Справа № 804/4179/15
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
21 липня 2015 рокусправа № 804/4179/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.
суддів: Уханенка С.А. Богданенка І.Ю.
за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та винести нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Сторони в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому у відповідності до положення ст. 41 КАС України фіксування судового процесу не здійснюється.
Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах оскарження та доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2014 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
До України заявник прибув 29 квітня 2013 року за національним паспортом громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 .
В заяві ОСОБА_1 вказав, що він не може повертатися до країни своєї громадянської належності, а саме в Російську Федерацію, через те, що він є активним противником існуючого політичного режиму на території Російської Федерації. Він відстоював свою громадянську позицію участю в громадському добровольчому русі «Солідарність», та в громадському русі, який мав назву «антифашистський» або «антикремлівський». Заявник також зазначив, що дуже активно виявляв та висловлював свої політичні погляди, приймав участь у мітингах, громадських засіданнях і наводить, як приклад, останній з мітингів, який відбувся 06 травня 2012 року, що показував волевиявлення людей проти фальсифікації виборів президента ОСОБА_2 .. Зазначив, що після даного протесту почались чисельні арешти людей, які були в одному русі з ним і щодо нього також може бути застосований арешт, або сфальсифіковане кримінальне провадження в Російській Федерації.
Відповідно до п. 1 п. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заяву позивача було прийнято до розгляду Державної міграційної служби України та видано довідку про звернення за захистом в Україні №0000626 від 15 січня 2015 року.
Рішенням Державної міграційної служби України від 24 лютого 2015 року за №81-15 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні та зазначено, що відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Не погоджуючись з даним рішенням Державної міграційної служби України від 24 лютого 2015 року №81-15, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року №81-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення; добросовісно та розсудливо, а тому не підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з даними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абз. 4 ст. 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до визначення п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування та надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, позивач обґрунтував свою заяву тим, що не має можливості повернутись до країни походження з політичних причин, а також внаслідок обставин, які загрожують його життю та свободі, відповідно до яких він не може повернутися до країни свого походження, а тому потребує додаткового захисту.

При цьому, як зазначає в позовній заяві позивач, у цілому обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише його особистим припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його неможливо.

Окрім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було зроблено запит за вих. №1201/8189 від 19 червня 2014 року до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про перевірку обставин, за наявності яких зазначену особу, а саме ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На даний запит було отримано відповідь за вих. №55/2-2256/14 від 27 червня 2014 року в якому було чітко визначено, що обставини, за наявності яких громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

Також, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було зроблено запит за вих. № 1201/8190 від 19 червня 2014 року до сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України в Дніпропетровській області з проханням надати інформацію щодо перевірки за обліками Генерального Секретаріату Інтерполу громадянина ОСОБА_1 . На данний запит було отримано відповідь за вих. №28/558/014/14/1069 від 26 червня 2014 року, в якої також чітко визначено, що згідно перевірки ОСОБА_1 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку не перебуває.

Разом з тим, з протоколу проведеної працівником Головного управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області співбесіди від 10 червня 2014 року, передбачених порядком розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачається, що причиною звернення заявника є побоювання стати жертвою переслідування за те, що він є запеклим противником режиму, який діє в Росії. Відповідно до цього його діяльність не сумісна з життям у Росії.

Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, жодних підтверджень та обґрунтувань фактів, викладених позивачем у своїй заяві, (крім копій статтей роздрукованих із сайтів інтернету та газет, зі змісту яких нічого не вказує на те, що громадянину ОСОБА_1 може погрожувати переслідування в Російській Федерації) позивач як до відповідача, так і до суду не надав. Разом з тим, позивачем не було надано й документального підтвердження його участі в Росії в громадському добровольчому русі під назвою «Солідарність» та участі в громадській діяльності, яка мала назву «антикремлівська» або «антифашистська».

Також, під час апеляційного розгляду даної справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 не переслідується на території Росії, як політичних діяч, він лише наводить припущення про можливість його арешту, як наступного фігуранта у мітингу 06 травня 2012 року. Після проведення «Маршу мільйонів» у 2012 році заявник постійно залишався на території Російської Федерації та продовжував займатись громадською діяльністю в різних організаціях та лише у кінці 2013 року вирішив покинути територію своєї країни походження.

Таким чином, громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 не було надано до органів Державної міграційної служби України жодних доказів того, що він дійсно переслідується в Російській Федерації, що в свою чергу, дало можливість відповідачу стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

З огляду на досліджені матеріали справи, судом встановлено, що перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених у заяві про надання статусу біженця проводилася відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказами наявності умов для набуття статусу біженця.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вірно відмовлено позивачу у задоволенні його адміністративного позову, враховуючи відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця при розгляді його заяви.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтовано та мотивовано з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини, що свідчить про відсутність підстав для його скасування.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та обрану правову позицію, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.
Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко