Справа № 4718/10
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2010-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2010 р. справа № 2а-1059/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Уханенка С.А.

при секретарі судового засідання: Близнюк Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2009 року

у адміністративній справі № 2а-1059/09 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська про поновлення пропущеного строку, стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги, -

в с т а н о в и л а :

14 грудня 2009 року позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила відновити пропущений для звернення в суд строк та зобовязати відповідача нарахувати і сплатити на її користь недоплачену їй як дитині війни щомісячну державну соціальну допомогу за 2006 -2009 р.р. (включно за жовтень 2009 року) в сумі 5969,20 грн. та компенсувати на її користь суму сплаченого нею державного мита в сумі 59,70 грн. і сплачених послуг адвоката 290,00 грн.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено строк для звернення до суду та зобовязано відповідача здійснити перерахунок пенсії, що була виплачена позивачу у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року до 31.12.2008 року з урахуванням права отримувача пенсії на її підвищення на 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та виплатити на користь ОСОБА_1 різницю між розрахованою та фактично виплаченою сумами. В іншій частині позову судом відмовлено.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена до апеляційної інстанції позивачкою та відповідачем.

В апеляційній скарзі позивачка посилаючись на не вирішення судом першої інстанції всіх заявлених нею вимог та на порушення норм матеріального, просить змінити постанову суду першої інстанції шляхом задоволення її позовних вимог у повному обсязі, тобто: зобовязання відповідача провести перерахунок пенсії з її підвищенням пенсії 30 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за період з 2006-2009 р.р., та з виплатою їй суми заборгованості в розмірі 5965,20 грн., а також суми сплаченого нею судового збору та послуг адвоката.

Відповідачем постанова Індустріального районного суду м. Дніпропетровська оскаржена до апеляційного суду з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, у звзяку з чим він просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивачки та прийняти нову постанову про відмову в повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що суд не урахував положення Законів України про Держаний бюджет на відповідний рік та компетенцію органів Пенсійного фонду України, а також відсутність фінансування даного виду видатків та не урегульованість на законодавчому рівні питання щодо механізму виплати підвищення до пенсії дітям війни.

В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї апеляційної скарги та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Відповідач належним чином повідомлявся про час, день та місце розгляду справи, але в судове засіданні свого представника відповідач не направив, заяви про відкладення розгляду справи до апеляційної інстанції не направляв, що відповідно до ч.4 ст.196 КАСУ не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг позивачки та відповідача виходячи з нижченаведеного.

При перегляді справи в апеляційному порядку колегією суддів встановлено, що предметом спору у цій справі є бездіяльність територіального органу ПФУ щодо нарахування та виплати позивачці підвищення до пенсії у розмірах визначених ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»№ 2195-IV від 18.11.2004 р. (далі ОСОБА_2 № 2195-IV від 18.11.2004 р.).

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка по справі має статус «дитини війни», що відповідно надає їй право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом № 2195-IV від 18.11.2004 р., який набрав чинності з 01.01.2006 року.

Задовольняючи позов в частині зобовязання відповідача вчинити певні дії, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги Рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 09.07.2007 р., яким були визнані неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет на 2007 р.», що призупиняли дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»на період 2007 р., та Рішення Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 р., з прийняттям якого втратили чинність положення Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік», що змінювали визначений у статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»розмір підвищення до пенсії дітям війни на період 2008 року.

Така позиція суду першої інстанції повністю узгоджується з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. в якому міститься розяснення, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Враховуючи, що вищезгадані рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статті зазначеного закону, що визнані неконституційними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відновлення прав «дітей війни»на отримання підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та у період з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р.

Проте, зазначені положення судом першої інстанції до спірних правовідносин у даній справі застосовані без урахування певних обставин, які мають значення для правильного вирішення виниклого спору.

Так, суд першої інстанції припустився помилки при вирішенні питання щодо поновлення строку звернення позивачки до суду за захистом своїх прав. Суд, посилаючись на похилий вік позивачки та фактичні обставини у справі, при цьому взагалі не навів в рішенні, які саме фактичні обставини свідчать про поважність причин пропуску позивачкою річного строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася до адміністративного суду з позовом 14.12.2009 р. (а.с.3-5), в якому заявила про відновлення пропущеного строку для звернення до суду за захистом своїх прав з тих підстав, що порушення її прав на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком тривало понад півтора року, але про це їй стало відомо тільки після висвітлення зазначених подій у пресі у звязку з ухваленням рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року. Вказувала також позивачка на свої звернення до відповідача з питанням державної соціальної допомоги «дітям війни», вона отримувала відповідь про відсутність вказівок щодо доплати державної соціальної допомоги та про відсутність грошей на дані виплати. Одночасно, позивачкою додатково окремо було подано клопотання про поновлення їй строку звернення до суду, але обґрунтування причин пропуску строку не відрізняються від тих, що були наведені в позовній заяві. У той же час, позивачка не навела ні в позові ні у клопотанні обґрунтувань причини за якої вона дізнавшись про порушення своїх прав після публікації рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р., не зверталася до суду за захистом своїх прав до 14 грудня 2009 року.

