Справа № 2а-2179/10/1370
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року м. Київ К/9991/70304/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2012 року

у справі №2а-2179/10/1370 (9416/11/9104)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 23 грудня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2012 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідач письмових заперечень на касаційну скаргу позивача до суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

Податковим органом проведено виїзну планову документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, за період з 01 січня 2008 року по 31 березня 2009 року, за результатами якої складено акт від 17 липня 2009 року №1315/17-3/.

У ході проведеної перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем вимог:

пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3, статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», що призвело до заниження позивачем чистого доходу за 2008 рік на 921 900,00 грн.;

статей 13, 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», пункту 7.1 статті 7, пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», у результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб за 2008 рік у розмірі 138 285,00 грн.;

підпунктів 7.2.3, 7.2.4, 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», внаслідок чого донараховано податок на додану вартість у розмірі 99 529,00 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 27 липня 2009 року:

№/0/17071, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 138 285,00 грн.;

№/0/17072, яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 149 293,50 грн., з яких 99 529,00 грн. за основним платежем та 49 764,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичною підставою для донарахування позивачу податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб у спірній сумі, слугував висновок податкового органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат вартості товарів (робіт, послуг) отриманих від ПП «Мережа Агро-Інвест» у розмірі 913 800,00 грн. та ТОВ «Інтерпрес» у розмірі 8 100,00 грн., що не підтвердженні первинними бухгалтерськими документами.

Крім того, відповідач вважає безпідставним формування позивачем податкового кредиту на підставі отриманих від ПП «Мережа Агро-Інвест» податкових накладних, оскільки свідоцтво платника податку на додану вартість останнього анульоване.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано погодилися з висновками контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства при формуванні складу податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат по господарським операціям з придбання товарів (робіт, послуг) із зазначеними контрагентами з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у перевіряємий період позивач мав господарські взаємовідносини з ПП «Мережа Агро-Інвест» та ТОВ «Інтерпрес», за результатом виконання яких сформував валові витрати та податковий кредит.

Так, за приписами частини першої статті 13 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року №13-92 оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Відповідно до частини другої статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Частиною третьою вказаної статті визначено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Отже, для цілей визначення оподатковуваного доходу фізичної особи від зайняття підприємницькою діяльністю законодавством передбачено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Пункт 5.1 статті 5 цього Закону визначає валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до положень абзацу четвертого підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Отже, зі змісту викладених положень законодавства випливає, що до складу валових витрат відносяться ті витрати, які здійснені платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності, підтверджені відповідними первинними документами.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій, досліджуючи копії первинних бухгалтерських документів позивача, складених за результатом виконання договірних відносин з ПП «Мережа Агро-Інвест», встановили відсутність фактичної реалізації товару.

Крім того, вироком Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2009 року у справі №1-850/08 засновника, директора і головного бухгалтера ПП «Мережа «Агро-Інвест» ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 212, частиною 2 статті 366 Кримінального кодексу України та встановлено формальне складання документів для фіктивного оформлення руху товарно-матеріальних цінностей через зазначене підприємство.

Також, не підтверджено первинними документами реальність господарських взаємовідносинам позивача з ТОВ «Інтерпрес», оскільки з актів виконаних робіт про надання маркетингових послуг не можливо встановити зміст наданих послуг, їх обсяг та вартість та не доведено використання вказаних послуг у власній господарській діяльності.

Отже, за встановленого судами попередніх інстанцій факту завищення валових витрат позивачем, податковим органом правомірно донараховано податок з доходів фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності за 2008 рік у розмірі 138 285,00 грн.

Згідно пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Приписами підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпункту 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпункту 7.2.6 цього пункту).

За змістом наведених норм, право платника податку на включення сум податку до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як: придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підставі виписаних ПП «Мережа Агро-Інвест» податкових накладних від 03 січня 2008 року №001, від 04 січня 2008 року №002; від 01 лютого 2008 року №004, від 02 лютого 2008 року №008, від 01 березня 2008 року №002, від 02 березня 2008 року №004 збільшено податковий кредит спірних періодів.

Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, свідоцтво платника податку на додану вартість ПП «Мережа Агро-Інвест» №26758230 було анульоване 31 січня 2008 року.

Доводи позивача про те, що йому не було відомо про анулювання свідоцтва контрагента в якості платника податку на додану вартість, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що відомості про анулювання свідоцтва платників податку на додану вартість містяться на офіційному сайті ДПА України та є загальнодоступними.

З огляду на викладене, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про завищення позивачем податкового кредиту січня 2008 року на 37 342,00 грн., лютого 2008 року на 33 986,00 грн., березня 2008 року на 26 851,00 грн., що призвело до заниження податкового зобов'язання за січень 2008 року на 37 342,00 грн., лютий 2008 року на 33 986,00 грн., березень 2008 року на 26 851,00 грн.

За встановлених обставин та враховуючи формальне складення позивачем первинних бухгалтерських документів, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2012 року у справі №2а-2179/10/1370 (9416/11/9104) залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.