Справа № 19563/10
Суддя: Нагорна Л.М.
Дата ухвалення: 2010-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2010 р. справа № 2а-477/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Нагорної Л.М.

суддів: Чепурнова Д.В. Суховарова А.В.

при секретарі судового засідання: Резнікові Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2010 року у справі № 2а-477/10 за позовом ОСОБА_1 до Інспектора Батальйону Дорожньо-патрульної служби Відділу Державної автомобільної інспекції м. Дніпропетровська ОСОБА_2, про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2010 року позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Інспектора Батальйону Дорожньо-патрульної служби Відділу Державної автомобільної інспекції м. Дніпропетровська ОСОБА_2, в якому просив суд скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення. Посилався на те, що ним не допущено порушень п.15.9е, оскільки не зупинявся в місці зупинки загального транспорту. Зупинка ним була здійснена лише біля магазину «Рейнфорд»на платній стоянці, де в автомобіль сіла його дружина, вони відїхали метрів на 50 і лише потім були зупинені співробітником ДАІ, які вимагали у нього сплати штрафу на місці, а коли він відмовився, так як вважав, що ніяких порушень ПДР не допускав, а його зупинка саме в зазначеному місці обумовлена поведінкою самого інспектора ДПС, тоді відповідачем було складено протокол про адміністративне правопорушення. В цьому протоколі він зазначив про свою незгоду з діями відповідача.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2010 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2010 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Посилався на те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, оскільки суд першої інстанції не повно зясував всі обставини, що мають значення для справи.

Заперечень на апеляційну скаргу іншою стороною до суду не надавались.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 лютого 2010 року Інспектором Батальйону Дорожньо-патрульної служби Відділу Державної автомобільної інспекції м. Дніпропетровська ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 було складено адміністративний протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до якого, позивач, 23.02.2010 року, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по вул.Пастера №12А здійснив зупинку на зупинці транспорту загального користування ближче ніж 30 метрів.

На підставі цього протоколу 23 лютого 2010 року було винесено постанову серії АЕ № 159616 у справі про адміністративне правопорушення, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП за вчинене правопорушення та накладено штраф у розмірі 340,00 грн.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду оскаржувану постанову та взагалі не надав будь-які докази її наявності.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Так, вирішуючи спір суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до ч.2 ст.71 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності покладено на субєкта владних повноважень.

Більш того, відповідно до ч.4 ст.11 КАС України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Вказаним обовязком суд першої інстанції знехтував і безпідставно поклав обовязок доказування на позивача, який у спірних правовідносинах, не є субєктом владних повноважень.

При розгляді справи по суті суду першої інстанції слід було виходити з того, що водій зобовязаний виконувати Правила дорожнього руху і лише в разі порушення цих Правил, за наявності належних та допустимих цьому доказів, водій може бути притягнутий до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.15.8 «е»Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р., зупинка та стоянка забороняється ближче 30 метрів від посадочних майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 метрів від покажчика такої зупинки

Отже, ПДР визначено обставини, за наявності яких забороняється зупинка та стоянка транспортного засобу.

Відповідно до ст..251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є одним із доказів, на підставі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст..256 КУпАП в протоколі про адміністративне правопорушення, в тому числі, зазначаються пояснення особи, що притягається до адміністративної відповідальності, які також є доказом, як це передбачено ст.251 КУпАП.

Як зазначено у постанові серії АЕ №159616 у справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 здійснив зупинку в місці зупинки транспорту загального користування.

Проте, в протоколі про адміністративне правопорушення від 23.02.2010р. позивач, якому була надана можливість власноручно викласти свої пояснення щодо обставин скоєного правопорушення, зазначив, що не згоден з винесеною постановою, оскільки Правил Дорожнього Руху він не порушував, зупинки не здійснював (саме в місці зупинки транспорту загального користування).

Вказані обставини відповідачем не спростовані, і відповідно, доказів того, що оскаржена постанова прийнята з урахуванням усіх істотних обставин, що мають значення для прийняття рішення, відповідачем не надано.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що постанову по справі про адміністративне правопорушення від 23.02.2010р. неможливо визнати правомірною, обґрунтованою та такою, що відповідає положенням ч.3 ст.2 КАС України.

На підставі наданих доказів та вимог чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні відповідачем постанови про адміністративне правопорушення порушено норми чинних нормативно-правових актів, вина особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, твердження позивача не спростовані, тому постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині закриття провадження у справі, то вони задоволенню не підлягають, оскільки , відповідно до ч.3 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи про накладення адміністративних стягнень, а тому прийняття рішення щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення може лише орган чи повноважена особа, яка вирішує питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Також позивач не зазначив, у чому полягало спричинення моральної шкоди, у чому проявлялися втрати немайнового характеру, моральні та фізичні страждання позивача, що позивачем не зазначалось і у судовому засіданні не підтверджено причинний звязок між протиправною поведінкою субєкта владних повноважень, а саме винесенням постанови про накладення адміністративного стягнення та настанням втрат немайнового характеру для позивача.

Встановивши, що сам позивач не надав доказів спричинення йому немайнових втрат, як таких, що сталися саме внаслідок дій чи бездіяльності відповідача, зокрема щодо погіршення стану його здоров'я, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2010 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову серії АЕ №159616 по справі про адміністративне правопорушення від 23 лютого 2010 року, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

У задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди та закриття провадження у справі відмовити за безпідставністю.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 серпня 2010 року.

Головуючий: Л.М.Нагорна

Судді: А.В.Суховаров

ОСОБА_3