Справа № 826/7548/15
Суддя: Міщук М.С.
Дата ухвалення: 2015-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7548/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Міщук М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів: при секретарі Міщука М.С. Бєлової Л.В., Гром Л.М. Доценку О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у справі за позовом ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

27 квітня 2015 року ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Кабінету Міністрів України, у якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики»;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України привести у відповідність постанови Кабінету Міністрів України №1025 від 10.11.2010 року «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики», закріпивши процедурну можливість внесення до документів, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, написання прізвища, імені та по батькові однією з регіональних мов або мов меншин України поруч з державною мовою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимог пункту 4 Перехідних положень Закону України «Про засади державної мовної політики» відповідачем не було вчинено дій щодо приведення актів останнього у відповідність до положень Закону, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати передбачене статтею 13 Закону України «Про засади державної мовної політики» право на отримання документів, що посвідчують особу, виконаних державною та однією з регіональних мов.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України №1025 від 10 листопада 2010 року «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Зобов'язано Кабінет Міністрів України привести у відповідність постанову Кабінету Міністрів України №1025 від 10 листопада 2010 року «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування постанови КМУ посилається на те, що суд першої інстанції при розгляді справи не вірно надав правову оцінку зазначеним нормам законодавства, не врахував, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами суперечність норм Постанови № 1025 вимогам Закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явились у судове засідання та перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2014 року у справі №815/6509/14, яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов ОСОБА_4, який діяв також в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Зазначеним судовим рішенням:

1) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 №91 від 09.03.2000 року, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану Центральної районної адміністрації виконкому Одеської міської ради в частині прізвища, власного імені та по батькові батька ОСОБА_5, зазначивши його прізвище, ім'я, по-батькові замість «ОСОБА_4» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_4» та прізвище та по батькові дитини, замість «ОСОБА_5» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_5»;

2) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_6 №516 від 27.08.2003 року, складеного Третім відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в частині прізвища, власного імені та по-батькові батька ОСОБА_6, зазначивши його прізвище, ім'я, по-батькові замість «ОСОБА_4» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_4» та прізвище та по-батькові дитини, замість «ОСОБА_6» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_6»;

3) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_8, зазначивши прізвище, ім'я та по-батькові чоловіка замість «ОСОБА_4» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_4»;

4) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції у зв'язку із неможливістю здійснювати юрисдикцію України над м. Севастополь, до якого у теперішній час входить місце народження ОСОБА_4, поновити актовий запис про народження ОСОБА_4, зазначивши його прізвище, ім'я та по батькові замість «ОСОБА_4» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_4», та прізвище, ім'я та по батькові його батька - замість «ОСОБА_9» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_9»;

5) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_7, зазначивши його прізвище, ім'я та по-батькові замість «ОСОБА_7» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_7» та прізвище, ім'я та по-батькові його батька - замість «ОСОБА_4» у транскрибованому з російської мови написанні українською мовою як «ОСОБА_4»;

6) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зазначити в свідоцтві про народження доньки ОСОБА_4, поруч з написом державною мовою «ОСОБА_5» російською мовою «ОСОБА_5» відповідно до ст. 13 Закону України «Про засади державної мовної політики»;

7) зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зазначити в свідоцтві про народження доньки ОСОБА_4, поруч з написом державною мовою «ОСОБА_6» російською мовою «ОСОБА_6» відповідно до ст. 13 Закону України «Про засади державної мовної політики»;

Листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області від 26.03.2015 року за №938/12.4-61 повідомлено позивача про те, що пункти 6 та 7 виконавчого листа, виданого Одеським окружним адміністративним судом у справі №815/6509/14, а саме щодо зобов'язання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції поруч з написом державною мовою зазначити імена дітей російською мовою відповідно до статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики», виконати не можливо, оскільки затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1025 від 10.11.2010 року Зразки актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану передбачають друкування в них тексту виключно українською мовою.

Позивач, вважаючи, що Кабінетом Міністрів України не було у тримісячний термін забезпечено приведення своїх нормативно-правових актів і нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність із Законом України «Про засади державної мовної політики», як то прямо передбачено пунктом 4 Перехідних положень Закону України «Про засади державної мовної політики», звернувся до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що у період до 10 листопада 2012 року Кабінет Міністрів України як орган, на якого покладено обов'язок з організації виконання Закону, повинен був забезпечити приведення у відповідність своїх нормативних актів його вимогам з метою усунення суперечностей положень документів різної юридичної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

10 серпня 2012 року набрав чинності Закон України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012 №5029-VI (далі Закон №5029-VI), який у відповідності до Конституції України, Декларації прав національностей, Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональний мов або мов меншин», а також інших нормативно-правових актів, визначив засади державної мовної політики України.

