Справа № 826/1545/15
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 липня 2015 року № 826/1545/15

Окружний адміністративний суд міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 81-а, у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції"
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, в якому позивач просить суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 29.12.2014 р. №864/2655/1702, №863/2655/1702, №10, №10, №10, №10, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2014 р. №Ю-41, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.12.2014 р. №42/26-55-17-08.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску були прийняті безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв'язку з чим вони є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки висновки акту перевірки та оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску є законними та обґрунтованими, прийнятими на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

У період з 27.10.2014 р. по 04.12.2014 р. ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 19.10.2012 р. по 31.12.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 19.10.2012 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої відповідачем складено акт №1213/26-55-22-10/38451148 від 11.12.2014 р. (надалі - акт перевірки №1213).

Згідно висновків, викладених в акті перевірки №1213, позивачем, зокрема, порушено вимоги:

- пп.135.4.1 п.135.4 ст.135, п.137.1 ст.137, п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), що призвело до заниження податку на прибуток за 2013 рік на загальну суму 1 436 002,00 грн.;

- ст.185, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.4, п.201.10 ст.201 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 251 809,00 грн., в т.ч. за жовтень 2013 р. - 14 587,00 грн., за листопад 2013 р. - 5 074,00 грн., за грудень 2013 р. - 232 148,00 грн.;

- пп.1 п.2 ст.6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 р. (надалі - Закон №2464-VI), в результаті чого занижено єдиний соціальний внесок за вересень, жовтень, листопад, грудень 2013 р. на суму 4 831,70 грн.;

- пп.168.1.1 п.168.1 ст.168., пп.169.2.4 п.169.2 ст.169, п.176.2 "а" ст.176 з урахуванням пп.171.2 "а" п.171.2 ст.171 ПК України, в результаті чого не сплачено до бюджету податку на доходи фізичних осіб в сумі 17 899,00 грн.;

- ст.51, пп.176.2 "б" п.176.2 ст.176 ПК України;

- пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 ПК України, в результаті не подачі декларації з податку на додану вартість за червень 2013 р.;

- ст.121 ПК України, п.9 ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" №265/95-ВР від 06.07.1995 р. (надалі - Закон №265/95-ВР);

- п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ №637 від 15.12.2004 р. (надалі - Положення №637).

На підставі вказаного акту перевірки №1213 відповідачем 29.12.2014 р. були прийняті:

? податкове повідомлення-рішення №10 (надалі - ППР №10), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 795 003,00 грн., з яких 1 436 002,00 грн. - за основним платежем, а 359 001,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

? податкове повідомлення-рішення №10 (надалі - ППР №10), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 377 714,00 грн., з яких 251 809,00 грн. - за основним платежем, а 125 905,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

? податкове повідомлення-рішення №10 (надалі - ППР №10), яким за порушення вимог п.2.6 Положення №637, на підставі п.9 ст.3 Закону №265/95-ВР до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 30 003,00 грн.;

? податкове повідомлення-рішення №863/2655/1702 (надалі - ППР №863/2655/1702), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 23 836,00 грн., з яких 14 389,00 грн. - за основним платежем, а 9 447,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

? податкове повідомлення-рішення №864/2655/1702 (надалі - ППР №864/2655/1702), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 510,00 грн., з яких 510,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

? податкове повідомлення-рішення №10 (надалі - ППР №10), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 170,00 грн., з яких 170,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

? рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №42/26-55-17-08 (надалі - Рішення №42), яким позивачу донараховано 4 831,70 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та штрафні санкції у розмірі 2 415,85 грн.;

? вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-41, якою вимагалось від позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 4 831,70 грн.

Судом встановлено, що ТОВ "Українські продуктові традиції" зареєстроване як юридична особа 16.10.2012 р. Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією, з 02.11.2012 р. взято на податковий облік та станом на дату проведення перевірки перебувало на обліку в ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, зареєстровано як платник податку на додану вартість 01.12.2012 р.

Відносно правомірності ППР №10 суд зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що вказане ППР №10 було прийняте відповідачем у зв'язку із заниженням позивачем доходів за 2013 р. на суму 5 809 211,00 грн. та завищенням витрат за 2013 р. на суму 1 655 628,00 грн.

