Справа № 28569/09
Суддя: Проценко О.А.
Дата ухвалення: 2010-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2010 р. справа № 2а-3/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Проценко О.А.

суддів: Панченко О.М. Туркіної Л.П.

при секретарі судового засідання: Ганноченку А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі Запорізької області

на постанову Комунарського районного суду Запорізької області від 15 липня 2009 року у справі № 2а-3/09

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі Запорізької області

про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про відновлення з 29.08.2005р. його порушених прав як:

- реабілітованої особи, якій в порушення п. «г»ст.77 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»не було збільшено призначену пенсію на 50 процентів мінімалної пенсії за віком;

- особи, що має стаж роботи понад 25 років, якій в порушеня ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення»не була збільшена пенсія на 1процент мінімального розміру пенсії за кожний повний рік роботи понад 25років;

- дитини війни, якій не здійснено нарахування та виплата підвищення до пенсії згідно з Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

За результатами розгляду позову суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, визнавши протиправною бездіяльність відповідача та зобовязавши останнього здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»у період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та за період з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум зазначеного підвищення. В решті позовних вимог було відмовлено.

Сторони оскаржують дану постанову в апеляційному порядку.

Позивач просить змінити судове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт-позивач вважає, що суд першої інстанції не розглянув по суті позовні усі вимоги і не відновив порушених прав позивача. За твердженням позивача судом в порушення процесуальних норм не враховано те, що у справах про прогтиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта вуланих повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Позивач наполягає, що його права порушені відповідачем, який хибно тлумачить норми законодавства, не здійснюючи передбачені законом виплати позивачу.

В свою чергу, відповідач в своїй апеляційній скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позову повністю. Даний апелянт вважає, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач стверджує, що Територіальне управління Пенсійного Фонду України є територіальним органом виконавчої влади, яких здійснює первинне призначення та індивідуальні перерахунки пенсій громадянам, що звертаються із зазначених питань до управління для визначення відповідного права на їх проведення. Перерахунки окремим категоріям громадян (у даному випадку «дітям війни») територіальні управління проводять за наявності від центрального органу відповідних нормативно-розпорядчих документів. За відсутності таких документів у територіального управління не було підстав для перерахунку позивачу зазначених сум. Крім того, апелянт-відповідач зазначає, що реалізація нормативних приписів і пенсійних програм здійснюється шляхом фінансування пенсійних виплат за рахунок чітко визначених прибутковою частиною бюджету Пенсійного фонду джерел відповідно до конкретних напрямів витратної частини бюджету Пенсійного фонду України, який затверджується Кабінетом Міністрів України. Тому, зазначає відповідач, дії органів Пенсійного фонду України щодо відмови у виплаті підвищення пенсій дітям війни не порушують чинне законодавство.

Позивач з судовому засіданні підтримав апеляційні вимоги, просить суд прийняти законне рішення, яким відновити конституційні права позивача.

Представним відповідача в судове засідання не зявився, відповдачем направлено до суду заяву про розгляд справи в письмовому провадженні.

З урахуванням думки позивача розгляд справи здійснюється в судовому порядку.

Перевіривши судове рішення з урахуванням вимог апелянтів, колегія суддів зазначає наступне.

Сторони не сперечаються з приводу статусу позивача як реабілітованої особи, як особи, стаж роботи якої перевищує 25 років, як дитини війни. Позивач відноситься до вищезазначених категорій громадян та перебуває на відповідному обліку в Управлінні Пенсійного Фонду, а отже має право на пільги та встановлені законодавством України доплати.

Дослідивши надані до суду документи та проаналізувавши норма права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Право на пенсійне забезпечення, загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій визначаються, зокрема, законами України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

За приписами ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення»з урахуванням норм ст.64 даного Закону пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку, але не нижче мінімального розміру пенсії. При цьому за кожний повний рік роботи понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії.

Крім того, відповідно до пунктом «г»Закону України «Про пенсійне забезпечення»передбачено підвищення до пенсії громадянам, які необгрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані - на 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Наданими позивачем до суду документами підтверджується невідповідність отримуваної ним пенсії вищезазначеним нормами Закону.

Доводи відповідача в цих питань колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем не доведено виконання дотримання вищевказаних норм. Крім того, відповідач не довів правомірність своїх дій щодо нарахування позивачу пенсійних виплат у розмірі меншому, ніж визначено вищевказаними нормами. При цьому, колегія суддів керується нормами Конституції України, в яких визначено принципи щодо реалізації прав людини і громадянина, в тому числі права на пенсійне забезпечення. Так, з урахуванням ст.ст.1,3,6,8,19,22,23,24 Конституції України Основним Законом передбачено гарантії законодавчої плітики у сфері пенсійного забезпечення та недопущення скасування та звуження набутого на підставі законодавства права особи.

