Справа № 817/855/15
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2015-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/855/15

06 липня 2015 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю секретаря судового засідання Маринич В.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача1: представник ОСОБА_2

відповідачів 2-4: представники не прибули

третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області

доГоловного управління Держземагенства у Рівненській області Управління Держземагенства у Рівненському районі Рівненської області Рівненське районне управління юстиції Рівненської області Державний реєстратор Реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_4 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3
про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, скасування державної реєстрації, скасування свідоцтва про право власності,

ВСТАНОВИВ :

Олександрійська сільська рада Рівненського району Рівненської області звернулася до суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Рівненській області, до Управління Держземагенства у Рівненському районі Рівненської області, до Реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції Рівненської області про:

-визнання протиправним та скасування рішення у формі довідки (форма 6-зем) управління Держземагенства у Рівненському району Рівненської області від 28.07.2014 року за №04-17/1347;

-визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держземагентства у Рівненській області №17-460/16-14-СГ від 13.08.2014 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою";

-визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держземагентства у Рівненській області №17-663/16-14-СГ від 06.10.2014 року "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність";

-скасування державної реєстрації земельної ділянки від 03.09.2014 року з кадастровим номером :12:038:0023;

-скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16327526 від 08.10.2014 року;

-скасування свідоцтва про право власності реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції Рівненської області серія та номер: 27813178 від 08.10.2014 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив суду на їх обґрунтування, що гр. ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,29 га, яка знаходить на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області. З урахуванням заяви про зміну підстав адміністративного позову, позивач вважає, що відповідачами під передачі вказаної земельної ділянки у власність даного громадянина не було дотримано вимоги частини 7 статті 118 та статті 122 Земельного кодексу України, оскільки місце її розташування суперечить генеральному плану с. Пухова Рівненського району Рівненської області, яким передбачено будівництво через цю ділянку дороги до будинку мисливця. Позивач зазначив, що на його думку, спірним є також обставина належності цієї земельної ділянки до державних земель та наявність у відповідачів повноважень розпоряджатися нею, оскільки останні мають доступ до генеральних планів населених пунктів та повинні були з'ясувати цю обставину.

З цих підстав просить позов задовольнити повністю.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. Пояснив суду на обґрунтування своїх заперечень, що в силу вимог статті 122 Земельного кодексу України головні управління Держземагентства в областях наділені повноваженнями розпоряджатись землями сільськогосподарського призначення, які перебувають у державні власності, в тому числі, передавати їх громадянам.

З цих підстав просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Представники відповідачів 2-4 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Відповідачем 2 подано письмові заперечення на адміністративний позов, в яких просить у його задоволенні відмовити повністю з огляду на безпідставність позовних вимог.

Відповідачами 3-4 подано заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Рівненській області від 13.08.2014 року №17-460/16-14-СГ гр. ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області (а.с. 8-11).

За заявою гр. ОСОБА_3 державним реєстратором управління Держземагентства у Рівненському районі Рівненської області відомості про вказану земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру, останній присвоєно кадастровий №:12:038:0023, про що на імя даного громадянина сформовано витяг від 03.09.2014 року №НВ-014 (а.с. 73-79).

Наказом Головного управління Держземагентства у Рівненській області від 06.10.2014 року №17-663/16-14-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,2900 га гр. ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області та передано вказану земельну ділянку у власність (а.с. 12).

Право власності гр. ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,2900 га, що знаходиться на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий №:12:038:0023, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.10.2014 року за №7258676, про що даному громадянину видано свідоцтво про право власності від 08.10.2014 року №27813178 (а.с. 18-19).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом "б" частини 1 статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом "а" частини 3 статті 22 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

В силу вимог частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За змістом Указу Президента України від 08.04.2011 року №445/2011 таким органом є Державне агентство земельних ресурсів України, яке здійснює свої повноваження як безпосередньо, так і через свої територіальні органи.

