Справа № 2-а/331/57/15
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року (о 18 год. 10 хв.)Справа № 2-а/331/57/15 Провадження № ЗП/808/14/15
м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі колегії

головуючого судді Батрак І.В.,

суддів Бойченко Ю.П.,

Нечипуренко О.М.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Іваниці О.О.,

представника третьої особи Харченко Р.В.,

представника прокуратури Стешенка В.Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Державної виконавчої служби України в особі відділу примусового виконання рішень

третя особа Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя

за участю Прокуратури Запорізької області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015року на адресу Запорізького окружного адміністративного суду надійшла справа за позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Державної виконавчої служби України в особі відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Запорізькій області Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДВС України, відповідач), третя особа Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя (далі - УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя, третя особа), за участю Прокуратури Запорізької області (далі - прокуратура), в якому з урахуванням уточнення (вх. №29350) просить:

визнати дії відповідача незаконними, з явним перевищенням своїх службових повноважень, який фактично взяв на себе функції Верховного суду України та з 06.07.2011 відмінив рішення не тільки українських, але і Європейського суду з прав людини, та було затверджено неправомірну і незаконну постанову про закінчення виконавчого провадження №39398848 від 06.04.2015 - по злочинній службовій бездіяльності (з посиланням на підзаконні та незаконні акти Кабінету міністрів України), з урахуванням щодо виконання вимог рішень Українських судів, відповідно за виконавчим провадженням №39398848 від 16.08.2013 по справі №1270/12 від 18.07.2013 щодо стягнення недотриманої суми щомісячної компенсації за втрату здоров'я та державної пенсії як інваліду Чорнобиля 2-ї групи починаючи з 06.07.2011, відповідно до Постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого та остаточної ухвали колегії суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №2а-476/11 від 01 грудня 2011 року і остаточного рішення Європейського суду з прав людини за справою №30927/12 від 18 липня 2013 року;

зобов'язати відповідача поновити виконання з 06.07.2011 за виконавчим провадженням №39398848 від 16.08.2013 по справі №1270/12 від 18.07.2013 щодо стягнення недотриманої суми щомісячної компенсації за втрату здоров'я та державної пенсії як інваліду Чорнобиля 2-ї групи починаючи з 06.07.2011, відповідно до Постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого та остаточної ухвали колегії суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №2а-476/11 від 01 грудня 2011 року і остаточного рішення Європейського суду з прав людини за справою №30927/12 від 18 липня 2013 року, згідно яких відповідач-боржник (визнаний судами) зобов'язаний сплатити позивачу в стислі строки та сплачувати в подальшому, як інваліду Чорнобиля і війни недоотримані кошти по щомісячній компенсації за втрату здоров'я та державну пенсію після 06.07.20111, незаконно зменшену майже в 4-ри рази по підзаконній постанові Кабінету міністрів України №745, поновивши продовжити ці розрахунки та виплати в подальшому безстроково (відповідно до рішень судів), починаючи з 06.07.2011;

визначити суму 12 300,00 грн. як суму по змушеним матеріальним збиткам на проведення судочинства, щоб повернути не отриману частину несплаченої пенсії-компенсації, завдяки злочинній бездіяльності відповідача, яка на сьогодення складає більше ніж 259 104,00 грн.;

