Справа № 826/4644/15
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4644/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

23 липня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Межевича М.В., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу управління пенсійного фонду України у Шевченівському районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, управління пенсійного фонду України у Шевченівському районі м. Києва про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернулось до суду з позовом Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (відповідач-1), Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва (відповідач-2) про стягнення на її користь коштів у розмірі 6 880,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 6 880 (шість тисяч вісімсот вісімдесят) гривень 00 коп. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при придбанні на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2013 року квартири НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, представник управління пенсійного фонду України у Шевченівському районі м. Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що звернулись в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26 квітня 2013 року укладено договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, при укладенні якого ОСОБА_2 сплачено збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.

Так, з квитанції вбачається, що платник ОСОБА_2 на рахунок Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі ГУ ДКСУ в м. Києві сплачено 1% пенсійного збору у звзку з придбанням нерухомості у розмірі 6880,00 грн. (а.с.10).

12 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача-2 з заявою, у якій просила повернути помилково сплачений збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

УПФУ в Шевченківському районі міста Києва листом №47/03 від 05.01.2015 року з посиланням на Порядок сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій повідомило заявника про відсутність офіційного джерела інформації, яке б підтверджувало, що житло придбавається особою вперше, а також вказало про відсутність передбачених законодавством підстав для повернення позивачу коштів у зв'язку з ненаданням останньою відповідних документів, що підтверджують придбання житла вперше.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання неправомірною відмови УПФУ в Шевченківському районі міста Києва щодо не повернення збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. При цьому, збір, помилково зарахований до спеціального фонду державного бюджету внаслідок сплати особою, яка не є суб'єктом цього збору, не підлягає стягненню із контролюючого органу - Пенсійного фонду України, оскільки такий спосіб відновлення порушеного права суперечить встановленому законодавством порядку повернення помилково сплачених чи зарахованих до бюджету обов'язкових платежів, тому є підстави для стягнення такого збору з Державного бюджету України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Так, ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.10.2007 року встановлено, що спір між сторонами, який виник з приводу здійснення УПФУ владних управлінських функцій на підставі законодавства з приводу повернення сплаченого збору на підставі п. 9 ст. 1 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", повинен пред'являтись та вирішуватись в порядку адміністративного судочинства України.

Пунктом 9 статті 1 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", якій кореспондує пункт 15-1 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 року № 1742 визначено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є: підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Таким чином, з контексту вищенаведених норм випливає висновок про те, що громадяни, які придбавають нерухоме майно, зокрема, квартиру, вперше не є платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, тобто, звільнені від його сплати в розмірі 1 % від вартості нерухомого майна (квартири), зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна.

При цьому важливою обставиною для правильного вирішення питання про необхідність сплати фізичною особою збору на обов'язкове державне пенсійне страхування від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, є встановлення факту придбання особою житла вперше.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначає, що станом на час придбання позивачем нерухомості - 26.06.2013 р. - як і станом на час розгляду справи в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме Держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб'єкта владних повноважень зобов'язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов'язана сплачувати збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше.

Відсутність можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше, не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами.

Так, судом першої інстанції з пояснень представника позивача, встановлено, що ОСОБА_2 придбано майно вперше; до укладення договору купівлі-продажу від 26.04.2013 р. інша нерухомість нею не придбавалася.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазачначає, що у суду відсутні підстави для того, щоб ставити під сумнів твердження позивача про відсутність фактів придбання нею нерухомого майна (жилого приміщення) до укладення договору купівлі-продажу від 26.04.2013 року.

Таким чином, в даному випадку відповідач зобов'язаний довести, що позивач придбав житло згідно договору від 26.04.2013р. не вперше, однак таких доказів пенсійним органом ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Доказів вжиття відповідачем дій по встановленню факту придбання ОСОБА_2 житла не вперше, відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції також не надано. Натомість, УПФУ в Шевченківському районі м. Києва у своєму листі №47/03 від 05.01.2015 року і під час розгляду справи безпідставно покладає обов'язок по наданню позивачем документів, надання яких не визначається законодавцем як обов'язок фізичних осіб у спірних правовідносинах.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787 (чинного на час звернення ОСОБА_2 до відповідача із листом від 26.11.2014 року) повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Подання подається до органу Казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою із найменуванням та ідентифікаційним кодом установи, з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (пункт 5).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався з письмовою заявою про повернення сплаченого збору до пенсійного органу, а отже позивачем було дотримано процедуру повернення коштів передбачену абзацом 3 пунктом 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з квитанції від 26.04.2013р. та не заперечується сторонами, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна сплачено позивачем на рахунок Державного бюджету України через банк отримувача - Головне управління Державного казначейства України у м. Києві, який спрямовано до спеціального фонду Державного бюджету.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що в Україні відсутня єдина система реєстрації прав на нерухоме майно є необгрунтованими з огляду на положення ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", згідно якої державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб'єктів речових прав, технічні характеристики об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об'єктів нерухомого майна.

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини з урахуванням положень законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про неправомірність дій УПФУ в Шевченківському районі міста Києва щодо відмови у повернення збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, оскільки ненадання позивачем документів, що підтверджують придбання нерухомого майна вперше не є підставою для відмови у поверненні такого збору.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Вищими адміністративним судом України, в тому числі в ухвалі від 22.05.2014 року у справі №К/800/18016/14, де чітко визначено, що ненадання позивачем документів, що підтверджують придбання нерухомого майна вперше не є підставою для відмови у поверненні такого збору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суд першоїх інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, у мотивувальній частині судового рішення встановив неправомірність дій УПФУ в Шевченківському районі міста Києва щодо відмови у повернення збору, однак в резолютивній частині про неправомірність дій УПФУ в Шевченківському районі міста Києва не зазначив.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 3 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" платники збору, визначені пунктами 6, 7, 9 і 10 статті 1 цього Закону, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування сплачують до Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Ці кошти в установленому порядку зараховуються до державного бюджету і використовуються згідно із законом про Державний бюджет України.

Згідно підпункту 7 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, Казначейство України здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Згідно додатку до постанови Кабінету міністрів України від 16 лютого 2011 року № 106 «Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету», контроль за справлянням (стягненням) до бюджету надходжень, що обліковуються за кодом доходів бюджету 24140500 «Збір з операцій придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна» покладений на Пенсійний фонд України.

Частиною 2 статті 72 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV закріплено правило, згідно з яким кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються відповідно до частини першої статті 73 цього Закону на виплату пенсій, надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов'язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду України; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду України.

Таким чином, колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, що збір, помилково зарахований до спеціального фонду державного бюджету внаслідок сплати особою, яка не є суб'єктом цього збору, не підлягає стягненню із контролюючого органу - Пенсійного фонду України, оскільки такий спосіб відновлення порушеного права суперечить встановленому законодавством порядку повернення помилково сплачених чи зарахованих до бюджету обов'язкових платежів, тому є підстави для стягнення такого збору з Державного бюджету України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам справи, які були на час розгляду справи та вірно застосував законодавство, що регулює ці правовідносини.

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі носять формальний характер та не спростовують висновку суду першої інстанції. Натомість оскаржувана Постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу управління пенсійного фонду України у Шевченівському районі м. Києва - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: М.В. Межевич

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 24 липня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Межевич М.В.