В свою чергу, відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з абз. 1 ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Крім того, рекомендований механізм порядку реалізації головними управліннями Держземагентства в областях, містах Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) повноважень з передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) для всіх потреб визначено у відповідних Методичних рекомендаціях, що є додатком №1 до Наказу Державного агентства земельних ресурсів України від 28.02.2013 року №72 "Про деякі питання реалізації повноважень з питань передачі земель сільськогосподарського призначення державної власності для всіх потреб" (чинного на час спірних правовідносин, надалі - Методичні рекомендації).

Як закріплено у зазначених Методичних рекомендаціях, при надходженні до територіального органу клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації відповідному територіальному органу безпосередньо в момент звернення рекомендується здійснити реєстрацію такого клопотання. Після реєстрації клопотання відповідний територіальний орган зобов'язаний у строк, що не перевищує двадцяти днів перевірити: наявність викопіювання з кадастрової карти (плану) або інших графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, та документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства) (ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України); відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (ч. 4 (5) ст. 116 Земельного кодексу України); чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України); відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України); відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (ч. 3 ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"); чи не порушуватиме бажане місце розташування земельної ділянки вимог раціональної організації території (шляхом створення черезсмужжя) та компактності землекористування (у разі розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) (ч. 2 ст. 29 Земельного кодексу України). При недотриманні однієї із вимог, зазначених у пункті 2.2 цих Методичних рекомендацій, відповідному територіальному органу у строк, що не перевищує п'яти днів, рекомендується інформувати заявника про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням конкретних причин відмови (підпункт 2.1.1 пункту 2.1, пункт 2.6).

При надходженні (після державної реєстрації земельної ділянки та права власності держави на неї) до територіального органу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідному територіальному органу рекомендується у строк, що не перевищує п'яти днів, перевірити: зміст проекту землеустрою на відповідність вимогам статті 50 Закону України "Про землеустрій", статті 186-1 Земельного кодексу України та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року №376, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 року за №391/17686; зміст технічної документації із землеустрою на відповідність вимогам статті 55 Закону України "Про землеустрій" та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року №376, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 року за №391/17686. У разі невідповідності земельному законодавству або наявності зауважень до матеріалів, зазначених у пунктах 4.1 та 2.5 цих Методичних рекомендацій, відповідному територіальному органу протягом п'яти днів рекомендується інформувати заявника про відмову у наданні земельної ділянки із зазначенням конкретних причин відмови (пункт 4.1, пункт 4.6).

Таким чином, законодавством встановлено порядок надання дозволу на розроблення проектів землеустрою та їх подальшого затвердження і передачі у власність громадян земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності уповноваженими на це органами - головними управліннями Державного агентства земельних ресурсів України в областях, а також передбачено підстави для відмови у цьому.

У заяві про зміну підстав адміністративного позову від 24.04.2015 року позивач на обґрунтування підстав звернення до суду зазначив про недотримання, на його думку, відповідачем при прийнятті оспорюваних наказів вимог частини 7 статті 118, статті 122 Земельного кодексу України через невідповідність місця розташування земельної ділянки генеральному плану с. Пухова Рівненського району Рівненської області, де визначено майбутнє будівництво дороги до будинку мисливця (а.с. 80).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 року №3038-VI (надалі - Закон України №3038-VI), генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Згідно з ч. 6 ст. 17 Закону України №3038-VI, рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Частиною 7 статті 17 Закону України №3038-VI передбачено, що виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в установлений строк: 1) подають пропозиції до проекту відповідного місцевого бюджету на наступний рік або про внесення змін до бюджету на поточний рік щодо потреби у розробленні містобудівної документації; 2) визначають в установленому законодавством порядку розробника генерального плану населеного пункту, встановлюють строки розроблення та джерела його фінансування; 3) звертаються до обласної державної адміністрації, ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим (для міст обласного та республіканського Автономної Республіки Крим значення), центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування (для міст Києва та Севастополя) щодо визначення державних інтересів для їх урахування під час розроблення генерального плану населеного пункту; 4) повідомляють через місцеві засоби масової інформації про початок розроблення генерального плану населеного пункту та визначають порядок і строк внесення пропозицій до нього фізичними та юридичними особами; 5) забезпечують попередній розгляд матеріалів щодо розроблення генерального плану населеного пункту архітектурно-містобудівними радами відповідного рівня; 6) узгоджують проект генерального плану населеного пункту з органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси суміжних територіальних громад, з метою врегулювання питань планування територій у приміських зонах.

