Справа № 21505/10
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2010-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2010 р.

справа № 2а-3075/10/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Панченко О.М.

суддів: Коршуна А.О. Католікяна М.О.

при секретарі судового засідання: Лозовій О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року

у справі №2а-3075/10/0870 (категорія статобліку –6.11)

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Приватного підприємства «Могучий»

про стягнення адміністративно –господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, -

Встановила:

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року відмовлено у задоволенні позову Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Запоріжжя.

Рішення суду обґрунтовано посиланнями на норми ст.. 218 ГК України та тим, що відповідач довів факт вжиття усіх залежних від нього заходів для недопущення порушень зобов’язань, покладених на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(далі Закон №875-ХІІ).

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, позивач звернувся із апеляційною скаргою, у якій, посилається на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі апелянт вказує наступне.

Обґрунтовуючи рішення суд першої інстанції вказує на те, що відповідач інформував служби зайнятості за Формою №3-ПН, але слід зазначити, що факт інформування відповідачем відповідних Центрів зайнятості належить до сфери правовідносин відповідача з цими Центрами зайнятості, що регулюються Законом України „Про зайнятість населення", проте який не регулює спірні правовідносини, оскільки:

- предметом спору є стягнення адміністративно-господарських санкцій;

- Центр зайнятості не є структурним підрозділом Фонду соціального захисту інвалідів та його територіальних відділень (і навпаки), і не відповідає за належне (неналежне) виконання службою зайнятості своїх обов'язків.

Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги позивача.

Відповідач надав до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції –без змін.

Відповідач зазначив, що підприємством в 2009 році були виконані усі залежні від нього вимоги щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, сповіщенні органи працевлаштування про наявність вільних робочих місць та зазначив, що працевлаштування інвалідів не відбулося з незалежних для підприємства причин.

В судове засідання представник позивача не з’явився, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в запереченні на апеляційну скаргу.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Приватне підприємство «Могучий»є юридичною особою та відноситься до підприємств, яким, відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Приватним підприємством «Могучий»було подано до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2009 рік, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача у 2009 році склала 168 осіб. Відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 Закону №875-ХІІ, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди в кількості 7 осіб. Фактично, на підприємстві відповідача у 2009 році, був працевлаштований один інвалід.

Таким чином, матеріали справи підтверджують наявність обставин, які визначені ст. 20 Закону №875-ХІІ у якості ознак правопорушення у сфері господарської діяльності. Однак загальні принципи відповідальності за такі правопорушення визначені у ГК України, відповідно до ч. 1 ст. 218 якого, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем вживались залежні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення щодо працевлаштування інвалідів. Так, протягом 2009 року підприємством щомісячно надавались звіти про наявність вільних робочих місць за формою 3-ПН, в яких заявлено потребу у працівниках –інвалідах, зокрема на посаду тракториста, сторожа, доярки. Крім того, відповідачем для працевлаштування інвалідів додатково було створено 8 робочих місць.

Протягом 2009 р. для працевлаштування інваліди не направлялися. Також, не доведено, що відповідач відмовляв у працевлаштуванні інвалідів.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надати державній службі занятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, слід окремо зазначити, що за правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звертання до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, згідно діючого законодавства, обов'язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов'язок роботодавця є вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче, місце, тобто укладення з ним трудового договору. Обов'язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Принцип застосування відповідальності лише за наявності вини закріплено в теорії права, та конкретизовано для господарських правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України, якою повинен керуватися суд при вирішені даної справи. Застосування відповідальності без наявності вини, можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності - лише за наявності вини.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності вини відповідача та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності.

Щодо стягнення пені колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування пені є наявність порушення, за яке передбачено стягнення адміністративного –господарських санкцій, та порушення термінів їх сплати. Оскільки суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність порушення, пеня окремому застосуванню та нарахуванню не підлягає, а вимога щодо стягнення суми 1408,59 грн. є такою, що не відповідає нормам ч. 4 ст. 20 Закону №875-ХІІ, у зв’язку з чим не підлягає задоволенню.

Колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яким обставини в справі встановлені правильно та порушень норм матеріального і процесуального права не допущено.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року у справі №2а-3075/10/0870 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначенні ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

У повному обсязі текст ухвали складено 02.03.2011р.

Головуючий: О.М. Панченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: М.О. Католікян