Таким чином, позовні вимоги щодо зобовязання відповідача здійснити донарахування позивачу підвищення до пенсії як реабілітованій особі та особі, що має стаж роботи понад 25 років, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог відносно донарахування підвищеня до пенсії позивачу як дитині війни слід зазначити наступне. Згідно з ст.6 Закону №2195-ІV (чинна з 01.01.2006 року) дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Проте матеріали справи свідчать, що позивачу у вищезазначеному періоді визначена допомога в повному обсязі не виплачувалась.

Пунктом 17 ст.77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" зупинено на 2006 рік дію ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 19.01.2006 року №3367-УІ пункт 17 ст.77 вказаного закону виключено, а ст. 110 викладено у новій редакції, якою встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", запроваджуються у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Проте, протягом 2006 року Кабінетом Міністрів України вказаний порядок запровадження та виплати пільг дітям війни, які передбачені ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", визначений не був. Таким чином, фінансування виплат підвищення пенсій дітям війни з Державного бюджету у 2006 році не проводилось.

Пунктом 12 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" дію статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" зупинено на 2007 рік.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-р/2007 положення пункту 12 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" визнані неконституційними з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Таким чином, з 09 липня 2007 року вихідним критерієм обрахунку підвищення пенсії дітям війни виступав мінімальний розмір пенсії за віком, який відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" вираховувався виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, тобто у 2007 році - частиною 3 статті 62 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік". Зазначеною нормою із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 15 березня 2007 року, встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом 5 частини 1 цієї статті, збільшений на 1 відсоток, що складає відповідно 410 грн. 06 коп., 415 грн. 11 коп.

Підпунктом 2 пункту 41 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" викладено в новій редакції, відповідно до якої дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Частиною четвертою статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 15 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, іншим учасникам війни - на 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення пункту 41 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" визнані неконституційними з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Таким чином, з 22 травня 2008 року вихідним критерієм обрахунку підвищення пенсії дітям війни виступав мінімальний розмір пенсії за віком, який відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" вираховувався виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, тобто у 2008 році - статтею 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України ".

Статтею 58 Закону України Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України затверджено на 2008 рік прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 470 грн., з 1 квітня - 481 грн., з 1 липня - 482 грн., з 1 жовтня - 498 грн.

Отже, право на підвищення пенсії, що передбачене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", у 2007 році у позивача виникло з 09 липня 2007 року, у 2008 році - з 22 травня 2008 року, тобто з дня визнання неконституційними положень законів України про державний бюджет України на певний рік про зупинення дії статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" на відповідний рік.

Крім того, слід зазначити, що надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст. 87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст. 21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч. 4 ст. 22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачу (який має статус дитини війни), що передбачена ст.6 Закону України Закону України «Про соціальний захист дітей війни»покладено на відповідні територіальні управління Пенсійного фонду України за місцем проживання позивача. Отже, зазначені норми спростовують як посилання відповідача на те, що він є неналежним відповідачем, так і на те, що в своїй діяльності Управлінні Пенсійного фонду України повинно керуватися не Законом, а нормативно-розпорядчими документами центрального органу, зокрема, програмним забезпеченням Міністерства праці та соціальної політики.

Щодо застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком з урахуванням вимог статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» слід зазначити наступне. Стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»визначає, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної пенсії за віком. На час розгляду цієї справи судом розмір мінімальної пенсії за віком визначений лише ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»і згідно з цією нормою мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум»від 15 липня 1999 року прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком. Положення частини третьої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку вищезазначених доплат, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою цієї статті мінімального розміру пенсії за віком.

Виходячи з наведеного та змісту ч.3 ст.150 Конституції України, відповідно до якої рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, у тому числі є обовязковим до врахування усіма судами України при вирішенні спорів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у даній справі відносно визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та несплати надбавки до пенсії позивачу як дитині війни за вищезазначений період дійшов правильного висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом зобовязання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу надбавки до пенсії згідно зі ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у визначений період. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з п.2 Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000р., в якому міститься розяснення стосовно того, що закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані рішеннями Конституційного суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, рішення суду в частині задоволених позовних вимог є обгрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення. Проте, апеляційні вимоги позивача є частково обгрунтованими. При винесенні рішення судом порушено норми процесуального права, не вирішено усіх позовних вимог, що є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст.195,196,198,202,207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя на постанову Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2009р. у справі № 2а-3/09 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2009р. у справі № 2а-3/09 задовольнити частково.

Постанову Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2009р. у справі № 2а-3/09 змінити.

Позов задовольнити частково.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як реабілітованій особі підвищення до пенсії у розмірі 50 процентів відпвідно до п. «г»ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»із урахуванням мінімальної пенсії за віком, визначеної ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»за період з 29 серпня 2005р. по 09 грудня 2010 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя відповідно до ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення»здійснити розрахунок та виплату позивачу підвищення до пенсій за віком за кожний повний рік роботи понад 25 років на 1процент заробітку, але не менше як на 1процент мінімального розміру пенсії за період з 29 серпня 2005р. по 09 грудня 2010 року.

В решті постанову Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2009р. у справі № 2а-3/09 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: О.А. Проценко

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: Л.П. Туркіна