Частиною 9 статті 17 Закону України №3038-VI визначено, зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п'ять років. Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту.

Частиною 10 статті 17 Закону України №3038-VI встановлено, що генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Водночас, в силу вимог підпункту "г" пункту 4, пункту 7 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року №5245-VI, який набрав чинності 16.06.2013 року, у державній власності залишаються усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу. З дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Як підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, генеральний план с. Пухова Рівненського району Рівненської області було затверджено рішенням Олександрійської сільської ради від 05.04.2012 року №377, а зміни до нього - рішенням Олександрійської сільської ради від 25.05.2012 року №556 (а.с. 138-165).

Судом досліджено, що згідно даного генерального плану, а також викопіювання з картографічної документації Державного земельного кадастру та довідки з державної статистичної звітності (форма №6-зем) про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 08.07.2014 року №04-17/1344, земельна ділянка, передана гр. ОСОБА_3 не входила до меж с. Пухова (а.с. 11, 58, 167, 189-190).

Вказану обставину також було визнано сторонами у судовому засіданні.

Крім того, зазначена обставина була предметом дослідження в межах розгляду та вирішення Рівненським окружним адміністративним судом адміністративної справи №817/3053/14, в якій брали участь ті самі особи.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 23.12.2014 року по справі №817/3053/14, яка набрала законної сили, встановлено що ця земельна ділянка на момент її передачі у власність гр. ОСОБА_3 належала до земель державної власності, тобто знаходилась за межами с. Пухова та визнано правомірними дії Головного управління Держземагентства у Рівненській області щодо передачі цієї земельної ділянки у власність і здійснення її реєстрації у Державному земельному кадастрі (а.с. 47-56, 81-86).

За змістом частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частина 2 статті 19 Конституції України гарантує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Системний аналіз наведених норм та з'ясованих обставин справи дає суду підстави для висновків, що відповідачі під час прийняття оспорюваних рішень діяли на підставі, в межах власних повноважень, у спосіб визначений законодавством, а відтак - правомірно.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1).

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Як закріплено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За практикою Європейського Суду з прав людини (рішення у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 року), словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Суд зазначає, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

При цьому, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер і вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Тому, позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Висновки аналогічного характеру наведені ОСОБА_5 Судом України у постановах від 09.12.2014 року по справі №21-308а14, від 16.12.2014 року по справі №21-544а14, від 24.02.2015 року по справі №21-34а15, які в силу вимог статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковим для врахування судом при застосуванні зазначених норм права.

Пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Проте, під час вирішення питання щодо можливості закриття провадження у справі суд виходить також з наступного.

Відповідно до п. п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Як з'ясовано судом, земельна ділянка, передана у власність гр. ОСОБА_3, до того не перебувала у власності та/або користуванні територіальної громади с. Пухова, Олександрійська сільська рада Рівненського району Рівненської області не має повноважень розпоряджатись вказаною земельною ділянкою, отже оспорювані рішення стосуються та мають влив виключно на цивільні права і обов'язки гр. ОСОБА_3

Тому, суд не вбачає можливості та позбавлений процесуальних підстав визначати, чи має місце наявність у позивача порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав та чи існують підстави для розгляду даного спору у порядку цивільного судочинства і закриття провадження у справі.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, оскільки Олександрійська сільська рада Рівненського району Рівненської області оспорює рішення відповідачів, які є правовими актами індивідуальної дії та породжують права та обов'язки лише для гр. ОСОБА_3, у власність якого передано земельну ділянку, то такі рішення не впливають на права, свободи та інтереси позивача та не спричиняють виникнення у нього права не звернення до суду з адміністративним позовом.

За наведених обставин, позовні вимоги не знаходять свого підтвердження належними і допустимими доказами та є безпідставними, відтак суд у їх задоволенні відмовляє.

Як встановлено статтею 94 Кодекс адміністративного судочинства України, судові витрати на користь сторін не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову, - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.