Відповідно до ст.134 ПК України об'єктом оподаткування податку на прибуток підприємств є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Згідно п.135.1 та п.135.2 ст.135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п.135.2. ст.135 ПК України).

В свою чергу, відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Положенням п.138.1 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п.138.4, 138.6 - 138.9, пп.пп.138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з п.138.5, пп.пп.138.10.5, 138.10.6 п.138.10, п.п.138.11, 138.12 цієї статті, п.140.1 ст.140 і ст.141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п.138.3 цієї статті та у ст.139 цього Кодексу.

Згідно із абз.1 п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених р.II цього Кодексу.

Пунктом 138.8 ст.138 ПК України встановлено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

В пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Поряд із цим, відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулюються Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-ХІV від 16.07.1999 р. (надалі - Закон №996). Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ч.1 ст.2 Закону №996).

Згідно зі ст.1 Закону №996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч.2 ст.3 Закону №996).

Згідно із ч.1 ст.9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ст.1 Закону №996 первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, п.1.1 р.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 р. (надалі - Положення №88) передбачено, що дане положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету.

Відповідно до п.1.2 Положення №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2.1 р.2 Положення №88 встановлено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (п.2.2 р.2 Положення №88).

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати та податковий кредит. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Як наслідок, суд дійшов висновку, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, транспортно-супровідні документи тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавство.

Водночас, як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02.06.2011 р. №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Крім того, суд вважає доцільним зазначити, що до загальновизнаних у світі дієвих механізмів, завдяки яким здійснюється аналіз господарських угод, виявлення та класифікація протиправних схем та методик незаконного ухилення від сплати податків, відносяться спеціальні судові доктрини.

Щодо правочинів між позивачем та його контрагентами доречним є застосування доктрини "ділова мета".

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, що мають розумну економічну причину.

Вказана доктрина закріплена у пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України, згідно якого розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків мав намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Згідно поданої ТОВ "Українські продуктові традиції" до податкового органу податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 р. дохід, що враховується при визначенні об'єкта оподаткування, визначений у розмір 53 097 858,00 грн., при цьому згідно тверджень відповідача дохід позивача за 2013 р. склав 58 907 069,00 грн.

Відповідач стверджував, що не заперечувалось (не спростовано) позивачем, що згідно даних бухгалтерської звітності ТОВ "Українські продуктові традиції" по кредиту рахунку 311 за період 2013 р. визначена сума 84 046 720,12 грн., в т.ч. кошти, які не включаються до складу доходу, а саме: поповнення статутного фонду ТОВ "Українські продуктові традиції" на суму 1 000 000,00 грн.; повернення поворотної фінансової допомоги на суму 1 100 000,00 грн.; надходження кредитних коштів на суму 5 000 000,00 грн.; перерахування коштів з одного рахунку позивача на інший його рахунок на суму 6 241 600,00 грн.; повернення помилково відправлених коштів на суму 16 637,00 грн.

При цьому, позивач стверджував, що: надходження кредитних коштів у 2013 р. становило 8 000 000,00 грн., а не 5 000 000,00 грн. як стверджував відповідач; перерахування коштів з одного рахунку позивача на інший його рахунок було на суму 14 848 600,00 грн., а не на 6 241 600,00 грн. як стверджував відповідач; повернення поворотної фінансової допомоги було на суму 1 080 000,00 грн., а не на 1 100 000,00 грн. як стверджував відповідач; всі інші відомості, як зазначено позивачем в доповненнях до позовної заяви від 16.02.2015 р.

Суд критично відноситься до вказаних вище тверджень позивача, оскільки жодних належних доказів зазначеного ним не було надано.

Суд також критично відноситься до, наданих позивачем, платіжних доручень на підтвердження перерахування коштів з одного рахунку позивача на інший його рахунок на суму 14 848 600,00 грн., так, суд звертає увагу, що не всі платіжні доручення містять відповідні відмітки банку про проведення операції, а лише на суму 107 600,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, зокрема, звертаючи увагу на те, що позивачем не заперечувалось надходження на рахунки ТОВ "Українські продуктові традиції" коштів в сумі 84 046 720, 00 грн. та не надано належних та достатніх доказів на підтвердження включення відповідачем до зазначеної суми коштів, які не враховуються в доходи, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві щодо заниження позивачем доходів за 2013 р. на суму 5 809 211,00 грн.

