Справа № 22418/10
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2010-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2010 р. справа № 2а-5647/10/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Руденко М.А. Бишевської Н.А.

при секретарі судового засідання: Трахт К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року по справі №2а-5647/10/0470 за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и л а:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати нечинним податкове повідомлення-рішення №/0 від 22.04.2010 року про визначення податкового зобовязання за платежем податок з доходів фізичних осіб у сумі 13123,27 грн. Позивач вважає, що зазначене податкове повідомлення-рішення є протиправним, оскільки прийнято на підставі необґрунтованих висновків податкового органу про порушення позивачем р.ІV ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян».

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої не правильно застосував вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»№13-92 та вимоги Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»в частині, що стосуються включення витрат, безпосередньо повязаних з одержанням доходів фізичними особами субєктами підприємницької діяльності, до складу валових витрат виробництва.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що працівниками Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська проведено планову виїзну перевірку з питань дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2008 року по 31.12.2009 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт №2998/17-3/НОМЕР_1 від 16.04.2010 року в якому, зокрема, зроблено висновок про порушення позивачем розділу ІV ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб (ПДФО) у сумі 13123,27 грн. у т.ч. за 2008 рік-2632,05 грн., за 2009 рік - 10492,22 грн..

Таких висновків податковий орган дійшов з тих підстав, що за 2008-2009 роки позивачем надані первинні документи (авансові звіти), які повязані із закордонним відрядженням, і ці документи (чеки, накладні та інше), на суму 80820,00 грн., викладені на іноземній мові, що не дає можливості визначити правомірність включення до складу витрат, які повязані з веденням господарської діяльності та отримання доходу, витрати на відрядження працівників позивача.

Отже, при визначенні правомірності віднесення позивачем витрат на відрядження до витрат, які повязані з веденням господарської діяльності, податковим органом не прийнято до уваги первинні документи на суму 80820,00грн., які складені іноземною мовою.

За результатами перевірки та складеного акту, ДПІ прийнято податкове повідомлення рішення №/0 від 22.04.2010р., яким позивачу була визначена сума податкових зобовязань за платежем податок з доходів фізичних осіб у розмірі 13123,27 грн..

Правомірність та обґрунтованість рішення податкового органу про визначення податкових зобовязань є предметом спору, який передано на вирішення суду.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що понесені позивачем витрати у розмірі 80820,00грн. не підтверджені первинними документами, у звязку з чим їх безпідставно включено до складу витрат, які повязані з веденням господарської діяльності та отримання доходу, з огляду на що, відповідачем обґрунтовано прийнято рішення про донарахування податкових зобовязань.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»№13-92 оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

До складу витрат, безпосередньо повязаних з одержанням доходів фізичними особами субєктами підприємницької діяльності без створення юридичної особи, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) згідно із Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств», з урахуванням відповідних обмежень і особливостей стосовно фізичних осіб - субєктів підприємницької діяльності.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», №334/94-ВР, валові витрати виробництва та обігу (далі валові витрати) сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп.5.4.8 п.5.4. ст..5 Закону України «Про оподатковування прибутку підприємств», до валових витрат включаються витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені до складу валових витрат платника податку лише за наявності підтверджуючих документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, страхових полісів тощо. Не включається до складу витрат платника податку готівка, витрачена на цілі, визначені підпунктами 5.3.1 та 5.4.4 цієї статті, а також на цілі, не пов'язані з відшкодуванням особистих витрат фізичної особи, яка перебуває у відрядженні.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що до висновку про відсутність первинних документів, які підтверджують витрати на відрядження, податковий орган дійшов з огляду на те, що позивачем було надані документи на іноземній мові, що позбавило ДПІ можливості визначитися з правомірністю включення таких витрат до складу витрат, які безпосередньо повязані з господарською діяльністю та одержанням доходу.

Між тим, пп.5.4.8 п.5.4. ст..5 Закону України «Про оподатковування прибутку підприємств»встановлено, що за запитом представника податкового органу платник податку має забезпечити за власний рахунок переклад звітних та підтверджуючих документів, виданих іноземною мовою.

Таким чином, названою нормою права визначено право податкового органу, в разі надання підтверджуючих документів на іноземній мові, звернутися до платника податку з запитом про переклад цих документів і це право кореспондується з обовязком платника податку здійснити такий переклад за власний рахунок.

При вирішення питання щодо правомірності включення витрат на відрядження до складу витрат, які безпосередньо повязані з господарською діяльністю та одержанням доходу, податковий орган залишив поза увагою названі вимоги Закону та не використав наданні повноваження при вирішенні питання щодо донарахування податкових зобовязань.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржене рішення відповідача прийнято необґрунтовано, без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у звязку з чим не відповідає критеріям правомірності, які предявляються до рішень субєктів владних повноважень та які визначено ч.3 ст.2 КАС України.

Вказані обставини є безумовними підставами для скасування рішення субєкта владних повноважень як неправомірного.

Повноваженнями щодо визначення податкових зобовязань наділені податкові органи, у звязку з чим ДПІ не позбавлена можливості, з урахуванням наданих позивачем документів, визначитися з їх належністю до понесених витрат на відрядження та зробити обґрунтований висновок про належність таких витрат до витрат, які повязані з господарською діяльністю та одержанням доходів фізичною особою-підприємцем.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і вказані обставини є підставою для скасування постанови суду та прийняття нової постанови про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст. 198, ст. 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року по справі №2а-5647/10/0470 - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Податкове повідомлення-рішення №/0 від 22.04.2010 року про визначення фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 13123,27 грн.. визнати протиправним та скасувати.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

(Повний текст постанови виготовлено 14.12.2010р..)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: М.А. Руденко