Справа № 30005/09
Суддя: Мірошниченко М.В.
Дата ухвалення: 2010-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2010 р.справа № 2а-3339/09/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Мірошниченка М.В.

суддів: Руденко М.А. Юхименка О.В.

при секретарі судового засідання: Красота А.О.

за участю представників :

позивача: не зявився;

відповідача: ОСОБА_1, довіреність від 06.04.2010р.;

відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 06.04.2010р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення

Фонду соціального захисту інвалідів, м. Запоріжжя

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13.07.2009р.

у справі № 2а-3339/09/0870

за позовом Запорізького обласного відділення

Фонду соціального захисту інвалідів, м. Запоріжжя

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дніпроенерго», м. Запоріжжя

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

ВСТАНОВИВ:

Запорізьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів заявлено позов до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Дніпроенерго»про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в сумі 9720358,84 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.07.2009р. у справі №2а-3339/09/0870 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції ґрунтується на приписах ст.ст. 7, 17 - 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», ст.ст. 69, 218, 238 ГК України, постанові КМУ від 31.01.2007р. №70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», наказі Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005р. №420 та мотивована тим, що відповідачем було проведено комплекс заходів щодо працевлаштування інвалідів, а саме: надання звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенню Фонду соціального захисту інвалідів; звернення до центрів зайнятості з проханням направляти до ВАТ «Дніпроенерго»інвалідів, тощо. Центри зайнятості та інші органи, на які за законом покладено обовязок працевлаштування інвалідів, за вказаний період не направляли на підприємство інвалідів для працевлаштування, а також не вели роботу із сприяння підприємству у виконанні такого нормативу. Відсутні докази відмови відповідачем інвалідам у працевлаштуванні. У звязку з цим, суд дійшов до висновку про те, що відповідачем вживались усі залежні від нього заходи для недопущення порушення зобовязань, покладених на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а отже, відповідачем не були порушені вимоги чинного законодавства щодо виконання нормативу працевлаштування інвалідів у 2008р.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, Запорізьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів подана апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 13.07.2009р. у справі №2а-3339/09/0870 та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог. В обґрунтування таких вимог позивач посилається на те, що судом не були цілком досліджені всі обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, що призвело до невірних висновків у постанові. Зазначає зокрема, що відповідачем не був виконаний норматив робочих місць з працевлаштування інвалідів. Відповідач не сплатив в добровільному порядку суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання вказаного нормативу і не довів факт здійснення усіх залежних від нього заходів щодо сплати таких санкцій.

ВАТ «Дніпроенерго»в запереченнях на апеляційну скаргу не погоджується із викладеними в ній доводами. Зазначає зокрема, що відповідач виконав всі залежні від нього законодавчо обумовлені вимоги стосовно вчинення необхідних заходів, спрямованих на працевлаштування інвалідів, а отже, відповідач не повинен нести відповідальність за відсутність на ринку праці інвалідів та їх небажання працевлаштовуватися, а також за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування. Відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 22.12.2010р. представники відповідача підтримали доводи, викладені в запереченнях на апеляційну скаргу.

Позивач законним правом на участь свого представника в судовому засіданні не скористався. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів на підставі ст. 196 КАС України вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами, у відсутності позивача, оскільки його неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Технічне фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою комплексу «Оберіг».

За результатами судового розгляду справи в судовому засіданні 22.12.2010р. колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини ухвали суду апеляційної інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та обставини справи, перевіривши їх доказами колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як випливає з матеріалів справи, згідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2008р. (форма №10 ПІ (річна)), наданого відповідачем до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2008р. склала 9950 осіб; з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 130 осіб. Середньорічна заробітна плата штатного працівника за 2008р. складає 35586,73 грн.