З акту перевірки №1213 вбачається, що відповідачем було встановлено завищення позивачем витрат за 2013 р. на суму 1 655 628,00 грн., з яких: 511 441,00 грн. - різниця між сумою витрат на збут, відображених у бухгалтерському обліку підприємства та у податковому обліку відповідно декларації з податку на прибуток за 2013 р.; 272 594,00 грн. - витрати на дизельне паливо, що не пов'язані з провадженням господарської діяльності; 813 115,00 грн. - витрати на послуги від ТОВ "ГСМ" (ТОВ "Гросері Саплай Менеджмент"), що не пов'язані з провадженням господарської діяльності позивача; 58 478,00 грн. - не підтвердженні первинними документами інші витрати, а саме - сума коштів або вартість майна, добровільно перераховані (передані) організаціям роботодавців та їх об'єднанням у вигляді вступних, членських та цільових внесків, але не більше 0,2% фонду оплати праці платника податку в розрахунку за звітний податковий рік.

Суд звертає увагу, що позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження правомірності декларування власних витрат на збут та інших витрат (сума коштів або вартість майна, добровільно перераховані (передані) організаціям роботодавців та їх об'єднанням у вигляді вступних, членських та цільових внесків, але не більше 0,2% фонду оплати праці платника податку в розрахунку за звітний податковий рік) в сумі 58 478,00 грн., у зв'язку з чим суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків відповідача щодо завищення позивачем витрат на збут в сумі 511 441,00 грн. та інших витрат в сумі 58 478,00 грн.

Відносно витрат позивача на дизельне паливо в сумі 272 594,00 грн. суд зазначає наступне.

У позовній заяві ТОВ "Українські продуктові традиції" в обґрунтування правомірності включення до складу витрат витрати на дизельне паливо в сумі 272 594,00 грн. зазначило, що на балансі позивача знаходиться 10 автомобілів, які зайняті в господарській діяльності, при цьому, суд звертає увагу, що доказів наявності на балансі ТОВ "Українські продуктові традиції" таких автомобілів позивачем не було надано до суду.

Водночас, в доповненнях до позовної заяви позивачем зазначено, що ТОВ "Українські продуктові традиції" при здійсненні господарської діяльності орендує приміщення за адресою: м. Київ, вул. Тулузи 14, електрична мережа якого була первинно розрахована на потужність 20 КВ, а для здійснення господарської діяльності позивачу необхідна потужність 80 KB, у зв'язку з чим позивачем було замовлено роботи щодо підвищення потужності електромережі до 80 KB у контрагента ТОВ "МБК Зубр" (договір №999 від 27.0б.2013 р.). Разом з тим, сам електричний струм до електричної мережі здійснювався завдяки дизельному генератору, який позивач орендував у ТОВ "Мадек".

Суд критично відноситься до зазначених вище тверджень позивача, оскільки жодних належних доказів на підтвердження зазначеного позивачем не було надано, зокрема, не надано договору оренди дизельного генератора, договору №999 від 27.0б.2013 р., укладеного з ТОВ "МБК Зубр".

Крім того, в матеріалах справи відсутні жодні належні докази придбання позивачем дизельного палива на суму 272 594,00 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків відповідача щодо завищення позивачем витрат на дизельне паливо в сумі 272 594,00 грн.

Відносно правомірності віднесення до складу витрат ТОВ "Українські продуктові традиції" витрат на послуги від ТОВ "ГСМ" у розмірі 813 115,00 грн. суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний Договір про надання послуг №03/2013 від 20.06.2013 р. (надалі - Договір №03/2013), укладений між ТОВ "Українські продуктові традиції", як замовником, та ТОВ "ГСМ", як виконавцем, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується за завданням замовника протягом визначеного в договорі строку надавати за плату послуги щодо комплексу послуг та робіт необхідних для забезпечення функціонування мережі магазинів, а замовник зобов'язується оплачувати надані послуги. Згідно Додатку №02-ОД до Договору №03/2013 виконавець відповідно до умов договору надає замовнику згідно заявок замовника послуги з: перепродажної підготовки товарів у торговій мережі замовника; виконання робіт та надання послуг щодо забезпечення ефективного торгівельного процесу; навантажувально-розвантажувальні роботи; послуги з організації та забезпечення процесу приймання товарів; інші послуги.