Пункт 2 частини 1 статті 161 КАС України вимагає від суду з'ясувати обставини, які є «іншими», тобто не стосуються обґрунтування вимог та заперечень осіб, які беруть участь у справі (пункт 1), але мають значення для справи. До таких обставин відноситься пропущення строку звернення до суду, що відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин у справі суд повинен визначити і перевірити (пункт 4 частини першої статті 7, частина четвер та статті 11, частина п'ята статті 71 КАС України).

Всупереч наведеній нормі КАС України, суд першої інстанції не зясував причини пропуску позивачкою строку звернення до суду, а лише формально послався на поважність цієї причини у звязку з похилим віком позивачки та фактичними обставинами справи, які в рішенні так і не були наведені.

Оскільки спір по цій справі стосується публічно-правових відносин, вирішувати який слід в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати визначений ч.2 ст.99 КАС України строк звернення до суду, який обмежує час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

На думку колегії суддів, дотримання строку звернення ОСОБА_1 з адміністративним позовом, є однією з умов для реалізації її права на позов, а недобросовісне користування позивачкою своїми правами фактично зберігає стан невизначеності у публічно-правових відносинах, що є неприпустимим.

Рішення Конституційного Суду України № 6-рп було прийнято 09 липня 2007 року, оприлюднене у передбаченому законодавством порядку (надруковано в Офіційному віснику України 27.07.2007 року № 52), а тому початок перебігу строку звернення до суду слід відраховувати з дня опублікування вказаного рішення. З вказаного часу була відновлена дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»щодо розміру підвищення до пенсії

Закони, інші нормативно-правові акти, судові рішення є доступними для ознайомлення всіма громадянами, і можливість обізнаності людини про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання такої людини.

Таким чином, позивачка про порушення свого права, якщо вона вважала його порушеним, повинна була дізнатися у серпні 2007 року при здійсненні їй територіальним органом ПФУ першої виплати підвищення до пенсії, після публікації вказаного рішення Конституційного Суду України.

Юридична необізнаність позивачки та її похилий вік не можуть бути визнані поважною причиною пропущення строку звернення до суду. Позивачка постійно проживає в місті Дніпропетровську, і з її пояснень в суді, вона є достатньо освіченою. Також позивачка є не самотньою людиною, бо має дітей і внуків заради допомоги яким і добивається отримання всієї суми заборгованості по підвищенню до пенсії «дитині війни»за період з 2006 р. по жовтень 2009 року.

Отже, колегія суддів зазначає, що позивачкою пропущено річний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом і поважних причин пропуску такого строку не вбачається, тому вимоги позивачки про донарахування та виплату підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та з 22.05.2008 р. до 14.12.2008 р. задоволенню не підлягають за пропуском строку звернення до суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що під час вирішення вимог позивачки у цій справі, судом не проаналізована належним чином та не мотивована допущена відповідачем у спірних правовідносинах бездіяльність. Відповідно, в резолютивні частині, судом першої інстанції не наведено висновків щодо протиправності бездіяльності відповідача - субєкта владних повноважень.

Виходячи з приписів статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є саме захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що адміністративний суд при вирішення позову про захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб або прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, перш за все повинен встановити факт протиправності рішення, дій або бездіяльності субєкта владних повноважень, і порушення тим самим прав, свобод та інтересів позивача у справі.

Тобто, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, у адміністративного суду відповідно відсутні і підстави для зобовязання відповідача до вчинення певних дій на відновлення прав позивача.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Виходячи із змісту позовної заяви ОСОБА_1, та наведених нею обставин, що стали підставою для звернення до суду за захистом прав - є бездіяльність відповідача, і вказані факти підлягають судовій перевірці відповідно до приписів ч.3 ст.2 та ст.ст.159, 161 КАСУ

Оцінюючи правомірність дій відповідача, колегія суддів керується критеріями, закріпленими у частині 3 статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Конституційний Суд України в Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом було зупинено на 2006 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Однак Законом України від 19 січня 2006 року № 3367-ІУ «Про внесення змін до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»пункт 17 статті 77 виключено та установлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6 у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням із Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

ОСОБА_2 був опублікований 22 березня 2006 року і набрав чинності 2 квітня 2006 року.

