Справа № 1744/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2010 р.справа № 2а-1086/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Уханенка С.А. Лукманової О.М.

при секретарі судового засідання: Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2009 року

у адміністративній справі № 2а-1086/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська про поновлення строків на оскарження та перерахування пенсії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2009 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Дніпропетровська щодо нездійснення перерахунку та виплати підвищення допомоги (пенсії) згідно ст.6 Закону України «По соціальний захист дітей війни»за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплати підвищення допомоги (пенсії) згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з а період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. В решті вимог позивачки судом було відмовлено.

З зазначеною постановою не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні вимог позивачки у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована безпідставністю висновків суду щодо відсутності підстав для застосування у даній справі негативних наслідків пропущення позивачем строку звернення до суду з підстав непереконливості доводів позивачки про поважність причин пропуску нею строку звернення до суду за захистом. Наполягає на відмові позивачці в частині вимог за пропуском строку звернення до суду. Крім того, вказує на помилкове застосування судом норм матеріального та процесуального права, оскільки в період 2007 року дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»було призупинено ч.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»а ст.111 цього Закону було встановлено, що підвищення до пенсії проводиться лише особами, які є інвалідами, у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. При цьому, відповідач вказує на те, що Законом України «Про соціальний захист дітей війни» не передбачено розрахунку відповідного підвищення особам, які мають статус «діти війни», то слід керуватися встановленим постановою КМУ від 03.01.2002 р. № 1 розміром 19,91 грн., а з часу прийняття КМУ постанови № 530 від 28.05.2008 р. «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян»слід керуватися вказаним нормативним актом.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору у цій справі є дії територіального органу Пенсійного фонду, яким порушено право позивачки на отримання у період 2006-2009 р.р. передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська та має статус «дитини війни», що

відповідно надає право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених цим Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Задовольняючи позов в частині визнання неправомірними дій відповідача та зобовязання його здійснити перерахунок та виплату передбаченого ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підвищення до пенсії у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р., суд першої інстанції правильно керувався розясненнями Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2007 р., що призупиняли дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у 2007 р. визнані неконституційними та Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 р., з прийняттям якого положення Закону про Державний бюджет на 2008 р., що змінювали розмір підвищення до пенсії у 2008 р. визнані неконституційними.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки вказані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції правильно вирішив про обовязок відповідача перерахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії у розмірі, встановленому статтею 6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р.

Такі висновки узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Також, судом першої інстанції під час вирішення спору суд правильно визначив про необхідність застосування відповідачем положень Закону України «Про соціальний захист дітей війни»з урахуванням його дії в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка стала діяти пізніше, тобто ст.6 цього Закону. Тобто,

правильними є висновки суду першої інстанції щодо необхідності врахування відповідачем при проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачки виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір - немає, що відповідно не може бути підставою для відмови в реалізації позивачкою конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Враховуючи приписи зазначеної у попередньому абзаці норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка

документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створені в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачки, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. покладено саме на відповідні територіальні управління за місцем її проживання

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України розяснень щодо неконституційності положень Законів України Про Державний бюджет України на 2007 рік і на 2008 рік, та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд колегії суддів відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено саме на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своїх дій стосовно позивача у період з 09.07.2007 р. до 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р. Таких доказів відповідачем не надано.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни»Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивача стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача, які свідчать про ігнорування територіальним органом пенсійного фонду рішень Конституційного Суду України та не виконання вимог Закону, що призвело до порушення прав позивача, які повинні бути відновленні шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії.

В цій частині рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтоване та мотивоване з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апелянта на відсутність відповідного фінансування даних видатків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

У той же час, колегія суддів вважає, що суд припустився помилки при вирішенні питання щодо

відсутності підстав для урахування заперечень відповідача щодо пропущення позивачкою строку звернення до суду у звязку з тим, що позивач скористувався можливістю досудового порядку вирішення спору і звертався до відповідача з відповідною вимогою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася до адміністративного суду з позовом 26.08.2009 р. (а.с.2), ставлячи на вирішення суду вимогу про відновлення пропущеного строку для звернення до суду за захистом своїх прав. На обґрунтування вказаної вимоги позивач вказував, що про порушення його прав на отримання підвищення до пенсії тривало понад рік, але про це йому стало відомо тільки після ухвалення рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. та висвітлення зазначених подій у засобах масової інформації. Проте, відповідачем не була перерахована призначена йому пенсія, а було йому повідомлено про належні виплати, тому вважає, що з вини відповідача йому не виплачувалася вказана допомога.

У той же час, позивачка не навела обґрунтувань того, що дізнавшись про порушення своїх прав після публікації рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р., вона звернулася до суду за захистом своїх прав лише у серпні 2009 року.