На підтвердження факту надання послуг за вказаним вище Договором №03/2013 позивачем були надані від повідні акти надання послуг, звіти про виконані роботи, технічні завдання, плани виконання робіт по навантажувально-розвантажувальним роботам та податкові накладні.

Враховуючи вищезазначене, зокрема, звертаючи увагу на те, що отримання робіт (послуг) від ТОВ "ГСМ" відповідає меті та видам господарської діяльності позивача, а також те, що відповідачем не було надано жодних належних доказів в обгрунтування того, що такі витрати на послуги від ТОВ "ГСМ" не пов'язані з провадженням господарської діяльності ТОВ "Українські продуктові традиції", суд приходить до висновку про протиправність висновку відповідача відносно завищення позивачем витрат за 2013 р. на суму 813 115,00 грн.

Пунктом 10 підрозділу 4 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України встановлено, що ставка податку на прибуток підприємств з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року включно складає 19 відсотків.

Відповідно до п.123.1 ст.123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку про часткову протиправність ППР №10, а саме в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 193 114,81 грн., з яких 154 491,85 грн. (813 115,00 х 19% = 154 491,85) - за основним платежем, а 38 622,96 грн. (154 491,85 х 25% = 38 622,96) - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відносно правомірності ППР №10 суд зазначає наступне.

З акту перевірки №1213 вбачається, що заниження позивачем податку на додану вартість на загальну суму 251 809,00 грн., в т.ч. за жовтень 2013 р. - 14 587,00 грн., за листопад 2013 р. - 5 074,00 грн., за грудень 2013 р. - 232 148,00 грн., виникло у зв'язку з віднесенням ТОВ "Українські продуктові традиції" до податкового кредиту:

- 14 587,00 грн. за правочинами між позивачем та ТОВ "Профмаг", які вчинені без мети настання реальних наслідків;

- 223 002,00 грн. за податковими накладними від ТОВ "ГСМ", які не відносяться до фінансово-господарської діяльності позивача;

- 14 220,00 грн. у зв'язку з повторним включенням сум до податкового кредиту, а саме: в листопаді 2013 р. за податковою накладною від ТОВ "Лігос" №452 від 30.11.2013 р. на суму ПДВ 4 054,00 грн.; в грудні 2013 р. за податковою накладною від ТОВ "Світ Гранул" №10 від 18.11.2013 р. на суму ПДВ 9 146,00 грн., яка вже була включена до податкового кредиту в листопаді 2013 р.;

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Суд звертає увагу, що у відповідності до правової позиції Вищого адміністративного суду України, яка викладена у його листі №742/11/13-11 від 02.06.2011р., податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Крім того, суд також звертає увагу, що оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин, змісту господарських операцій може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то господарські зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Як вже було зазначено вище судом, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч.1 ст.9 Закону №996).

Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

З аналізу зазначених норм вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Водночас, наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі недоведенння реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Суд звертає увагу, що позивачем не було надано первинних документів на підтвердження правомірності віднесення ним до податкового кредиту 14 587,00 грн. за правочинами між позивачем та ТОВ "Профмаг".

Суд також звертає увагу, що позивачем не заперечується факт повторного включення ТОВ "Українські продуктові традиції" сум до податкового кредиту, а саме: в листопаді 2013 р. за податковою накладною від ТОВ "Лігос" №452 від 30.11.2013 р. на суму ПДВ 4 054,00 грн.; в грудні 2013 р. за податковою накладною від ТОВ "Світ Гранул" №10 від 18.11.2013 р. на суму ПДВ 9 146,00 грн., яка вже була включена до податкового кредиту в листопаді 2013 р.

Крім того, позивачем не було надано суду відповідні податкові накладні від ТОВ "ГСМ", на підставі яких ТОВ "Українські продуктові традиції" сформовано податковий кредит в сумі 223 002,00 грн. за грудень 2013 р.

Враховуючи вищезазначене, зокрема, звертаючи увагу на те, що позивачем не було надано належних доказів в обґрунтування правомірності формування податкового кредиту на загальну суму 251 809,00 грн., в т.ч. за жовтень 2013 р. - 14 587,00 грн., за листопад 2013 р. - 5 074,00 грн., за грудень 2013 р. - 232 148,00 грн., суд приходить до висновку про безпідставність тверджень позивача щодо протиправності ППР №10.

