Справа № 18126/10
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2010 р. справа № 2а-21/10

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Дадим Ю.М. Божко Л.А.

при секретарі судового засідання: Резнікові Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_1, Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області, Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області

на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2010 року у справі №2а-21/10 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської, треті особи: державний виконавець Куліш Ольга Юріївна, Головне управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області, Головне управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання неправомірними дій, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

визнати незаконною бездіяльність державного виконавця ВДВС Новомосковського МРУЮ ОСОБА_2, які виразились у неналежному повідомлені позивача про відкриття виконавчого провадження, при проведені виконавчі дії, ненадання матеріалів виконавчого провадження для ознайомлення та неповному зясуванні обставин виконавчого провадження, зокрема не зясування причин виниклої заборгованості по аліментам;

визнати незаконною бездіяльність державного виконавця ВДВС Новомосковського МРУЮ ОСОБА_2, яка виразилась в неповідомленні позивача про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів;

визнати дії державного виконавця ВДВС Новомосковського МРУЮ ОСОБА_2, які виразились у відмові долучити до матеріалів виконавчого провадження та зарахувати до сум виплати аліментів квитанції поштових переказів про перерахування аліментів на користь позивача за 2005 рік;

визнати незаконною постанову державного виконавця Куліш О.ю. від 16.12.2006 року про накладення арешту на квартиру №68 в будинку №1 по пл..Леніна в м. Новомосковську;

стягнути з відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції та державного виконавця Куліш О.Ю. моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та матеріальну шкоду, завдану переплатою по аліментам у розмірі 785 грн.;

винести окрему ухвалу в порядку ст.166 КАС України стосовно факту дачі ОСОБА_2 неправдивих свідчень при допиті її як свідка 21.06.2005 року.

В обґрунтуванні заявлених вимог позивач посилався на те, що на виконанні відділу ДВС знаходився виконавчий документ щодо стягнення з нього аліментів. При вчиненні виконавчих дій, державним виконавцем було допущено ряд порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження», що на думку позивача, зокрема, призвело до необґрунтованого порушення відносно нього кримінальної справи та завдало матеріальних збитків та моральної шкоди.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2010 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, які виразились в неповідомленні позивача про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №12 від 1988р., виданого Новомосковським міським судом; визнано протиправними дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, які виразились у не попередженні позивача про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів; визнано протиправними дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, які виразились у відмові долучити до матеріалів справи виконавчого провадження та зарахувати до сум виплати аліментів копії квитанцій поштових переказів про перерахування аліментів на користь позивача за 2005 рік; визнати протиправними дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, які виразились у накладенні арешту на квартиру №68 в будинку №1 по пл..Леніна в м. Новомосковську, яка належить позивачу. Стягнуто з держави на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 785,23 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 грн., а всього 1285,23 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на помилкове застосування судом норм матеріального права, просив в частині відмовлених позовних вимог змінити постанову суду першої інстанції та задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Відділ державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції та Головне управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області також звернулися з апеляційними скаргами, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне зясування обставин справи, просили скасувати постанову суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційні скарги Новомосковського відділу ДВС та Головного Державного казначейства України підлягають частковому задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27.10.2004р. державним виконавцем відділу ДВС Новомосковського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №12 від 1988р., виданого Новомосковським міським судом, згідно якого з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки у розмірі ? частини всіх видів заробітку.

Відповідно до ст..19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічні вимоги знайшли своє відображення в ч.3 ст.2 КАС України, якою визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок вчинення виконавчих дій при примусовому виконанні рішень суду визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, при примусовому виконанні рішення суду щодо стягнення з позивача аліментів на утримання неповнолітньої доньки, державний виконавець мав діяти на підставі та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дії державного виконавця, які полягали у неналежному повідомлені позивача про відкриття виконавчого провадження, не відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з чим є неправомірними.

Відповідно до ст..27 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які повинні бути доведені державним виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією.

Згідно із ч.1 ст.30 названого Закону, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійсненні ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

Отже, одним із обовязків державного виконавця є те, що державний виконавець, перед вчиненням виконавчих дій, направлених на виконання рішення суду, повинен пересвідчитися про те, що боржником отримана копія постанови про відкриття виконавчого провадження.

Матеріали виконавчого провадження не містять у собі відомостей, які б свідчили про те, що позивач своєчасно, до початку виконання рішення суду, отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження і доказів цьому відповідачем суду не надано, у звязку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність дій державного виконавця, які полягають у не повідомлені позивача про відкриття виконавчого провадження.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції щодо протиправності дій державного виконавця, які полягають у не попередженні позивача про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів.

Так, в матеріалах виконавчого провадження, що не заперечувалось відповідачем, знаходиться попередження боржника про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів. Між тим, вказане попередження позивачем не підписано, а доказів того, що це попередження було направлено на адресу позивача, відповідачем у судовому засіданні не надано, у звязку з чим суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що вказані обставини свідчать про формальне ставлення державного виконавця до попередження боржника про наслідки ухилення від сплати аліментів.

