов'язати останнього надати пояснення та відповідь на всі проблемні питання вказані в скарзі № 6 від 21 січня 2015 року.

У подальшому на виконання доручення Генеральної прокуратури України від 23 лютого 2015 року за № 04/2/3-2246-14, прокуратурою міста Києва позивачам був направлений лист від 17 березня 2015 року № 04/2/5-8892-14 в якому фактично було повторено текст листа від 09 лютого 2015 року.

Згідно п. 5.3. Інструкції № 9гн, звернення про порушення закону, що не отримали належної оцінки територіальними правоохоронними органами або органами прокуратури, перевіряються, як правило, з виїздом на місце.

Пунктом 5.10. Інструкції № 9гн встановлено, що після закінчення перевірки, але до прийняття Генеральним прокурором України та прокурорами обласного рівня остаточного рішення, заявнику, на його прохання, надається можливість ознайомитися з матеріалами, що безпосередньо зачіпають його права та свободи, у тих межах, у яких це не суперечить вимогам дотримання державної або іншої, що охороняється законом, таємниці, законним інтересам інших осіб.

Крім того, згідно п.7.1. Інструкції № 9гн, звернення громадян, запити, звернення народних депутатів України, депутатів місцевих рад вважаються розглянутими та знімаються з контролю, якщо порушені в них питання перевірено у повному обсязі, вжито необхідних заходів та надано вичерпну письмову відповідь згідно з чинним законодавством.

Як зазначив відповідач у письмових запереченнях проти позову, порушень вимог чинного законодавства при проведенні досудового розслідування та розгляді попередніх звернень в діях працівників прокуратури міста Києва не встановлено. Крім того, на переконання відповідача, порядок оскарження рішення, дії чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування передбачено нормами Кримінально-процесуального кодексу України (ст.ст. 303, 306 КПК України, глава 26), а тому вирішення питань щодо "ефективності досудового розслідування, недотримання норм чинного КПК прокурорами та слідчими, фактичне укриття злочинів, тяганина у кримінальних провадженнях №0002469, №0002269, та №0006837 віднесено до компетенції місцевого суду з розгляду кримінальних справ. З урахування наведеного, відповідач вважає, що прокуратурою міста Києва було надано відповідь на всі порушені позивачами питання, в тому числі направлені копії відповідей на їх попередні заяви, які згадувались у скарзі. Також, відповідач посилається на те, що порушені позивачами питання безпосередньо пов'язані зі станом досудового розслідування у кримінальних провадженнях та були розглянуті прокуратурою міста Києва з урахуванням вимог КПК. Також, відповідач посилався на те, що позивачі неодноразово звертались до прокуратури міста Києва щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань по різним фактам. За результатами розгляду їх заяв, авторам надавались обґрунтовані відповіді щодо прийнятого рішення та роз'яснено порядок його оскарження. Крім того, відповідач вказав, що оцінка належності та допустимості доказів у кримінальному провадженні буде надана під час розгляду компетентним судом.

Відповідач також зазначив, що більшість запитуваної позивачами інформації вже надавалась прокуратурою міста Києва. Крім того, відповідач зазначив, що посилання позивачів на те, що неотримання такої детальної відповіді на порушене питання порушує їх право на захист не відповідає дійсності, оскільки такі відомості вони мали змогу отримати при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження. З урахуванням усіх викладених обставин, відповідач вважає, що звернення ОСОБА_1 та, ОСОБА_2 були розглянуті прокуратурою міста Києва в повному обсязі, з усіх порушених питань та у встановлений законом строк.

Стосовно скарги позивачів від 16 лютого 2015 року №486-П щодо неотримання відповіді на його клопотання від 12 січня 2015 року та з інших питань, відповідач зазначив, що відповідь була надана в повному обсязі та у встановлені законом строки.

Разом з тим, суд не приймає вищенаведені доводи представника відповідача, з урахуванням наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що позивачі звертались до органів прокуратури, використовуючи при цьому своє право передбачене Законом України «Про звернення громадян», незважаючи на те, що у скаргах зазначались факти, що мали місце під час розслідування кримінальних проваджень.

При цьому, суд звертає увагу на те, що викладені в скаргах вимоги стосувались дій та бездіяльності працівників прокуратури та слідчих органів, що безпосередньо не впливали на проведення процесуальних дій в кримінальних провадженнях, у відповідності до вимог ст. 4 Закону України «Про звернення громадян».

Крім того, суд вважає, що отримані позивачами відповіді на скарги повністю заперечують право позивачів на отримання інформації, у порядку передбаченому Законом України "Про звернення громадян" та містили пояснення виключно в межах КПК України.

Таким чином, за результатами системного аналізу скарг позивачів та наданих за результатами їх розгляду відповідей, суд дійшов висновку про те, що прокуратурою міста Києва не було належним чином розглянуто скарги позивачів від 21 січня 2015 року вх. №6 та від 16 лютого 2015 року вх. №486-П, та не було надано об'єктивні та всебічні відповіді або ж пояснення стосовно всіх питань, висвітлених у скаргах.

Так, 28 травня 2015 року позивачами було уточнено позовні вимоги стосовно питань, на які прокуратурою міста Києва не було надано відповіді.

Разом з тим, суд приймає доводи відповідача стосовно того, що уточнення позивачами в рамках розгляду адміністративної справи № 826/6761/15 позовних вимог з питань, викладених в скаргах від 21 січня 2015 року вх. №6 та від 16 лютого 2015 року вх. №486-П, суперечить вимогам ст. 2 КАС України в частині справедливого розгляду адміністративних справ.

Враховуючи вищенаведене та з метою захисту прав позивачів, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову в частині визнання протиправними дій прокуратури міста Києва щодо ненадання відповіді на всі порушені в скаргах від 21 січня 2015 року вх. №6 та від 16 лютого 2015 року вх. №486-П питання у повному обсязі та у відповідності до вимог чинного законодавства, а також про зобов'язання прокуратуру міста Києва повторно розглянути скарги позивачів від 21 січня 2015 року вх. №6 та від 16 лютого 2015 року вх. №486-П та надати відповідь у повному обсязі на всі порушені в скаргах питання та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо ненадання відповідей у встановлений Законом строк, суд не вбачає підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.

Так, статтею 20 Закону № 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Судом встановлено, що на скаргу позивачів від 21 січня 2015 року вх. №6 відповідачем надано відповідь 09 лютого 2015 року, а на скаргу від 16 лютого 2015 року вх. №486-П відповідь надано листом 17 березня 2015 року.

Враховуючи вищенаведені обставини, посилання позивачами на пропуск відповідачем строку надання відповідей за результатами розгляду скарг, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, суд вважає, що вищевказана вимога не спрямована на захист чи відновлення порушених прав позивачів.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії прокуратури міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповіді на всі порушені в скарзі від 21 січня 2015 року вх. №6 питання у повному обсязі.

3. Зобов'язати прокуратуру міста Києва надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідь на скаргу від 21 січня 2015 року вх. №6 у повному обсязі на всі порушені в скарзі питання та у відповідності до вимог чинного законодавства.

4. Визнати протиправними дії прокуратури міста Києва щодо ненадання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповіді на всі порушені у скарзі від 16 лютого 2015 року вх. №486-П питання у повному обсязі.

5. Зобов'язати прокуратуру міста Києва надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідь на скаргу від 16 лютого 2015 року (вх. №486-П) у повному обсязі на всі порушені в скарзі питання та у відповідності до вимог чинного законодавства.

6. У задоволенні решти позовних вимог позивачів відмовити.

7. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 216 (двісті шістнадцять) грн. 24 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський