Справа № 23844/09
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2010-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2010 р. справа № 2а-2753/09/0870

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Проценко О.А. Панченко О.М.

при секретарі - Ганноченко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Запорізький арматурний завод", м. Запоріжжя

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27 травня 2009р.

по справі № 2а-2753/09/0870 (категорія статобліку - 6.13)

за позовом: Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, м. Запоріжжя

до Відкритого акціонерного товариства "Запорізький арматурний завод", м. Запоріжжя

про стягнення суми боргу з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за списком №2., -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2009 року Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, (далі УПФУ в Ленінському районі) направило до Запорізького окружного адміністративного суду позовну заяву до Відкритого акціонерного товариства "Запорізький арматурний завод", м. Запоріжжя (далі ВАТ "Запорізький арматурний завод") про стягнення з відповідача 7984,64 грн. заборгованості по відшкодуванню витрат на виплату та доставку пенсій, призначених особам, які були зайняті на роботах з важкими умовами праці.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27 травня 2009р. позовні вимоги задоволено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач не відшкодував Пенсійному фонду суму фактичних витрат на виплату та доставку пенсій гр..ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3., нарахованих і виплачених УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя за період з жовтня 2008р. по березень 2009 року, у зв'язку з чим за вказаний період виникла заборгованість в сумі 7984,64 грн., яка є несплаченою на день розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ВАТ "Запорізький арматурний завод" звернулось із апеляційною скаргою, у якій просило скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27 травня 2009р. та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) відшкодування витрат на виплату пенсії, призначеної на пільгових умовах, не віднесено до складу внесків на загальнообов'язкове соціальне страхування Законом №1058, а відповідно, Управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя не має визначених законодавством повноважень щодо стягнення цих пенсій з відповідача

Відповідно до Прикінцевих положень Закону №1058 зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Однак, в момент прийняття Закону "Про пенсійне забезпечення" №1058-ІУ, Закон №1788-ХІІ в редакції від 17.02.2000р., а також інші Закони не передбачали обов'язку підприємства щодо відшкодування пенсій, виплачених їх працівникам на пільгових умовах.

Апелянт також зазначив, що відповідна позиція викладена Колегією суддів Вищого адміністративного суду України в Ухвалі Вищого Адміністративного Суду України від 7 червня 2007 року /а.с. 56/.

Позивач надав заперечення на апеляційну скаргу , у яких зазначив, що вимоги УПФ заявлено відповідно до Закону «Про пенсійне забезпечення», п.2 Прикінцевих положень Закону"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої Постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003р. № 21-64/8663 ( далі Інструкція).

Оскільки підприємство не відшкодовує витрати на виплату та доставку пенсій в добровільному порядку, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог.Така позиція суду відповідає висновку Конституційного Суду України, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом.

Позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представники сторін до суду не прибули, про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з розрахунком позивача, відповідач станом на 03.04.2009р. має заборгованість перед Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі з відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. відповідно до п. б ст. 13 Закону "Про пенсійне забезпечення" ( за списком №2), в сумі 7984,68 грн.

Згідно п.7 ч.1 ст. 64 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" серед інших повноважень органам Пенсійного фонду надано право стягувати з платників страхових внесків несплачені суми страхових внесків

Статтею 1 зазначеного Закону страхові внески визначено як кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" відшкодування виплаченої пенсії, що призначена на пільгових умовах, не віднесено до складу внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Зазначений порядок на законодавчому рівні був визначений ст. 13 Закону "Про пенсійне забезпечення".

Однак, частину другу статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка передбачала, що підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду України плату, що покриває витрати на виплату і доставку пенсій відповідно до пунктів "б" - "з" цієї статті до досягнення працівником пенсійного віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, в розмірі 50 процентів по пенсіях, призначених у 1991 році, 60 процентів - у 1992 році, 70 процентів - у 1993 році, 80 процентів - у 1994 році, 90 процентів - у 1995 році і 100 процентів - з 1996 року було виключено відповідно до Закону України від 17 лютого 2000 року №1461-111, "Про внесення змін до деяких законів України".