Допомога, що виплачується замість пенсії, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як визначив законодавець, могло здійснюватись лише за певних умов, зокрема: поетапно, за результатами виконання бюджету в першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Кабінетом Міністрів України протягом 2006 року рішення на виконання вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»не приймалися.

З огляду на те, що встановлені законодавством умови підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, дітям війни у 2006 році не настали, у суду першої інстанції дійсно не було підстав для задоволення вимог позивачки в наведеній частині її вимог.

Законом України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік», зокрема пунктом 12 статті 71, було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та статтею 111 установлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Наведені положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/07.

Таким чином, із 1 січня по 9 липня 2007 року до спірних правовідносин застосуванню підлягали приписи статті 111 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік»як такі, що прийняті пізніше в часі, у зв'язку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою - статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Після прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто з часу прийняття цього рішення відновлено право на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Однак, це право підлягає судовому захисту в межах річного строку звернення до адміністративного суду.

Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»внесено зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та статтю 6 цього Закону викладено в такій редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» таке підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів». Зазначені зміни набрали чинності з 1 січня 2008 року.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/08 зміни щодо розміру пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України, тобто є неконституційними.

Таким чином, із 1 січня по 22 травня 2008 року застосуванню до спірних правовідносин підлягали приписи Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Ураховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у редакції цього Закону від 18 листопада 2004 року № 2195-ІV, поновили свою дію з 22 травня 2008 року.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що саме з цієї дати особи зі статусом дітей війни мають право на підвищення на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії.

Таким чином, вищенаведене у сукупності свідчить про безпідставність доводів позивачки стосовно наявності у неї права на отримання підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком у період 2006 року, з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р., та з 22.05.2008 р. до 14.12.2008 р.

Вищенаведені обставини щодо відновлення дії статті 6 Закону № 2195-ІV від 18.11.2004 р. в редакції, якою встановлено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком свідчать про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, та про протиправну бездіяльність останнього у період починаючи з 14.12.2008 року (тобто в межах річного строку звернення позивачки до суду), який не здійснив підвищення пенсії позивачці на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Положення статті 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», якою передбачено, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України. Обґрунтування відповідача своєї бездіяльності щодо не підвищення пенсії тим, що кошти до Пенсійного фонду України з державного бюджету не надходили, колегія суддів до уваги не бере з таких підстав.

Статтею 88 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» установлено, що в разі недостатності виділених із державного бюджету України коштів за бюджетними програмами, пов'язаними з розмежуванням джерел виплати пенсій між державним бюджетом України та Пенсійним фондом України, пенсії, визначені законодавством для відповідних категорій громадян, виплачуються у повному обсязі за рахунок власних надходжень Пенсійного фонду України. Тобто цією нормою по-іншому врегульовано питання щодо фінансування забезпечення такої гарантії, як підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. І оскільки ця норма прийнята пізніше, то вона має пріоритет над нормою, закладеною у статті 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеного підвищення до пенсії позивачу також не є підставою для невиконання Пенсійним фондом України своїх зобов'язань, встановлених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Отже, безпідставними є посилання відповідача на відсутність надходжень з державного бюджету України як на підставу ненарахування позивачу зазначеного підвищення до пенсії, оскільки незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України порядок його виконання, відповідні державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, навіть при відсутності належного фінансування державою даного виду виплат, відповідач був зобовязаний діяти на підставі і у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і використовувати надані йому повноваження з метою, з якою ці повноваження надані.

Таким чином, відсутність коштів у відповідача, який не вчинив жодної дії щодо їх отримання для виконання покладених на нього державою обовязків на здійснення позивачці виплат, гарантованих Конституцією України - не є підставою для відмови в задоволенні позову та визнання правомірними дій або бездіяльності відповідача у період з 14.12.2008 року.

Не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги позивачки щодо стягнення на її користь конкретно визначеної нею суми заборгованості по невиплаченому у період з 01.01.2006 р. по 31.10.2009 р. підвищенню до пенсії як «дитині війни», загальним розміром 5965,20 грн., оскільки такий спосіб виходить за межі встановленої КАС України компетенції адміністративного суду.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями на призначення та визначення розміру підвищення до пенсії замість субєкту владних повноважень, ці дії відносяться до виключної компетенції субєкту владних повноважень відповідача.