Відносно правомірності ППР №10 суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ППР №10 було прийняте відповідачем у зв'язку з порушенням позивачем п.2.6 Положення №637 та п.9 ст.3 Закону №265/95-ВР.

Так, згідно акту перевірки №1213 було встановлено:

- факт того, що облік руху готівки згідно КОРО № від 06.09.2013 р. у сумі 390,68 грн. на підставі фіскального звітного чека від 14.11.2013 р. №14 в КОРО за 14.11.2013 р. - відсутній, таким чином готівкові кошти у сумі 390,68 грн. належним чином в КОРО не обліковані;

- при досліджені КОРО № від 12.07.2013 р. з'ясовано, що фіскальний звітний чек в КОРО відсутній. Крім цього, відповідно податкової інформації, суб'єктом господарювання на РРО фн. № від 07.11.2013 р. в період з 23.11.2013 р. по 31.12.2013 р. було надруковано 80 фіскальних звітних чеків, але відповідно наданої довідки від 01.12.2014 р. №б/н за підписом головного бухгалтера І.М.Приндюк, суб'єктом господарювання не було забезпечено зберігання вище зазначених фіскальних звітних чеків та КОРО № від 07.11.2013 р. Таким чином, встановлено 81 випадок не збереження фіскальних звітних чеків та відсутність КОРО № від 07.11.2013 р.

Відповідно до п.2.6 Положення №637 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Суми готівки, що оприбутковуються, мають відповідати сумам, визначеним у відповідних касових (розрахункових) документах.

Згідно п.9 ст.3 Закону №265/95-ВР суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані, зокрема, щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій.

Положеннями п.4 ст.17 Закону №265/95-ВР передбачено, що за порушення вимог цього Закону до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах, зокрема, двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку або його незберігання.

Суд звертає увагу, що зазначені вище порушення позивачем вимог п.2.6 Положення №637 та п.9 ст.3 Закону №265/95-ВР останнім не заперечується, при цьому, позивач вказує на те, що розмір штрафних санкцій є завищеним та не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки незбереження роздрукованого чеку у КОРО є триваючим порушенням.

Виходячи з системного аналізу зазначених вище норм, суд прийшов до висновку, що за вчинення порушень, про які йдеться у пункті 4 статті 17 Закону №265/95-ВР, відповідний орган державної податкової служби України може застосувати лише одну фінансову санкцію в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від кількості випадків невиконання щоденного друку фіскального звітного чека та/або його незберігання в КОРО, виявлених під час перевірки суб'єкта підприємницької діяльності, який здійснює розрахункові операції за товари (послуги).

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема у постановах від 16.04.2013 р. № 21-89а13 та від 03.12.2013 р. №21-428а13.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять, а відповідачем в порушення вимог ч.2 ст.71 КАС України, не надано належних доказів того, яким чином розраховувалась ним штрафна санкція, суд приходить до висновку про необґрунтованість оскаржуваного ППР №10.

Крім того, наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

Однак в даному випадку частину оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №10, яку суд вважає неправомірним, виокремити неможливо, а тому оскаржуване ППР №10 підлягає скасуванню повністю.

Відносно правомірності ППР №863/2655/1702 та ППР №864/2655/1702 суд зазначає наступне.

Згідно акту перевірки №1213, ТОВ "Українські продуктові традиції" в порушення вимог податкового законодавства не нараховано, не утримано та не сплачено до бюджету податку на доходи фізичних осіб всього по 66 особових рахунках на загальну суму 17 898,54 грн.:

1) у зв'язку з відхиленням нарахованого доходу від рівня мінімальної заробітної плати у ОСОБА_3 за IV квартал 2013 року в сумі 512,00 грн., у ОСОБА_4 в сумі 2 237,00 грн. занижено суму податку з доходу за жовтень-грудень 2013 року по ОСОБА_3 на 76,80 грн., по ОСОБА_4 - 335,55 грн.;