Відповідач в письмових запереченнях проти позову (а.с.22-24) просив застосувати строки давності звернення до адміністративного суду, а позивач не навів доводів щодо поважності причини пропуску річного строку звернення до суду.

Пункт 2 частини 1 статті 161 КАС України вимагає від суду з'ясувати обставини, які є «іншими», тобто не стосуються обґрунтування вимог та заперечень осіб, які беруть участь у справі (пункт 1), але мають значення для справи. До таких обставин відноситься пропущення строку звернення до суду, що відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин у справі суд повинен визначити і перевірити (пункт 4 частини першої статті 7, частина четвер та статті 11, частина п'ята статті 71 КАС України).

Всупереч наведеній нормі КАС України, суд першої інстанції не зясував причини пропуску позивачкою строку звернення до суду.

За наведених обставин та з огляду на те, що спір по цій справі стосується публічно-правових відносин, вирішувати який слід в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальний строк звернення до суду, що визначений ч.2 ст.99 КАС України, який обмежує час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов та призваний дисциплінувати учасників спірних правовідносин та запобігає постійному збереженню стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Як вказувалось раніше, Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52), тому початок перебігу строку звернення до суду слід відраховувати з дня опублікування вказаного рішення. З вказаного часу була відновлена дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії.

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивачка про порушення свого права, якщо вона вважав його порушеним, повинна була дізнатися у серпні 2007 року при здійсненні їй територіальним органом ПФУ першої виплати підвищення до пенсії, після публікації вказаного рішення Конституційного Суду України. Юридична необізнаність позивачки не може бути визнана поважною причиною пропущення строку звернення до суду.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного строку за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивачкою пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається, тому її вимоги про донарахування та виплату підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. задоволенню не підлягають. Саме в цій частині постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було вирішено вимоги позивачки за період починаючи з 01.01.2009 року, що з урахуванням повноважень апеляційної інстанції є підставою для постановлення в цій частині рішення по суті заявлених вимог.

Статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»Кабінету Міністрів України надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України Про соціальний захист дітей війни залежить від розміру мінімальної пенсії за віком.

Отже, нарахування та виплата у 2009 році дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Оскільки на час розгляду справи позивачка не позбавлена статуту «дитина війни», тобто не змінилися обставини з урахуванням яких позивачці призначене, нараховується та виплачується підвищення до пенсії, а також з урахуванням того, що на законодавчому рівні змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії не внесено - колегія суддів не вважає за необхідне визначати кінцеву дату перерахунку та виплати позивачці підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що територіальні органи Пенсійного фонду України, як субєкти владних повноважень, зобовязані діяти на підставі закону, тому при внесенні на законодавчому рівні змін до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»або зміні обставин, що зумовили виплату вказаного підвищення, відповідач має право та зобовязаний перерахувати розмір підвищення до пенсії, і зобовязання його судом до вчинення таких дій є зайвим.

Відповідно до ст.159 КАС України мотивувальна частина постанови повинна переконувати в обґрунтованості і законності судового рішення, а кожний аргумент осіб, які беруть участь у справі, має бути проаналізований судом з наведенням відповідей на всі поставлені в позові питання та мотивів неврахування окремих доказів з поясненнями їх непереконливості і недопустимості.

Мотивувальна частина рішення має відповідати його резолютивній частині, проте у даній справі суд першої інстанції не дотримався цього правила, що фактично призвело до неясності постанови. Зокрема, відповідно до п.4 ч.1 ст.163 КАС України у резолютивній частині судового рішення обовязково повинні знайти своє відображення висновки суду по суті заявлених позивачем вимог, оскільки лише саме у такий спосіб може бути усунено невизначеність у взаємовідносинах між сторонами спору.

Виходячи з вищевикладеного та задля зрозумілості судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову суду в частині захисту прав позивачки за 2007 рік за пропуском строку, та змінити частково резолютивну частину постанови суду першої інстанції, з викладенням її в іншій редакції.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в ленінському районі м. Дніпропетровська задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2009 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 щодо зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська здійснити щомісячне нарахування позивачці підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, та відмовити в позові ОСОБА_1 в наведеній частині

Викласти абзац другий та третій постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в іншій, наступній редакції.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі меншому ніж 30% від мінімальної пенсії за віком

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська донарахувати та забезпечити виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року, та починаючи з 01.01.2009 року, розрахованого відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та

законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати у період травня-грудня 2008 р., та починаючи з 2009 р., з відрахуванням отриманих ОСОБА_1 сум підвищення до пенсії у вказаний період.

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2009 року залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено на протязі пяти днів.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: О.М. Лукманова