У разі встановлення протиправності дій або бездіяльності відповідача, порушення ним закону при визначенні розміру підвищення до пенсії, суд має зобов'язати відповідача вчинити певні дії, тобто повинен примусити субєкта владних повноважень до належного виконання ним обов'язку щодо призначення та донарахування сум підвищення до пенсії позивачки.

Згідно до вимог ст.ст.2,11,162 КАС України спосіб захисту, обраний судом, не обовязково має збігатися з тим, що запрошувалося позивачем у позовних вимогах. Суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог застосовувати спосіб захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених КАС України повноважень.

Отже, оскільки повноваження по визначенню суми заборгованості перед позивачкою по передбаченому ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. підвищенню до пенсії належать виключно субєкту владних повноважень територіальним органом ПФУ, яким підвищення до пенсії позивачці у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії не призначалося та не нараховувалося, колегія суддів вважає за можливе лише покласти на відповідача обовязок вчинити певні дії з урахуванням змісту права позивачки, яке підтверджено судом. А саме, зобовязати відповідача донарахувати та виплатити позивачці недоотриману нею суму підвищення до пенсії, розраховану виходячи із визначеного у ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. розміру та з урахуванням при проведенні розрахунку положень ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»

Безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р. встановлено право особи зі статусом «дитина війни»на отримання щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків саме мінімальної пенсії за віком, яка визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Не може бути залишена в силі та підлягає скасуванню постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог позивачки про захист її прав у період починаючи з 01 січня 2009 року, оскільки відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»(у редакції від 18.11.2004 р., чинній у 2009 році) дітям війни пенсії або щомісячне грошове довічне утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік»Кабінету Міністрів України надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни»залежить від розміру мінімальної пенсії за віком.

Отже, нарахування та виплата у 2009 році дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до приписів ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто 30 % мінімальної пенсії за віком. На підставі наведеної норми закону, відповідач повинен діяти також і у 2010 році, та до часу внесення до ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. відповідних змін, або до зміни обставин, які стали підставою для нарахування і виплати позивачці підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає зайвим в наступний час визначати кінцеву дату перерахунку підвищення до пенсії позивачки, тим більш, що такі дії не належать до компетенції адміністративного суду. Позивачка має право отримувати підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, а відповідач повинен нараховувати та виплачувати їй підвищення до пенсії у зазначеному розмірі з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»у період починаючи з 14 грудня 2008 р.

За таких обставин апеляційні скарги позивачки та відповідача підлягають частковому задоволенню, а постанова суду скасуванню з прийняттям нової постанови

Вимоги апеляційної скарги позивачки щодо стягнення на її користь суми, сплаченої за юридичну допомогу при підготовці адміністративного позову, та понесених нею при зверненні в суд судових витрат задоволенню не підлягають виходячи з наступного

Відповідно до статті 90 КАСУ витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбаченої законом, і граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.7,10) позивачкою на підтвердження понесених нею витрат на юридичну допомогу представлено ксерокопії договору та квитанції, які є не завіреними, що не відповідає вимогам статті 79 КАСУ. У наданих позивачкою документах на підтвердження витрат на адвоката, відсутній розрахунок оплати роботи, а загальна сума перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, що визначений постановою КМУ.

Статтею 94 КАСУ визначено, що при ухваленні судового рішення на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). При цьому, частиною 3 цієї статті встановлено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Враховуючи наведені норми Закону та те, що вимоги позивачки задоволено частково і лише в частині вимог нематеріального характеру, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на її користь з відповідача суми у розмірі 290 грн. за підготовку позовної заяви адвокатом до суду та судового збору в сумі 56,30 грн.

Суму судового збору в розмірі 3,40 грн. необхідно стягнути на користь позивачки з державного бюджету

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2009 року скасувати та прийняти нову постанову.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 починаючи з 14.12.2008 року підвищення до пенсії відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», виходячи із розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком і з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на час виплати, за відрахунком сум підвищення до пенсії, отриманих ОСОБА_1, як дитина війни, за період починаючи з 14 грудня 2008 року.

Стягнути з державного бюджету на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 3,40 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовити

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого Адміністративного суду України у строк та в порядку, визначено ст.212 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2010 року

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.А. Уханенко