Приписи статті 2 Закону №5029-VI визначають, що державна мовна політика в Україні має своїм завданням регулювання суспільних відносин у сфері всебічного розвитку і вживання української як державної, регіональних мов або мов меншин та інших мов, якими користується населення країни в державному, економічному, політичному і громадському житті, міжособовому та міжнародному спілкуванні, охорону конституційних прав громадян у цій сфері, виховання шанобливого ставлення до національної гідності людини, її мови і культури, зміцнення єдності українського суспільства.

Право мовного самовизначення закріплено у статті 3 вказаного Закону №5029-VI, згідно з якою кожен має право вільно визначати мову, яку вважає рідною, і вибирати мову спілкування, а також визнавати себе двомовним чи багатомовним і змінювати свої мовні уподобання. Кожен незалежно від етнічного походження, національно-культурної самоідентифікації, місця проживання, релігійних переконань має право вільно користуватися будь-якою мовою у суспільному та приватному житті, вивчати і підтримувати будь-яку мову.

Відповідно до статті 5 Закону №5029-VI державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку регіональних мов або мов меншин, інших мов, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини.

При здійсненні державної мовної політики Україна дотримується таких цілей і принципів: 1) визнання всіх мов, які традиційно використовуються в межах держави чи її певної території, національним надбанням, недопущення привілеїв чи обмежень за мовними ознаками; 2) забезпечення всебічного розвитку і функціонування української мови як державної в усіх сферах суспільного життя на всій території держави із створенням можливості паралельного використання регіональних мов або мов меншин на тих територіях і в тих випадках, де це є виправданим; 3) сприяння використанню регіональних мов або мов меншин в усній і письмовій формі у сфері освіти, в засобах масової інформації і створення можливості для їх використання у діяльності органів державної влади і органів місцевого самоврядування, в судочинстві, в економічній і соціальній діяльності, при проведенні культурних заходів та в інших сферах суспільного життя в межах територій, на яких такі мови використовуються, та з урахуванням стану кожної мови; 4) підтримання і розвиток культурних взаємин між різними мовними групами; 5) забезпечення умов для вивчення української мови як державної, регіональних мов або мов меншин, інших мов і викладання цими мовами з урахуванням стану кожної мови на відповідних рівнях освіти у державних і комунальних навчальних закладах; 6) сприяння здійсненню наукових досліджень у сфері мовної політики; 7) розвиток міжнародного обміну з питань, що охоплюються цим Законом, стосовно мов, які використовуються у двох або декількох державах; 8) поважання меж ареалу розповсюдження регіональних мов або мов меншин з метою забезпечення того, щоб існуючий або новий адміністративно-територіальний устрій не створював перешкод для їх розвитку; 9) застосування принципу плюрилінгвізму, за якого кожна особа в суспільстві вільно володіє кількома мовами, на відміну від ситуації, коли окремі мовні групи володіють тільки своїми мовами.

Держава сприяє розвитку багатомовності, вивченню мов міжнародного спілкування, насамперед тих, які є офіційними мовами Організації Об'єднаних Націй, ЮНЕСКО та інших міжнародних організацій.

Частинами 2, 3 статті 7 Закону №5029-VI передбачено, що у контексті Європейської хартії регіональних мов або мов меншин до регіональних мов або мов меншин України, до яких застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, віднесені мови: російська, білоруська, болгарська, вірменська, гагаузька, ідиш, кримськотатарська, молдавська, німецька, новогрецька, польська, ромська, румунська, словацька, угорська, русинська, караїмська, кримчацька.

До кожної мови, визначеної у частині другій цієї статті, застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, за умови, якщо кількість осіб - носіїв регіональної мови, що проживають на території, на якій поширена ця мова, становить 10 відсотків і більше чисельності її населення.

За рішенням місцевої ради в окремих випадках, з урахуванням конкретної ситуації, такі заходи можуть застосовуватися до мови, регіональна мовна група якої становить менше 10 відсотків населення відповідної території.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 1 рішення Одеської обласної ради «Про заходи щодо імплементації положень Закону України «Про засади державної мовної політики» на території Одеської області» №578-VI від 15.08.2012 року передбачено, що на території Одеської області поряд з українською мовою як державною поширеною є російська мова як регіональна та до неї застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов, що передбачені у Законі України «Про засади державної мовної політики».

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону №5029-VI паспорт громадянина України або документ, що його заміняє, і відомості про його власника, що вносяться до нього, виконуються державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України. Дія цього положення поширюється й на інші офіційні документи, що посвідчують особу громадянина України або відомості про неї (записи актів громадянського стану і документи, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, документ про освіту, трудова книжка, військовий квиток та інші офіційні документи), а також документи, що посвідчують особу іноземця або особу без громадянства, у разі наявності письмової заяви особи.

Отже, положеннями Закону №5029-VI прямо передбачено можливість видання органами реєстрації актів громадянського стану документів, виконаних державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України.