призначити, відповідно до (попереднього) остаточного рішення в постанові Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 за справою №30927/12 сплатити суму в гривні, відповідно до 2 000,00 грн. євро на час сплати за аналогічний додатковий двохрічний період, невиконання відповідачем своїх службових обов'язків і демонстративного ігнорування і невиконання Конституції, законодавства та Конвенції і протоколів до них по правам людини, що на сьогодення позбавило позивача можливості отримати суму більш , ніж 259 104,00 грн. як суму по сплаті позивачу моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним в адміністративному позові та поясненнях (вх. №28075 від 06.07.2015, №28688 від 09.07.2015, №29350 від 14.07.2015) та роз'ясненнях від 13.07.2015. Зокрема, позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 липня 2013 року Європейським судом з прав людини ухвалено остаточне рішення у справі «Москаленко та інші проти України», заява №1270/12 та 249 інших заяв. Вказаним рішенням Європейський суд: вирішив об'єднати заяви, наведені у Додатку 3, зокрема заяву позивача та постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Постановив, що було порушення статті 13 Конвенції. Постановив, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2 000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням моральної та матеріальної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватися, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу. Вказує, що 16.08.2013 відповідачем за вказаним рішенням відкрито виконавче провадження №39398848 та винесено відповідну постанову. Проте, 06.04.2015 відповідачем постановлено постанову про його закінчення з підстави фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Однак, як вважає позивач, рішення виконано лише наполовину, тобто виконано в частині стягнення 2 000,00 Євро, але рішення національних судів не виконано, а відтак, постанова про закінчення виконавчого провадження є протиправною та належить до скасування. На підставі викладеного, просить позов задовольнити та скасувати оскаржуване рішення відповідача та поновити вищевказане виконавче провадження, а також сплатити суму матеріальної та моральної шкоди.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, викладених у запереченнях на адміністративний позов (вх. № 28526 від 08.07.2015), в яких вказує на те, що дії відповідача є правомірними. Зазначає, що при примусовому виконанні виконавчого документа були вчиненні всі дії щодо контролю та за ходом виконанням рішення Європейського суду. Кошти за вказаним рішенням були сплачені стягувачу в повному обсязі, а відтак таке рішення виконано в повному обсязі, що стало підставою для закриття провадження у справі. Ураховуючи викладене, вважає, що оскаржуване рішення прийнято згідно чинного законодавства, а тому просить суд у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив, що на виконання Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було видано ряд законодавчих актів за період з 2011 по 2015 роки, у яких передбачено, що витрати, які фінансуються на соціальні пільги, виплачуються в фактично наявних розмірах, що наявні в Державному бюджеті України. Вказує, що Пенсійний фонд України має два бюджети: це власні кошти, які використовують для виплати звичайної пенсії, та кошти Державного бюджету України - для виплати надбавок. Зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України №745, яка є чинною і на теперішній час, передбачає деякі обмеження щодо застосування положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідність вказаної постанови Конституції України була двічі предметом розгляду Конституційного Суду України. Крім того, пояснює, що Пенсійний фонд України виконав рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя та здійснив перерахунок пенсії позивача, але коштів для виплати перерахованої суми пенсії у третьої особи відсутні, у зв'язку із чим вказана сума знаходиться на рахунку позивача та буде виплачена за наявності коштів. Так, станом на 14.07.2015 на особистому рахунку позивача знаходиться сума у розмірі 72 258,04 грн. Додатково пояснює, що з 01.03.2015 УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя не займається пенсійною справою позивача, оскільки на даний час позивач знаходиться на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України у Запорізькій області як військовий пенсіонер.

Представник прокуратури у судовому засіданні надав пояснення аналогічні письмовим поясненням (вх. №29763 від 15.07.2015). Так, вважає, що вимога позивача щодо стягнення за рахунок відповідача моральної шкоди в розмірі 12 300,00 грн. є безпідставною та не може бути задоволена з наступних підстав. Посилається на п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 №4 та зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Жодних фактів в обґрунтування душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього в позові не наведено та до матеріалів справи відповідних доказів не долучено. Крім того, вважає безпідставним твердження позивача, що саме внаслідок дій відповідача на протязі п'яти років не виконуються відповідні рішення судів та йому, в зв'язку з цим завдано моральну шкоду в розмірі 12 300,00 грн., оскільки виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини розпочато відповідачем 16.08.2013. Вказує, що в своєму позові ОСОБА_2 просить стягнути кошти не з Державного бюджету України, а саме з Державної виконавчої служби України, а також в якості співвідповідача відповідний орган Державної казначейської служби не зазначений. З огляду на викладене, відсутні підстави для стягнення шкоди за рахунок коштів Державної виконавчої служби.

На підставі ст. 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, судом встановлені наступні обставини.

18.02.2011 постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі №2а-476/2011 задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 часткового та, зокрема, зобов'язано УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплачувати позивачу пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.01.2011, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Звернуто постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

01.12.2011 ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги ОСОБА_2 та УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя залишено без задоволення, а постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2011 - без змін.

У зв'язку з тривалим невиконанням вказаних судових рішень позивачем подано відповідну заяву до Європейського суду з прав людини, наслідком якої стало постановлення останнім 18.07.2013 рішення у справі «Москаленко та інші проти України» (заява №1270/12 та 249 інших заяв).

Вказаним рішенням Європейський суд вирішив об'єднати заяви, наведені у Додатку 3, зокрема заяву ОСОБА_2 за №30927/12 від 16.05.2012 та постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Постановив, що було порушення статті 13 Конвенції. Постановив, що: (а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням моральної та матеріальної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватися, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі сплавом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховується простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

16.08.2013 старшим державним виконавцем ВПВР ДВС України за вказаним рішенням відкрито виконавче провадження №39398848 та винесено відповідну постанову.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із відповідними заявами, скаргами про виконання у повному обсязі остаточного рішення Європейського суду з прав людини.