2) утримано не в повному обсязі податок на доходу фізичних осіб із доходу працівників товариства, яким була надана податкова соціальна пільга по 2 місцях роботи: 54 працівника звільнилися із ТОВ "Бімаркет" (), де згідно даних 1-ДФ, податкова соціальна пільга їм уже була надана, та були влаштовані на роботу в ТОВ "Українські продуктові традиції" (). Загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід працівників, отриманий від ТОВ "Бімаркет" та ТОВ "Українські продуктові традиції" є вищим за прожитковий мінімум для працездатної особи (1610,00 грн.), що не дає права на застосування податкових соціальних пільг. У вересні 2013 року 4 таких працівників не мали право на застосування податкової соціальної пільги, а в жовтні 2013 р. - 50 працівників, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 13 248,12 грн.;

3) не утримано податок із додаткового доходу не працівників товариства, а саме: ОСОБА_5, якому 31.10.2013 року були зараховані кошти в сумі 214,67 грн. на картковий рахунок, сума не утриманого ПДФО складає 32,20 грн.; ОСОБА_6 (р.н. НОМЕР_1) 17 липня 2013 року п/д №17 сплачено 15 656,00 грн. за вчинення нотаріальних дій, сума несплаченого ПДФО складає - 2 432,12 грн.;

4) при перевірці прибуткових та видаткових касових ордерів товариства встановлено 8 найманих працівників - касирів, неоформлених належним чином, при цьому у відомостях по нарахуванні заробітної плати ці працівники відсутні, податок на доходи фізичних осіб їм не нараховано та не сплачено в бюджет, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1 773,75 грн.

Відповідно до п.162.1 ст.162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Пунктом 176.2 ст.176 ПК України передбачено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані, зокрема: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Згідно пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Крім того, згідно ст.171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов'язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

Відповідно до пп.169.2.4 п.169.2 ст.169 ПК України якщо платник податку порушує норми цього пункту, внаслідок чого, зокрема, податкова соціальна пільга застосовується також під час отримання інших доходів протягом будь-якого звітного податкового місяця або за кількома місцями отримання доходів, такий платник податку втрачає право на отримання податкової соціальної пільги за всіма місцями отримання доходу починаючи з місяця, в якому мало місце таке порушення, та закінчуючи місяцем, в якому право на застосування податкової соціальної пільги відновлюється.

Крім того, згідно п.119.2 ст.119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

В обґрунтування протиправності ППР №863/2655/1702 позивач зазначив, що відповідачем в розрахунку відхилення податку з доходів фізичних осіб для співробітників в кількості 54 особи на загальну суму 13 248,12 грн., невірно визначались суми відхилення, так, по співробітнику ОСОБА_7 нараховано недопалти в розмірі 258,08 грн., при цьому, при прийомі на роботу на ТОВ "Українські продуктові традиції" останній написав заяву про застосування податкової пільги, а також надав довідку про доходи за 2013 рік та розрахунковий лист за грудень 2013 року з попереднього місця роботи, а саме, ТОВ "Бімаркет" з яких бухгалтер ТОВ "Українські продуктові традиції" встановив, що на попередньому місці роботи, податкова пільга застосована не була, його річний оподаткований дохід склав 17 420,57 грн., при цьому в грудні 2013 року йому було нараховано зарплати в розмірі 955,51 грн., в тому числі: зарплата за відпрацьований час склала 727,27 грн, а компенсація за невикористану відпустку склала 228,24 грн. Нараховано зарплати на ТОВ "Українські продуктові традиції" - 927,27 грн. Таким чином, загальний оподаткований дохід працівника по двох місцях роботи складає - 1 815,00 грн. Пільга застосовуватись не повинна. На попередньому місці роботи застосована не була. Правильний податок з доходу ОСОБА_7 на ТОВ "Українські продуктові традиції" мав бути утриманий в розмірі 134,08 грн., а фактично утримано лише 48,06 грн. Недобір склав 86,02 грн, а не - 258,08 грн., як зазначено у наведеному в акті перевірки.

Суд критично відноситься до зазначених вище тверджень позивача, оскільки жодних належних доказів зазначеного позивачем не було надано до суду.

Крім того, позивач в обґрунтування протиправності ППР №863/2655/1702 зазначив, що відповідач безпідставно стверджував про протиправне неутримання ТОВ "Українські продуктові традиції" податку з доходів фізичних осіб з ОСОБА_6 (р.н. НОМЕР_1) у сумі 2 432,12 грн. за вчинення нотаріальних дій, оскільки дана особа є самозайнятою особою та самостійним платником податків та зборів.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_6 є приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, що підтверджується реєстраційним посвідченням №1163 від 23..09.2010 р., крім того приватний нотаріус ОСОБА_6 (р.н. НОМЕР_1) взята на облік в органах держаної податкової служби 06.10.2010 р. за №26112.