Положення пункту 3 Прикінцевих положень Закону №5029-VI визначають, що до приведення у відповідність із цим Законом чинні нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Зі змісту наведених норм вбачається, що після набрання чинності Законом №5029-VI всі нормативно-правові акти, у тому числі акти Кабінету Міністрів України, повинні застосовуватися в частині, що не суперечить цьому Закону.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17.10.2002 № 17-рп визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Такий висновок узгоджується як з положеннями теорії права, так і з висновками Міністерства юстиції України, викладеними в листі від 30.01.2009 року за №Н-35267-18.

Як вбачається з матеріалів справи, перешкодою у виконанні у повному обсязі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2014 у справі №815/6509/14 Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області визначив положення опису бланка свідоцтва про народження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1025 від 10.11.2010 року «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі Постанова №1025), в якому зазначено, що текст друкується українською мовою.

Водночас, суд першої інстанції вірно враховано, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частина 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписана 04.11.1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 124 Конституції України.

З наведених вище норм в контексті статті 13 Закону №5029-VI та пункту 3 Прикінцевих положень цього Закону вбачається, що, по-перше, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов'язковим для виконання, по-друге, у випадку часткової невідповідності акту нижчої юридичної сили (постанова №1025) акту вищої юридичної сили (Закон №5029-VI) підзаконний нормативний акт повинен застосовуватися виключно в тій частині, яка не перешкоджає закону.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що положення Закону №5029-VI, якими прямо передбачається можливість видання, зокрема, свідоцтва про народження виконаного державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України, у випадку відсутності або невизначеності порядку їх виконання є нормами прямої дії та підлягають обов'язковому застосуванню всіма суб'єктами правовідносин.

При цьому, за наслідками оцінки змісту бланку свідоцтва про народження суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що графи «Прізвище, ім'я та по батькові» дитини, а також «Батько» та «Мати» дозволяють поруч з написом державною мовою виконати запис іншою мовою у відповідності до вимог статті 13 Закону.

Поряд з іншим, судом першої інстанції правильно враховано, що пунктом 4 Прикінцевих положень Закону приписано Кабінету Міністрів України, крім іншого, у тримісячний термін забезпечити приведення своїх нормативно-правових актів і нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність із цим Законом.

Матеріали справи, зокрема, лист Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області від 26.03.2015 року за №938/12.4-61, свідчать, що основною причиною незабезпечення виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2014 року є наявність нормативної неврегульованості процедури внесення записів до офіційних документів у відповідності до положень статті 13 Закону №5029-VI.

З метою уникнення прогалин законодавцем і було покладено на Кабінет Міністрів України обов'язок забезпечити приведення своїх нормативно-правових актів і нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність до Закону. При цьому, хоча відсутність нормативно-регламентованої процедури внесення записів до бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану у відповідності до положень статті 13 Закону №5029-VI не може бути підставою для невиконання судового рішення, однак така відсутність за умови імперативного припису пункту 4 Прикінцевих положень цього Закону повинна бути усунута уповноваженим на це органом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 31 Закону №5029-VI організація виконання Закону України «Про засади державної мовної політики» покладається на Кабінет Міністрів України, центральні і місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, керівників об'єднань громадян, підприємств, установ та організацій в межах їх компетенції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме на Кабінет Міністрів України було покладено обов'язок у тримісячний термін привести свої нормативно-правові акти і нормативно-правові акти міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність до Закону №5029-VI. При цьому до таких нормативно-правових актів належить, у тому числі, постанова №1025, оскільки неоднозначне тлумачення положень останньої навіть у контексті приписів статті 13 Закону №5029-VI спричиняє існування нормативної невизначеності і, як наслідок, процедурної неврегульованості правовідносин щодо реалізації права громадян на отримання офіційних документів, що посвідчують особу, виконаних державною мовою і поруч, за її вибором, однією з регіональних мов.

За таких обставин, у період до 10 листопада 2012 року Кабінет Міністрів України як орган, на якого покладено обов'язок з організації виконання Закону, повинен був забезпечити приведення у відповідність своїх нормативних актів його вимогам з метою усунення суперечностей положень документів різної юридичної сили.

Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції про допущення Кабінетом Міністрів України бездіяльності щодо приведення у відповідність постанови №1025 до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики» та необхідності зобов'язання Кабінету Міністрів України привести у відповідність Постанову 1025 до вимог статті 13 Закону України «Про засади державної мовної політики»

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання оскаржуваної бездіяльності відповідача протиправною у відповідності до вимог чинного законодавства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зроблені у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим колегія суддів не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді:

Повний текст рішення складено 24.07.2015 року

.

Головуючий суддя Міщук М.С.

Судді: Гром Л.М.

Бєлова Л.В.