Справа № 2а-4770/12/1370
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2015-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року Справа № 876/957/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Костіва М.В. та Бруновської Н.В.,

з участю секретаря судового засідання - Нефедової А.О.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача - Триндяк Н.В., Батрух Р.Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2012р. у адміністративній справі за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кабельверк-Львів» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та пені,-

В С Т А Н О В И Л А:

31.05.2012р. позивач Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кабельверк-Львів» адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2011 році у розмірі 116970 грн. та пеню за порушення строків самостійної сплати адміністративно-господарських санкцій в загальному розмірі 643 грн. 28 коп. (а.с.3-5).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2012р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.51-53).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, постанову суду оскаржив позивач Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, який покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким заявлений позов задовольнити (а.с.55-58).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що фактично відповідачем протягом 2011 року були працевлаштовані 3 інвалідів, при цьому встановлений законом норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів складав 9 осіб.

Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не передбачено можливості звільнення від відповідальності у разі відсутності вини роботодавця; норми останнього не ставлять обов'язок підприємства щодо працевлаштування інвалідів у залежність від будь-яких обставин, по причині яких інвалід не працює на підприємстві.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представників відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2011 рік по формі № 10-ПІ, середньооблікова кількість штатних працівників в 2011 році становила 221 осіб; чисельність інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати у відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у цей період складає 9 осіб, протягом 2011 року відповідачем були працевлаштовані 9 осіб (а.с.38).

10.04.2012р. позивачем проведено на ТзОВ «Кабельверк-Львів» виїзну планову перевірку виконання вимог ст.ст.19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за результатами якої складено Акт від 10.04.2012р. «Про наслідки перевірки виконання статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» ТзОВ «Кабельверк-Львів» (а.с.6 і на звороті).

Проведеною перевіркою встановлено, що відповідач за звітний 2011 рік не виконав вимог ст.ст.19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки при нормативі працевлаштування інвалідів у кількості 9 осіб останнім фактично працевлаштовані лише 3 особи.

Відповідно до розрахунку адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, сума адміністративно-господарських санкцій визначена в розмірі 116970 грн., а також нарахована пеня за прострочення сплати вказаних санкцій у розмірі 643 грн. 28 коп. (а.с.7), правильність обчислення яких сторонами не оспорюється.

Згідно довідки Львівського міського центру зайнятості № 09/5352 від 22.08.2012р. в 2011 році ТзОВ «Кабельверк-Львів» подавало звіти про наявні вакансії для інвалідів за формою 3-ПН станом на 29.07.2011р. та 24.11.2011р.; центром зайнятості скеровувалися на підприємство особи з інвалідністю для працевлаштування, також були працевлаштовані 3 особи з обмеженими властивостями (а.с.37).

Також відповідачем скеровані Львівському міжрегіональному центру соціально-трудової, професійної та медичної реабілітації інвалідів та Львівському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів листи №№ 71, 72 від 24.11.2011р. щодо наявності вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів ІІІ групи (а.с.39, 40).

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи доведено, що відповідачем у 2011 році вживалися заходи для виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», які полягали у систематичній подачі відповідних звітів до Львівського міського центру зайнятості, в яких містилася інформація про наявність вільних робочих місць та про потребу працівників за 2011 рік, в тому числі осіб з обмеженими фізичними можливостями. Також відповідач безпідставно не відмовляв інвалідам у працевлаштуванні, не звільняв інвалідів з ініціативи адміністрації, не змінював характеру трудової діяльності із загрозою погіршення здоров'я інвалідів. Безпосередньо інваліди не зверталися до відповідача для працевлаштування і доказів безпідставної відмови у їх працевлаштуванні зі сторони відповідача не представлено.

Таким чином, відповідач довів, що ним як роботодавцем виконаний законодавчо встановлений обов'язок зі створення робочих місць для інвалідів згідно нормативу, а також щодо інформування органів працевлаштування інвалідів про кількість створених робочих місць.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч.8 ст.69 Господарського кодексу /ГК/ України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування, зокрема інвалідів. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами, є Закон України № 875-XII від 21.03.1991р. «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Згідно вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

ст.19 - для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

ст.20 - підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Як слідує із змісту рекомендацій президії ВАС України № 07.2-10/2 від 14.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування», при розгляді наведеної справи підлягають встановленню такі обставини як створення відповідачем робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування, а також причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів.

Розглядаючи подану апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з того, що у звітному 2011 році відповідачем не були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів в необхідній кількості, а також не сплачені адміністративно-господарські санкції як грошове зобов'язання, яке є альтернативним зобов'язанню самостійно здійснити працевлаштування інвалідів.

Факти нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів в межах нормативу та несплати адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.ст.19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підтверджуються наявними матеріалами справи.

Крім цього, відповідачем протягом 2011 року не подавалися щомісячні звіти форми № 3-ПН до Львівського міського центру зайнятості, що є обов'язком підприємства, який встановлений ч.4 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин); відсутність подачі таких щомісячних звітів свідчить про відсутність інформування відповідачем органів зайнятості населення про необхідність скерування на підприємство інвалідів з метою їх подальшого працевлаштування.

Також наявною у справі довідкою центру зайнятості стверджується лише про подачу вищевказаних звітів двічі - 29.07.2011р. та 24.11.2011р., що не може вважатися належним інформуванням про необхідність скерування на підприємство інвалідів з метою їх подальшого працевлаштування.

Окрім цього, всього на підприємство було скеровано центром зайнятості 21 особа з обмеженими можливостями та інвалідів, однак з них протягом 2011 року були працевлаштованими лише 3 осіб.

Також жодних доказів неможливості працевлаштування інвалідів з об'єктивних причин суду не представлено.

Таким чином, із матеріалів справи та представлених позивачем доказів вбачається бездіяльність та протиправність дій відповідача, його вина у непрацевлаштуванні інвалідів, що є складовими господарського правопорушення; ним не здійснені всі залежні від нього заходи по недопущенню господарського правопорушення, а тому наявні правові підстави для застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій колегія суддів виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Однак обов'язок державних органів щодо забезпечення працевлаштування інвалідів виникає лише після виконання підприємством обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів. При відсутності такої інформації органи, визначені статтею 18 цього Закону, не можуть скористатися своїми правами.

Оскільки роботодавець не вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, не здійснив всіх можливих дій по створенню робочих місць для інвалідів та несистематично інформував службу зайнятості про наявні вакантні місця для працевлаштування інвалідів, тому застосування адміністративно-господарських санкцій до нього за невиконання нормативу робочих місць в розмірі 116970 грн. ґрунтується на законі.

У зв'язку з тим, що відповідач самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції у встановлені строки - до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, - тому слід визнати правомірним й нарахування пені на суму 643 грн. 28 коп., яка також підлягає стягненню.

Враховуючи, що строк сплати адміністративно-господарських санкцій сплив 15.04.2012р., позовна заява скерована до суду 31.05.2012р., тому розглядуваний позов заявлений із дотриманням вимог ст.99 КАС України.

Отже, представленими доказами позивачем в порядку ч.2 ст.71 КАС України доведені правомірність заявлених вимог, через що заявлений позов є обґрунтованим і підставним, а тому підлягає до задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст.207, 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2012р. скасувати та прийняти нову постанову, якою позов Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кабельверк-Львів» на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2011 році у розмірі 116970 грн. та пеню за порушення строків самостійної сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі 643 грн. 28 коп.; всього стягнути 117613 (сто сімнадцять тисяч шістсот тринадцять) грн. 28 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: Р.М.Шавель

Судді: М.В.Костів

Н.В.Бруновська