За розрахунком позивача, середньооблікова чисельність інвалідів, що повинні працювати на робочих місцях підприємства, створених відповідно 4-х відсоткового нормативу у 2008р. складає 398 осіб. Проте, у 2008р. середньооблікова чисельність інвалідів, що працювали на підприємстві, склала 130 осіб. За невиконання встановленого нормативу робочих місць (268 робочих місць для інвалідів) позивачем до відповідача було застосовано адміністративно-господарську санкцію, передбачену ст.ст. 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»у розмірі 9537243,64 грн. Сума штрафних санкцій визначена позивачем як добуток середньої річної заробітної плати на даному підприємстві на середню річну кількість робочих місць, не зайнятих інвалідами, за 2008р., за формулою: (398 130) х 35586,73 грн. = 9537243,64 грн. Окрім того, на вказану суму позивачем нарахована пеня у розмірі 183115,20 за період з 16.04.2009р. по 02.06.2009р. Зазначені суми відповідач не сплатив. У звязку з цим, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності з ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з частинами 1 і 2 ст.20 цього Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

В силу ст.238 Господарського кодексу України до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, та за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, за статтею 218 цього Кодексу, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відтак, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Так, згідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.3 ст.181 цього Закону, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз норм чинного законодавства України щодо соціальної захищеності інвалідів свідчить про те, що на підприємства покладено обовязок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обовязок їх працевлаштування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у 2008р. подавав до центрів зайнятості звіти про наявність вільних робочих місць за формою 3-ПН, в яких були заявлені вакантні посади для працівників, яким встановлена інвалідність (том № 1 - № 2, том № 4, том № 5). Так, відповідач повідомляв про наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів за наступними категоріями професій (посад): слюсарі-сантехніки; прибиральники; слюсарі з ремонту устаткування; машиністи вагоноперекидачів; оглядачі-ремонтники вагонів; техніки; майстри; машиністи-обхідники котельного устаткування; інженери електрозвязку; газорізальники; електрозварники; контролери вимірювальних приладів та інструментів; кранівники; оператори очисних споруд; верстатники широкого профілю; теслярі; слюсарі-інструментальники; електромонтери; токарі; водії; лаборанти хімічного аналізу; маляри; каменяри; плотники; кровельщики; вогнетривщики; тощо.

Окрім того, позивачем постійно направлялись до центрів зайнятості листи про готовність працевлаштувати інвалідів із пропозицією їх направлення. Підтвердженням цього є листи: від 07.10.2008р. № 03/10510, від 13.08.2008р. № 03/8404, від 30.07.2008р. № 03/7814, від 05.09.2008р. № 03/9301 (із доказами їх направлення), адресовані Запорізькому міському центру зайнятості, Південному міжрайонному центру зайнятості, Правобережному міжрайонному центру зайнятості, Самарському центру зайнятості м. Дніпропетровська, Апостолівському районного центру зайнятості, Енергодарському центру зайнятості.

Центри зайнятості, як і інші органи, на яких в силу закону покладено обовязок працевлаштування інвалідів, за спірний період часу не направляли на підприємство інвалідів для працевлаштування, а також не вели роботу із сприяння підприємству у виконанні нормативу.

З матеріалів справи не вбачається того, що відповідач відмовляв у працевлаштуванні інвалідів.

Таким чином, слід вважати, що відповідач здійснював всі залежні від нього дії для забезпечення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відповідачем виконані вимоги вищевказаних нормативно-правових актів щодо забезпечення встановленого нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Отже, якщо роботодавець вживав необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій у звязку з меншою, ніж установлено нормативом, середньообліковою чисельністю працюючих інвалідів, є незаконним.

За змістом ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Всупереч вимогам наведеної норми, позивачем не були доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. В той же час відповідачем доведені ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, зроблених в оскаржуваній постанові.

Фактичні обставини справи досліджені судом першої інстанції на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушення або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права не вбачається, підстави для скасування або зміни постанови Запорізького окружного адміністративного суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 195, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13.07.2009р. у справі №2а-3339/09/0870 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання до адміністративного суду касаційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлено 24.12.2010р.

Головуючий: М.В. Мірошниченко

Суддя: М.А. Руденко

Суддя: О.В. Юхименко