Обґрунтованими колегія суддів вважає і висновки суду першої інстанції про визнання протиправними дій державного виконавця, які полягають у відмові долучити до матеріалів виконавчого провадження та зарахувати до сум виплати аліментів копії квитанцій поштових переказів про перерахування аліментів на користь стягувача за 2005 рік.

Так, судом встановлено, що позивач щомісяця надав державному виконавцю копії квитанції про сплату аліментів, але у грудні 2005 року державний виконавець повернув позивачу ці копії квитанцій мотивуючи свої дії тим, що до матеріалів виконавчого провадження, як докази виконання рішення суду щодо стягнення аліментів, можуть бути долучені лише оригінали квитанцій, а не їх копії.

Суд правильно зазначив те, що а ні Законом України «Про виконавче провадження». а ні Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15.12.1999р., не передбачено того, що до матеріалів виконавчого провадження долучаються лише оригінали документів, які свідчать про виконання рішення суду. В будь-якому випадку державний виконавець не був позбавлений можливості звірити копії наданих квитанцій на їх відповідність оригіналу.

Правильними по суті колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо неправомірності дій державного виконавця, які виразились у накладенні арешту на квартиру, що належить позивачу.

Частиною 2 статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Отже, названою нормою матеріального права визначено, що арешт може бути накладено у межах суми стягнення за виконавчим документом. Тобто, для визначення обґрунтованості накладення арешту на те чи інше майно боржника, державний виконавець повинен виходити із суми заборгованості, яку визначено виконавчим документом.

Крім цього, п.7.5.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, визначено, що стягнення звертається на майно боржника лише у разі неможливості стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника протягом трьох місяців підряд, якщо боржник не працює і не одержує доходів.

З постанови про накладення арешту на майно боржника не вбачається суми заборгованості по аліментів, а відповідач у судовому засіданні не зміг пояснити та відповідно довести, яка сума заборгованості по сплаті аліментів існувала, що відповідно стало підставою для вирішення питання про арешт майна боржника.

Судом першої інстанції також встановлено, що у 2004 році позивачем сплачено аліментів у більшому розмірі на суму 505,71грн. Така переплата мала місце у звязку з тим, що державним виконавцем визначено суму заборгованості у значно більшому розмірі, ніж та яка підлягала до сплати за рішенням суду.

Про цей факт свідчить вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.09.2005р., який постановлено відносно позивача у кримінальній справі за фактом ухилення від сплати аліментів.

Вказаним вирок суду встановлено розмір заборгованості зі сплати аліментів за 2004 рік у сумі 981,69грн.

Відповідно до ч.4 ст.72 КАС України вирок суду у кримінальній справі має преюдиціальне значення для вирішення цієї справи у питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Оскільки, вироком суду, який набрав законної сили, встановлено те, що заборгованість зі сплати аліментів за 2004 рік складала 981,69грн., тобто встановлено факт скоєння позивачем діяння, яке передбачає кримінальну відповідальність, то необхідність встановлення цих обставин (розмір заборгованості), при вирішення заявлених позовних вимог, відсутня.

Не дивлячись на встановлені вироком суду обставини, державним виконавцем розраховано заборгованість зі сплати аліментів за 2004 рік у розмірі 1487,40грн., що і стало підставою для сплати аліментів у більшому на суму 505,71грн. розмірі. (1487,40грн. 981,69грн. = 505,71грн.).

З огляду на те, що Сімейним кодексом України не передбачено права платника аліментів на повернення надміру сплачених сум аліментів, що позбавляє позивача права вимоги повернення цих коштів за рахунок стягувача, суд першої інстанції правильно кваліфікував понесені позивачем збитки, у вигляді надміру сплачених аліментів, як матеріальна шкода, що заподіяна позивачу неправомірними діями ДВС.

Таким чином, з огляду на приписи ст..11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст..1174 ЦК України, суд правильно визначив те, що вказана шкода підлягає стягненню на користь позивача за рахунок держави.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що в частині зазначених вимог суд першої інстанції в достатньому обсязі зясував обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке не спростовується доводами апеляційної скарги відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області.

В той же час, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо визначення розміру заподіяної матеріальної шкоди, у вигляді надміру сплачених аліментів за 2005 рік у сумі 279,52грн.

Колегією суддів встановлено, що визначаючи розмір матеріальної шкоди суд першої інстанції фактично встановив заборгованість за аліментами, які мали бути сплачені позивачем у 2005 році.

На думку колегії суддів, спір в цій частині виходить за межі публічно-правового спору, який характеризує справу адміністративної юрисдикції.

