Справа № 803/1393/15-а
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року Справа № 803/1393/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Брудовській Н.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іваничівської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іваничівської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій щодо невидачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки та зобовязання видати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, яка розташована за адресою: Волинська область, Іваничівський район, село Будятичі, вулиця Іваничівське Шосе, 8, кадастровий номер :08:000:0215.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: Волинська область, Іваничівський район, село Будятичі, вулиця Іваничівське Шосе, 8. Цільове призначення земельної ділянки: для розміщення та обслуговування гаражів і складських приміщень. Однак відповідачем відмовлено позивачеві у наданні відповідних містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, а тому вважає такі дії відповідача незаконними.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач у письмовому запереченні від 3 липня 2015 року та представники відповідача в судовому засіданні предявлені позовні вимоги заперечили, мотивуючи тим, що земельна ділянка позивача розташована за межами населеного пункту села Будятичі Старолішнянської сільської ради та за межами генерального плану. Детальний план території та план зонування відсутні. Отримання містобудівних умов та обмежень можливе при розробці детального плану території на дану земельну ділянку. Просили відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов з таких підстав.

Згідно договору дарування від 27 липня 2013 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,4037 га., кадастровий номер :08:000:0215, яка розташована на території Старолішнянської сільської ради Іваничівського району Волинської області. Цільове призначення земельної ділянки: для розміщення і обслуговування гаражів і складських приміщень.

На даній земельні ділянці розміщені нежитлові приміщення приміщення виробничого будинку площею 395,2 м2 та приміщення гаражів площею 231,3 м2. Право приватної власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення підтверджено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Питання отримання вихідних даних для проектування об'єкта будівництва внормовано положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Статтею 29 даного Закону встановлено, що фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі. Спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Розгляд заяви і надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх наданні здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом семи робочих днів з дня реєстрації заяви. Рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать розгляд і внесення до відповідних органів виконавчої влади пропозицій до планів і програм будівництва та реконструкції об'єктів на відповідній території, надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок (стаття 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Позивач 29 травня 2015 року звернулась в Центр надання адміністративних послуг щодо видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

Однак, відповідач листом від 5 червня 2015 року за №101/01-05/2-15 відмовив ОСОБА_1 у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки. Підставою відмови у видачі містобудівних умов та обмежень слугував пункт 2.4 Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 7 липня 2011 року за №109.

Як вбачається зі змісту частини пятої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Підстава відмови, наведена відповідачем, а саме невідповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, не відповідає фактичним обставинам, оскільки цільове призначення земельної ділянки, яка є у власності позивача - для розміщення і обслуговування гаражів і складських приміщень.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (пункт 1 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Рішенням у справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» (Заява № 19336/04) Європейський суд з прав людини встановив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Таким чином, визначення органом місцевого самоврядування позивачеві цільового використання земельної ділянки та ненадання йому містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується цільове використання земельної ділянки, однозначно є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю, що полягає у перешкоджанні у цільовому використанні земельної ділянки.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії субєкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частин першої та третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина перша статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, судом встановлено, що відмова відповідача у наданні містобудівних умов та обмежень порушує право позивача щодо цільового використання належної йому земельної ділянки, тобто є необґрунтованою, непропорційною, ухвалена із порушенням норм Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з цим, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд дійшов висновку, що повторне зобов'язання відповідача розглянути питання щодо надання позивачеві містобудівних умов та обмежень не вирішить спору, оскільки відповідач відмовив позивачу у наданні містобудівних умов, а тому такий спосіб захисту права не вирішить спору та не усуне перешкоди у цільовому користуванні земельною ділянкою.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іваничівської районної державної адміністрації щодо невидачі ОСОБА_1 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

Зобовязати Відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іваничівської районної державної адміністрації видати ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, яка розташована за адресою: Волинська область, Іваничівський район, село Будятичі, вулиця Іваничівське Шосе, 8, кадастровий номер :08:000:0215.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (44700, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 146 (сто сорок шість) грн. 16 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 23 липня 2015 року.