В ході виконання зазначеного рішення суду 14.10.2013 відповідачем на адресу Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України направлена заява ОСОБА_2 з банківськими реквізитами для перерахування належних на користь позивача коштів (справедлива сатисфакція).

Відповідачем на адресу Департаменту для виконання, Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - для здійснення контролю, позивачу та Департаменту взаємодії з органами влади Міністерства юстиції України - до відома направлена вимога державного виконавця від 15.10.2013 № 71/16 для виплати належних позивачу коштів за рішенням національного суду.

Так, рішення №1270/12 в частині виплати справедливої сатисфакції виконано 14.11.2013 в сумі 21 608,28 грн. Згідно розпорядження №39398848/16 в.о.начальника ВПВР ДВС України від 29.11.2013 вказані кошти перераховано на користь позивача (платіжні доручення від 07.11.2013№5162, від 21.11.2013 №1555).

Крім того, 25.06.2014 на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні рішення №1270/12 надійшли грошові кошти у сумі 30 624,84 грн. (сума заборгованості з нарахованих сум пенсії, призначеної за постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2011 по справі №2а-476/2011 за період до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» від 06.07.2011 №745), які перераховані на корись позивача платіжним дорученням від 20.06.2014 №892 згідно розпорядження в.о.начальника ВПВР ДВС України від 01.07.2014 №39398848/16.

Також, на адресу Департаменту для виконання, Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - для здійснення контролю, позивачу та Департаменту взаємодії з органами влади Міністерства юстиції України - до відома направлена вимога державного виконавця від 01.07.2014 № 14-71-5/16 для виплати позивачу суми пені у загальному розмірі 774,94 грн. за затримку виконання остаточного рішення Європейського суду з прав людини по справі №1270/12 від 18.07.2013.

Кошти у сумі 774,94 грн. перераховано на рахунок позивача платіжним дорученням від 16.07.2014 №4733 з призначенням платежу «18.07.2013 вимога ДВ№14-71/16 від 01.07.14., п.р.4067, о.р.32255 ОСОБА_2».

З приводу вказаних обставин між сторонами спір відсутній.

Як вбачається з матеріалів справи спірні правовідносини між сторонами виникли в зв'язку із тим, що 06.04.2015 відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №39398848 з мотивів фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом на підставі п.8 ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», яку позивачем отримано особисто 15.04.2015.

Вважаючи дії державного виконавця щодо закриття виконавчого провадження протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Проаналізувавши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

За приписами ст. 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606-ХІV зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону № 606-ХІV).

Пунктом 9 ч.2 ст. 17 Закону № 606-ХІV визначено, що підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом № 606-ХІV, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу дев'ятого ч.1 ст.1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення Європейського суду з прав людини включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно із приписами ч.1, 2 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

За нормами ст. 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Європейського суду з прав людини.

Питання взаємодії Державної виконавчої служби України та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо вжиття заходів з виконання рішень Європейського суду з прав людини регламентовані у Порядку взаємодії Державної виконавчої служби України та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини під час забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання рішень Європейського суду з прав людини, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 23.09.2013 № 1989/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.09.2013 за № 1642/24174, який набрав чинності 01.10.2013 (надалі - Порядок).

Згідно з пунктом 9 Порядку у разі невиконання рішення національного суду на дату постановлення рішення Європейським судом з прав людини, Державна виконавча служба України протягом місяця з дати отримання автентичного перекладу рішення Європейського суду з прав людини організовує перевірку стану виконання рішення національного суду, вживає заходів щодо його виконання, при неможливості виконання рішення без зміни порядку та способу його виконання повідомляє Секретаріат Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з подальшим вжиттям заходів, передбачених пунктами 10, 11 та 12 цього Порядку.

Із пояснень представника відповідача та матеріалів справи встановлено, що проведеною перевіркою стану виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2011 у справі №2а-476/2011 з'ясовано, що за заявою стягувача на виконання вказаного рішення судом 22.02.2011 було видано виконавчого листа №2а-476/2011 у межах суми стягнення за один місяць. 01.03.2011 старшим державним виконавцем ППВР ВДВС ГУЮ у Запорізькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№24794703, яке закінчено 15.04.2011 у зв'язку з виконанням боржником у добровільний строк фактично у повному обсязі та на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», про що винесено відповідну постанову. Повторно на виконання вищезазначений документ до відділу не надходив.

