Справа № 826/20718/14
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

02 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Гром Л.М.

Міщука М.С.

За участю секретаря: Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київтрансбуд» до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Київтрансбуд" звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12 серпня 2014 року № та від 12 серпня 2014 року № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Державна податкова інспекція у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідачем проведена позапланова невиїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Київтрансбуд» з питань фінансово-господарських відносин з платником податків ТОВ «Старксервіс» їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 01 лютого 2013 року по 28 лютого 2013 року, за результатами якої складений Акт від 22.07.2014 року № 5653/26-51-22-01/34475152.

Так, відповідач дійшов висновку, що перевіркою не підтверджується реальність проведення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Старксервіс».

Даною перевіркою встановлено порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим позивачем занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 7 500,00 грн., а саме по періодам: лютий 2013 року на суму - 7 500,00 грн.

Також, відповідачем встановлено порушення п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим позивачем занижено податок на прибуток за період 2013 рік у розмірі 7 125,00 грн.

12 серпня 2014 року ДПІ у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, підставі Акту перевірки від 22 липня 2014 року № 5653/26-51-22-01/34475152, винесено податкове повідомлення-рішення № яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 11 250,00 грн. (7 500 грн. - за основним платежем та 3 750 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями) та податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 10 687,50 грн. (7 125 грн. - за основним платежем та 3562,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями).

Не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, «витрати» - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Об'єкт оподаткування податку на прибуток підприємств визначений у ст. 134 Податкового кодексу України.

Згідно п. 138.1 ст. 138 14 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в ст. 138 зазначеного Кодексу.

Відповідно до абз. 1 п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України , витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Водночас пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

У відповідності до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Згідно пп. "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положенням п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

У відповідності до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно пункту 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1ст. 201 Податкового кодексу України.

Також, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби (п. 201.2 ст. 201 ПК України), а саме - Порядком заповнення податкової накладної, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011р. № 1379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 року за № 1333/20071, (який набрав чинності 16 грудня 2011 року та втратив чинність 01 березня 2014 року).

Таким чином, Податковим кодексом України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість.

Отже, при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-ХІV (в редакції на момент спірних правовідносин), бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні вказаного Закону № 996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В силу ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як свідчать матеріали справи, 28 лютого 2013 року між ТОВ "Київтрансбуд" та ТОВ «Старксервіс» укладено ряд договорів про надання послуг, а саме:

- Договір № 2803/20 про надання консультації з роботи на персональних комп'ютерах, відповідно до умов якого, ТОВ «Київтрансбуд» (Замовник) доручає, а ТОВ «Старксервіс» (Виконавець) зобов'язується надати відповідні консультації з роботи на персональних комп'ютерах працівників, а Замовник зобов'язується в порядку та на умовах визначених цим договором прийняти та оплатити вартість, яка складає 15 000,00 грн., в т. ч. ПДВ 2500,00 грн. Розрахунки вказаним за Договором проводяться у безготівковій формі.

- Договір № 2803/19 про надання інформаційно-консультаційних послуг, згідно умов якого, ТОВ «Київтрансбуд» (Замовник) в порядку та на умовах, визначених Договором дає завдання, а ТОВ «Старксервіс» (Виконавець) зобов'язується, відповідно до завдання Замовника, надавати йому інформаційно-консультаційні послуги в обсягах та на умовах, визначених Договором. Також, Договором передбачено, що Замовник виплачує Виконавцю винагороду в розмірі 15 000,00 грн.

- Договір № 2803/18 про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого, ТОВ «Київтрансбуд» (Замовник) дає завдання ТОВ «Старксервіс» (Виконавець) та зобов'язується оплатити послуги, а Виконавець зобов'язується, відповідно до завдання Замовника, надавати юридичні послуги. За послуги надані виконавцем Замовник перераховує на його розрахунковий рахунок оплату, яка становить 15 000,00 грн. в т ч. ПДВ 2 500,00 грн.

Судом встановлено, що на підтвердження факту виконання вищевказаних умов, позивачем надано до суду копії податкових накладних, а саме: - № 624 від 28 лютого 2013 року на загальну суму з ПДВ 15 000,00 грн.; - № 623 від 28 лютого 2013 року на загальну суму з ПДВ 15 000,00 грн.; - № 622 від 28 лютого 2013 року на загальну суму з ПДВ 15 000,00 грн.

Крім того, позивачем було надано копії Актів здачі-прийняття робіт №№586, 585, 584 та копії реєстрів оплачених платіжних доручень від 28 березня 2013 та від 13 березня 2013 року.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені первинні документи оформлені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, при цьому, в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів відсутності у контрагента позивача спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання вищезазначеного правочину, зокрема, того, що вказане підприємство не було зареєстроване в якості платника податку на додану вартість, або того, що його реєстрація платником податку на додану вартість була анульована в період укладення і виконання спірного правочину.

З огляду на зазначене, наявні в матеріалах справи копії податкових накладних, на підставі яких позивач сформував податковий кредит за звітний період липень, серпень місяці 2014 року, відповідають вимогам, встановленим ст. 201 Податкового кодексу України.

Також, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність посилань відповідача на наявність вироку Шевченківського районного суду від 24 вересня 2013 року по справі №761/22932/13-К, яким встановлено порушення ОСОБА_3 ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України та притягнуто до відповідальності, як на безспірний факт нереальності вчинених між позивачем та ТОВ «Старксервіс» операцій.

Так, матеріали справи свідчать, що укладення договорів між ТОВ «Київтрансбуд» та ТОВ «Старксервіс», проведення оплати за послуги, їх надання, відбувалось у період з 01 листопада 2012 року по 28 лютого 2014 року, коли директором ТОВ «Старксервіс» був ОСОБА_4, який не має відношення до зазначеного вироку суду.

Отже, колегія суддів зазначає, що порушення контрагентом позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про фіктивність або нереальність відповідних господарських операцій, які вчинялися саме юридичною особою - ТОВ «Старксервіс».

Крім того, з тексту Акта перевірки позивача не вбачається фактів недекларування та несплати як ТОВ «Київтрансбуд», так і його контрагеном сум податку на додану вартість та податку на прибуток за наслідками спірних господарських операцій.

Водночас, відповідачем не було пред'явлено до суду належні докази нікчемності правочинів, укладених між ТОВ «Київтрансбуд» та ТОВ «Старксервіс».

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність донарахування позивачу сум податку на додану вартість та податку на прибуток, та, відповідно, застосування штрафних (фінансових) санкцій спірними податковими повідомленнями-рішеннями.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Київтрансбуд» та наявність правових підстав для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Гром Л.М.

Міщук М.С.

Повний текст ухвали виготовлено 07.07.2015 року

.

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.