Справа № 804/7732/15
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2015 р.Справа №804/7732/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
за участю позивача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Пятихатського районного управління юстиції Дніпропетровської області про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування акту, -
22 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Пятихатського районного управління юстиції Дніпропетровської області, у якому просить:
В обґрунтування позову зазначено, що здійснюючи стягнення на майно, яке належить позивачу на праві власності державний виконавець порушує вказане право, гарантоване статтею 41 Конституції України, що виключає вилучення майна у особи, яка не є стороною виконавчого провадження, протиправно позбавляючи позивача, який є інвалідом 3 групи, необхідного транспортного засобу.
Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивач та боржник у виконавчому провадженні, колишня дружина позивача, затягують процес виконання судового рішення, ухваленого у 2010 році; з дня винесення судового рішення не вжито жодних заходів щодо погашення боргу за виконавчим провадженням; у виконавчому провадженні здійснюється звернення стягнення на 45/100 автомобіля, які належать ОСОБА_5, а на частку у майні позивача не звертається стягнення. Особливості провадження виходять із того, що майно є неподільним. Просив розглянути справи за його відсутності.
Відповідач клопотав про залучення до участі у справі як третьої особи стягувача у виконавчому провадженні, проте суд не знайшов підстав для задоволення такого клопотання.
В судовому засіданні позивач підтримав обрану правову позицію.
Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
25.12.2012 року ухвалою Пятихатського районного суду Дніпропетровської області у справі №434/2007/12 подання державного виконавця було задоволено частково та визначено частку майна боржника ОСОБА_5 із обєктів сумісної власності 45/100 частини автомобіля марки ВАЗ 210930, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, яка ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.02.2013 року залишена без змін.
02.04.2013 року постановою державного виконавця було оголошено розшук вказаного транспортного засобу з розміщенням на штрафний майданчик та вилученням технічного паспорту і ключів від автомобіля, що належить ОСОБА_3 на підставі статей 57, 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2014 року у справі №8047/5330/13-а постанову державного виконавця від 02.04.2013 року скасовано в частині заходів щодо розміщення автомобіля на штрафному майданчику, вилучення технічного паспорту та ключів від автомобіля, з огляду на необґрунтування в постанові державного виконавця потреби у таких діях.
Постановою державного виконавця від 07.05.2013 року призначено проведення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документа №2-4 від 17.03.2010 року, а саме складання акту опису й арешту майна (транспортного засобу ВАЗ 210930, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1) на 13.05.2013 року, зобовязавши співвласників надати транспортний засіб для вчинення виконавчої дії.
13.05.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 надали державному виконавцю листи в яких зазначили про неможливість надати автомобіль для огляду державному виконавцю, оскільки він не перебуває в їх користуванні та власності.
24.04.2014 року складено акт опису й арешту автомобіля марки ВАЗ 210930, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, встановлено заборону його відчуження передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3.
25.03.2015 року постановою державного виконавця призначено ОСОБА_6 експертом у виконавчому провадженні, зобовязавши останнього надати висновок, звіт про оцінку майна з питань визначення вартості арештованого майна, а саме 45/100 автомобіля ВАЗ 210930, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.
Постановою державного виконавця від 30.04.2015 року передано на відповідальне зберігання ОСОБА_4, представнику ДП «Інформаційний центр» арештоване майно, про що складений акт приймання-передавання майна 30.04.2015 року.
15.06.2015 року за вих.№02-40 від 5143В-3 відділом державної виконавчої служби направлено ОСОБА_3 лист, із повідомленням про передачу 30.04.2015 року на відповідальне зберігання автомобіля організатору електронних торгів.
Вирішуючи спір по суті, та відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить із того, що арештованим майном є неподільна річ, тобто є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Фактично державний виконавець здійснює дії щодо примусової реалізації 45/100 автомобіля, який належить ОСОБА_5, не ставлячи при цьому питання щодо продажу автомобіля у цілому, у звязку із чим позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій державного виконавця щодо звернення стягнення на 55/100 автомобілю, які належать ОСОБА_7, зобовязати відділ утриматися від дій шляхом заборони звернення стягнення та реалізації 55/100 автомобіля, є необґрунтованими.
Позовна вимога про скасування акту приймання-передачі майна від 30.04.2015 року не підлягає задоволенню, оскільки такий акт не є рішенням субєкта власних повноважень, належним способом захисту порушеного права в такому випадку було б заявлення спору про скасування відповідної постанови про передачу майна на відповідальне зберігання.
У звязку із вищевикладеним є такими, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зобовязання відповідача повернути автомобіль, оскільки він переданий організатору електронних торгів, відповідно до порядку проведення якого майно має знаходитись у організатора.
Поряд з цим, суд зазначає про норми статті 366 Цивільного кодексу України, які встановлюють правила звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності.
Так, у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. Фактично боржниця у виконавчому провадженні не вжила заходів до продажу своєї частки у майні до вжиття примусових заходів.
У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обовязків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.
Таким чином, позивачу має бути запропоновано придбати частку боржника у спільній частковій власності, у разі відмови у цьому, можуть бути проведені публічні торги із продажу частки в майні боржниці.
Оскільки предметом спору в цій справі не ставляться дії або рішення, повязані із продажем на публічних торгах 45/100 частки майна, що належить ОСОБА_5, і вказана особа не заявляє про порушення її прав, у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, що не виключає право позивача ставити питання про продаж йому 45/100 частки майна, що належить боржнику у виконавчому провадженні.
Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Пятихатського районного управління юстиції Дніпропетровської області про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування акту - відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 24 липня 2015 року.

Суддя ОСОБА_1