На підставі п.9 ч.1 ст.47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з виникненням обставин, що виключають можливість виконання відповідного рішення у повному обсязі постановою від 14.01.2013 ВП №33689043 повернуто стягувачу виконавчий лист №2а-476/11, виданий 19.07.2012 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про зобов'язання УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплачувати позивачу пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.01.2011, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що позивачем було оскаржено у судовому порядку постанову від 14.01.2013 ВП №33689043 про повернення виконавчого листа та постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2014 у справі №2а/331/48/14 ЄУН 331/926/14-а задоволено частково позов ОСОБА_2, визнано незаконними дії ВПВР УДВС ГУЮ у Запорізькій області щодо винесення вказаної постанови та зобов'язано поновити виконання виконавчого провадження №33689043 від 03.08.2012. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2014 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 11 900,00 грн., позовні вимоги в цій частині задоволено частково, присуджено до стягнення на користь позивача 5 500,00 грн. моральної шкоди. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

У відповідності із ч.3 ст.254 КАС України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Частиною 5 ст.254 КАС України передбачено, що постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Щодо перерахунку та виплати позивачу суми пенсії УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя за постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2011 по справі №2а-476/2011 суд зауважує, що відповідно до ч.2 ст. 95 Конституції України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законами України про Державний бюджет на відповідний рік.

Згідно п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» положення ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік. Відповідні розміри підвищення до пенсії встановлені постановами Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», від 06.07.201! № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету» та від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення». Фінансове забезпечення даних виплат, відповідно до ст. 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, а своїм рішенням від 25.01.2012 №3-рп/2012 по справі № 1-11/2012 підтвердив правомірність обчислення підвищень до пенсії в розмірах визначених постановами Кабінету Міністрів України.

Крім того, Державна виконавча служба України звернулась листом від 02.09.2014 № 14-0426-324/42 до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, на який 28.10.2014 отримано відповідь №43500-0-61-14/12.0.1, згідно із якої повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі «Великода проти України» зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідно судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. У зв'язку з цим щодо рішення у справі «Великода проти України», у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким Управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 01.12.2008, зазначено, що заява була визнана Європейським судом неприйнятною як повністю необґрунтована. Європейський суд дійшов висновку «що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке рулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав».

За приписами ч.1 та 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

17.07.1997 Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями Конвенції взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру.

Таким чином, у рішенні по справі «Великода проти України» від 03.06.2014 викладена нова позиція Європейського суду з прав людини щодо таких скарг, яка підлягає застосуванню як частина національного законодавства, в тому числі і державними виконавцями при виконанні рішень національних судів. При цьому, рішення у справі «Москаленко та інші проти України» було винесене 18 липня 2013 року.

Відповідно до ст. 49 Закону № 606-ХІV виконавче провадження підлягає закінченню у випадках: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Так, оскаржуване рішення мотивоване п.8 ч.1 ст. 49 Закону № 606-ХІV, тобто фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Із матеріалів справи вбачається та позивачем не заперечується, що під час вчинення державним виконавцем дій з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 у справі «Москаленко та інші проти України» в межах виконавчого провадження №39398848 на рахунок позивача перераховано кошти в загальній сумі 53 008,06 грн., у тому числі:

в частині виплати справедливої сатисфакції виконано 14.11.2013 в сумі 21 608,28 грн.;

сума заборгованості з нарахованих сум пенсії, призначеної за постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2011 по справі №2а-476/2011 за період до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» від 06.07.2011 №745 виконано 25.06.2014 у сумі 30 624,84 грн.;

в частині виплати позивачу суми пені у загальному розмірі 774,94 грн. за затримку виконання рішення.

Крім того, на даний час за рішенням суду поновлено виконавче провадження №33689043 відкрите за виконавчим листом №2а-476/11, виданим 19.07.2012 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про зобов'язання УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплачувати позивачу пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.01.2011, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом враховано також, що з 01.03.2015 УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя не займається пенсійною справою позивача, на даний час позивач знаходиться на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України у Запорізькій області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» як військовий пенсіонер.

В зв'язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення про закриття виконавчого провадження, що доводами позовної заяви та матеріалами справи не спростовується.

Оскільки вимоги позивача про зобов'язання відповідача поновити виконання з 06.07.2011 за виконавчим провадженням №39398848 від 16.08.2013 по справі №1270/12 від 18.07.2013 є похідними позовними вимогами від визнання протиправними дій щодо закриття виконавчого провадження, які, як встановлено вище, відповідачем допущені не були, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову також в цій частині.

Частиною першою ст. 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки судом вже встановлено правомірність дій відповідача по відношенню до позивача, вимоги щодо покладання на останнього обов'язку компенсувати позивачу моральну шкоду відсутні.

Крім того, позивачем не зазначено, в чому полягає моральна шкода та не наведено жодного доказу на підтвердження заявленої до стягнення суми матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя І.В. Батрак

Суддя Ю.П.Бойченко

Суддя О.М.Нечипуренко