Враховуючи вищезазначене, суд погоджується з твердженнями позивача щодо необґрунтованості збільшення йому податку з доходів фізичних осіб у сумі 2 432,12 грн. та як наслідок відсутні підстави для застосування штрафних санкцій у розмірі 608,03 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткову протиправність ППР №863/2655/1702, а саме в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 3 040,15 грн., з яких 2 432,12 грн. - за основним платежем, а 608,03 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Виходячи з вищезазначеного, ППР №864/2655/1702 є обґрунтованим.

Відносно правомірності ППР №10 суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ППР №10 було прийняте відповідачем у зв'язку з порушенням ТОВ "Українські продуктові традиції" пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 ПК України, а саме не подано декларацію з податку на додану вартість за червень 2013 р.

Згідно п.46.1 ст.46 ПК України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Відповідно до п.47.1 ст.46 ПК України відповідальність за неподання, порушення порядку заповнення документів податкової звітності, порушення строків їх подання контролюючим органам, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах, несуть: юридичні особи, постійні представництва нерезидентів, які відповідно до цього Кодексу визначені платниками податків, а також їх посадові особи; фізичні особи - платники податків та їх законні чи уповноважені представники у випадках, передбачених законом; податкові агенти.

Згідно п.49.1, п.49.2, пп.49.18.1 .п.49.18 ст.49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

Податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до п.120.1 ст.120 ПК України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Враховуючи те, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження подання ним податковому органу декларації з податку на додану вартість за червень 2013 р., суд приходить до висновку, що така декларація ним не була подана, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання ППР №10 протиправним та його скасування.

Відносно правомірності Рішення №42 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-41 від 29.12.2014 р. суд зазначає наступне.

Згідно акту перевірки №1213 при перевірці прибуткових та видаткових касових ордерів товариства встановлено 8 найманих працівників - касирів, неоформлених належним чином, при цьому у відомостях по нарахуванні заробітної плати ці працівники відсутні, податок на доходи фізичних осіб їм не нараховано, не здійснено відповідних нарахувань та утримання єдиного соціального внеску, у зв'язку з чим сума донарахованого єдиного соціального внеску за вересень-грудень 2013 р. складає 4 831,70 грн.

Відповідно до абз.2 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI, передбачено, що платник єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно із п.1 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

Згідно п.3 ч.1 ст.14 Закону №2464-VI органи доходів і зборів зобов'язані, зокрема, здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Частинами 1-3 ст.25 Закону №2464-VI встановлено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (ч.3 ст.25 Закону № 2464-VI).

Враховуючи вищезазначене, зокрема, звертаючи увагу на те, що позивачем не заперечуються, а матеріалами справи не спростовується факт наявності у ТОВ "Українські продуктові традиції" 8 найманих працівників - касирів, неоформлених належним чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування Рішення №42.

При цьому, згідно ч.4 ст.25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Відповідно до п.6.3 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства доходів і зборів України №455 від 09.09.2013 р., органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках: якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога надсилається одночасно з актом документальної перевірки платника єдиного внеску або актом про суми розбіжностей щодо сум доходу (прибутку), заявлених у звітності до органу доходів і зборів та задекларованих у річній податковій декларації фізичними особами - підприємцями чи особами, які забезпечують себе роботою самостійно, або повідомленням-розрахунком на всю суму донарахованого єдиного внеску.

Шляхом системного аналізу зазначених вище норм та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 29.12.2014 р. №Ю-41.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з положеннями ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 487,20 грн., а тому, керуючись вимогами ч.3 ст.94 КАС України, судові витрати у вигляді судового збору підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України в частині, а саме, у розмірі 243,60 грн..

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві №10 від 29.12.2014 р. в частині збільшення Товариству з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 193 114,81 грн., з яких 154 491,85 грн. - за основним платежем, а 38 622,96 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві №10 від 29.12.2014 р.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві №863/2655/1702 від 29.12.2014 р. в частині збільшення Товариству з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 3 040,15 грн., з яких 2 432,12 грн. - за основним платежем, а 608,03 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Стягнути судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" () за рахунок Державного бюджету України .

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева