Справа № 21418/10
Суддя: Католікян М.О.
Дата ухвалення: 2010-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2010 р.

Справа № 2а-3151/10/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

суддів Коршуна А.О. Панченко О.М. ,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпропетровськ апеляційну скаргу Приватного підприємства «Фабрика делікатесних сирів»на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2010 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Приватного підприємства «Фабрика делікатесних сирів»до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі міста Запоріжжя про визнання вимоги нечинною,

у с т а н о в и л а:

31 травня 2010 року позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі

м. Запоріжжя про визнання вимоги нечинною. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 11.05.2010 р. йому було висунуто вимогу про сплату недоїмки по страхових внесках в сумі 127 470,27 грн. Насправді за даними бухгалтерії позивача недоїмка складає 26 562,52 грн. Вказані обставини явилися причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання нечинною вимоги про сплату боргу № Ю-2776 від 11.05.2010 р. (а.с.а.с. 3 –5).

17 червня 2010 року судом було ухвалено постанову, якою суд відмовив у задоволенні позову. Постанова суду вмотивована тим, що 06.04.2010 р. відповідачем було розірвано раніше укладений з позивачем договір розстрочення заборгованості. Розірвання пов’язане з тим, що позивач систематично порушував строки погашення заборгованості. Саме через розірвання вказаного договору утворилася сума висунутої вимоги (а.с.а.с. 36, 37).

21 липня 2010 року позивач, не погодившись з ухваленою постановою, звернувся до суду з апеляційною скаргою. У скарзі позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване, оскільки у вимозі не визначено суми, з яких складається загальна сума. Вказані обставини явилися причиною звернення позивача до суду з апеляційною скаргою, якою він просив постанову суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов (а.с.а.с. 46 –48).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, що 27.07.2009 р. між сторонами було укладено договір про розстрочення сплати накладених (нарахованих) штрафів та пені на суму 106 514,33 грн., що утворилася за даними картки особового рахунку позивача.

06 квітня 2010 року відповідачем було ухвалено рішення про розірвання вказаного договору через невиконання позивачем зобов’язань щодо сплати поточних платежів, а також розстроченої заборгованості (а.с. 35).

11 травня 2010 року позивачу було висунуто вимогу № Ю-2776 про сплату недоїмки по страхових внесках в сумі 127 470,27 грн. Сума недоїмки була сформована з урахуванням розірвання договору від 27.07.2009 р. (а.с. 6).

Приведені вище спірні правовідносини врегульовано Законом України від 09.07.2003 р. № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою Постановою Правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. № 21-1 (далі –Інструкція).

В силу пункту 1 статті 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього закону, зокрема, є підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків є страхувальники, зазначені у статті 14 цього Закону.

Таким чином, позивач у розумінні приведених норм є платником страхових внесків.

Згідно з частинами 1, 6 статті 19 Закону № 1058-IV страхові внески нараховуються на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про оплату праці», виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності. Страхові внески нараховуються на суми, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати.

У відповідності з частиною 2 статті 20 Закону № 1058-IV обчислення страхових внесків здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

За змістом частини 3 статті 106 Закону № 1058-IV територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій.

Судом першої інстанції встановлено, що недоїмка по страхових внесках виникла внаслідок розірвання договору від 27.07.2009 р. Згодом на виконання приписів статті 106 Закону № 1058-IV відповідачем було складено та висунуто відповідну вимогу про сплату заборгованості, яка виникла за станом на березень 2010 року. Підтвердженням розміру заборгованості є дані картки особового рахунку страхувальника.

Таким чином, з’ясувавши у достатньо повному обсязі права та обов’язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив постанову, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані, підтверджені наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Фабрика делікатесних сирів»залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2010 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Приватного підприємства «Фабрика делікатесних сирів»до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі міста Запоріжжя про визнання вимоги нечинною, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п’ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя М.О. Католікян

Суддя А.О. Коршун

Суддя О.М. Панченко