Відповідно до ч.4 ст..195 Сімейного кодексу України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Отже, спірні правовідносини між сторонами щодо визначення розміру заборгованості за аліментами можуть бути предметом судового розгляду, але з урахуванням вимог ст..15 ЦПК України, повинні вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів, враховуючи вимоги п.1 ч.1 ст.157 КАС України, вважає за необхідне постанову суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 279,52грн. скасувати, а провадження в адміністративній справі, в цій частині позовних вимог, закрити.

Не погоджується колегія суддів і з рішенням суду щодо відшкодування на користь позивача моральної шкоди.

Так, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, як і інші вимоги заявлені у позові, повинні бути доведені належними та допустимими доказами. При цьому, позивачем повинно бути доведено як сам факт заподіяння моральної шкоди так і розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду. Колегією суддів встановлено, що моральна шкода позивача, згідно його пояснень у судовому засіданні, полягає у тому, що незаконні дії посадових осіб ДВС, на думку позивача, призвели до необґрунтованого порушення кримінальної справи, а в подальшому до необґрунтованого притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Моральна шкода полягає і в протиправному арешту його квартири, оскільки позивач зазнав психологічних страждань, так як вважав, що його майно буде примусово реалізоване.

Вказані доводи позивача колегія суддів не може прийняти як належне обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, оскільки факт скоєння позивачем діяння, за яке передбачена кримінальна відповідальність, доведено вироком у кримінальні справі, який набрав законної сили, а обставини встановлені вироком суду свідчать саме про ухилення позивача від сплати аліментів, а не про бажання посадових осіб ДВС притягнути позивача до кримінальної відповідальності. Не приймає до уваги колегія суддів і доводи позивача щодо моральних страждань, які стали наслідком арешту його квартири, оскільки вказані дії державним виконавцем були вчинені з метою виконання рішення суду та погашення заборгованості зі сплати аліментів, а не направлені на протиправне позбавлення позивача його власності.

Не доведеним колегія суддів вважає і розмір компенсація за заподіяну моральну шкоду, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає за необхідне постанову суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в цій частині у звязку з його необґрунтованістю.

Колегія суддів вважає безпідставними вимоги апеляційної скарги позивача і в частині зміни судового рішення та задоволення позовних вимог, які полягають у визнанні неправомірними дій відповідача щодо у ненаданні матеріалів виконавчого провадження для ознайомлення позивачу та винесення окремої ухвали стосовно факту дачі державним виконавцем Куліш О.Ю. неправдивих свідчень при допиті її як свідка у кримінальній справі та порушити кримінальну справу.

Так, позивачем не доведено, а матеріали справи не свідчать про те, що державним виконавцем порушувались права позивача щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, про що зазначено судом першої інстанції і з цими висновками погоджується колегія суддів.

Статтею 166 КАС України визначено випадки, за наявності яких суд може постановити окрему ухвалу. Суд адміністративної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо надання оцінки показанням свідка у кримінальній справі та у звязку з цим прийняти окрему ухвалу і більш того, вирішити питання про порушення кримінальної справи за надання неправдивих свідчень.

Відносно доводів апеляційної скарги головного управління державного казначейства України у Дніпропетровській області про неможливість виконання рішення суду за рахунок коштів державного бюджету колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, апеляційна скарга обґрунтована посиланням на вимоги Бюджетного кодексу України, відповідно до яких будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України чи рішенням про місцевий бюджет у порядку, визначеному Бюджетним кодексом. Вказуючи на те, що виплата присуджених судом сум не відповідають бюджетним призначенням, які визначені Законом України «Про Державний бюджет на 2009 рік», головне управління державного казначейства України в Дніпропетровській області просило їх апеляційну скаргу задовольнити.

Вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішення суду, яке набрало законної сили, є обовязковим для виконання ст..124 Конституції України.

Відповідно до ст..11 Закону України «про державну виконавчу службу»шкода, заподіяна державним виконавцем фізичній особі під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно зі ст..1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Отже, названими нормами матеріального права встановлено, що шкода завдана особі, у визначених випадках, відшкодовується за рахунок держави. В свою чергу, Державне казначейство України є головним розпорядником коштів державного бюджету.

Відповідно до ч.1 ст.25 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів вважає, що доводи Державного казначейства про неможливість виконання рішення суду за рахунок коштів Державного бюджету є необґрунтованими і не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст..157, п.3,4 ч.1 ст.198, ст..ст.202, 203 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області та головного управління державного казначейства України у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2010 року у справі №2а-21/10 в частині задоволених позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 279,52грн. скасувати, а провадження у справі в цій частині позовних вимог закрити.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2010 року у справі №2а-21/10 в частині задоволених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

В іншій частині Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2010 року у справі №2а-21/10 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку передбаченому ст..212 КАС України.

(Повний текст постанови виготовлено 07.10.2010р.)

Головуючий Я.В. Семененко

Судді Ю.М. Дадим

ОСОБА_4