Отже, в момент прийняття Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Закон України "Про пенсійне забезпечення" не передбачав обов'язку підприємства на відшкодування виплачених його працівникам пільгових пенсій,призначених на підставі статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

В той же час, згідно з абзацем четвертим підпункту 1 пункту 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

Отже, зазначеною нормою абзацу четвертого підпункту 1 пункту 2 розділу XV

Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" прямо визначено обов'язок підприємств тільки стосовно відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції було встановлено, що УПФУ в Ленінському районі здійснило виплату пенсій на підставі пунктів "б"-"з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" особам, які були зайняті на роботах з важкими умовами праці, визначеними у списку №2.

Оскільки список №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений Кабінетом Міністрів України, стосується пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", то висновок суду першої інстанції про законодавчо встановлений обов'язок відповідача по здійсненню відшкодування є необґрунтованим.

Як зазначено вище, на момент введення в дію Закону 1058 закони України не передбачали обов'язку підприємств щодо відшкодування Пенсійному фонду України витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до п.п. "б"-"з" Закону "Про пенсійне забезпечення"

Та обставина, що згідно Закону "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів "б" - "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення", є об'єктом оподаткування збором на обов'язкове державне пенсійне страхування (поряд із іншими виплатами на користь найманих працівників) не може бути підставою для задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування»від 26.06.1997р. № 400/97, платниками збору на обовязкове державне пенсійне страхування є, зокрема субєкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх обєднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, обєднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до п.16 ч.1 ст. 14 Закону України «Про систему оподаткування»збір на загальнообовязкове державне пенсійне страхування належить до загально державних податків та зборів (обовязкових платежів).

Відповідно до п.п. 2.1.2 п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі Закон 2181) органи Пенсійного фонду України є контролюючими органами стосовно збору на обовязкове державне пенсійне страхування.

Пунктом 1 ст. 2 Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування»встановлено, що для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 ст. 1 цього Закону, обєктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «а», «б»-«з»ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»від 05.11.1991року до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого ст.12 «Про пенсійне забезпечення».

Отже, згідно Законів України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування»та «Про систему оподаткування»витрати на доставку та виплату пільгових пенсій за списком №2 є обєктом оподаткування та сплачуються субєктами господарювання у формі збору на обов'язкове державне пенсійне страхування , який є загальнодержавним податком.

Сплата названого податку повинна здійснюватись відповідно до норм Законів "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" та «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»

Як свідчать матеріали справи, вимог на підставі названих законів позивач не заявляв. Доказів вчинення дій,передбачених як передумова звернення до суду з приводу стягнення податкового боргу ( ст..6 Закону № 2181 ) не надав.

За таких обставин , приймаючи до уваги що згідно п.п. 2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону № 2181 органами, уповноваженими здійснювати заходи з погашення податкового боргу, є виключно податкові органи, а також державні виконавці в межах їх компетенції, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на те, що порядок відшкодування пільгових пенсій, призначених згідно п.п. б-з ст.. 13 Закону "Про пенсійне забезпечення" був визначений постановою правління Пенсійного фонду України від 06.09.1996 р. № 11-1 зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 24.09.1996р. за № 550/1575, якою було затверджено Інструкцію про Порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, не приймається колегією суддів до уваги, виходячи з норм ст. 19 Конституції України.

Посилання позивача на пункти 6.1 та 6.2 нині чинної Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. №21-1 і зареєстрованої і Міністерстві юстиції України 16.01.2004р. за №64/86663 (далі - Інструкція №21-1), згідно якої відшкодуванню підлягають витрати Пенсійного фонду на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до ч.2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", не приймається колегією суддів до уваги, оскільки в нормах Закону 1058 йдеться про відшкодування пенсій, призначених за списком №1.Слід також зазначити, що Інструкція не може змінювати норми діючих законів, а лише конкретизує їх застосування, зокрема встановлюючи порядок ознайомлення платника збору з наявністю обєкта оподаткування.

Крім того, як свідчать матеріали справи, висновки апелянта підтверджуються судовою практикою касаційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27 травня 2009р. скасувати, у задоволенні позову відмовити. Вимоги апелянта стосовно направлення справи до суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з норм ст.. ст.. 202, 203 КАС.

Керуючись ст. ст. 195, 198, 200, 205, 206, Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Запорізький арматурний завод", м. Запоріжжя задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27 травня 2009р. - скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: О.А. Проценко

Суддя: О.М. Панченко