Справа № 825/1530/15-а
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2015-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1530/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Лобан Д.В.
Суддя-доповідач: Коротких А. Ю.
ПОСТАНОВА
Іменем України

23 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Коротких А.Ю.,
суддів: Літвіної Н.М.,
Хрімлі О.Г.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника військової частини НОМЕР_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В :
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, представник військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким залишити адміністративний позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та стягнення грошової компенсації без розгляду внаслідок пропущення строку звернення до адміністративного суду, а у разі визнання судом причин пропуску цього строку поважними - залишити позов без задоволення ( за текстом апеляційної скарги). Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції були неповно з`ясовані всі обставини, що мали суттєве значення для вирішення справи та допущені порушення норм матеріального права.
Враховуючи неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання та положення ст. 197 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом від 18.03.2014 № 21 військового комісара Корюківського районного військового комісаріату він був призваний на військову службу по мобілізації та був призначений на посаду "діловода управління Корюківського РВК" (а. с. 7).
Всупереч вимог підпункту "н" до норми № 1 (загальновійськова) постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 року № 426 (зі змінами) "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації" (зі змінами) Чернігівським ОВК позивача було зараховано на продовольче забезпечення військової частини НОМЕР_1 лише з 01.12.2014 року (а. с. 22). В результаті чого позивач не був забезпечений їжею шляхом надання послуг з харчування суб`єктами господарювання на підставі укладених договорів з Міністерством Оборони України у період з 18.03.2014 року по 30.11.2014 року.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей визначено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Тобто, вказаною нормою Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не передбачено право військовослужбовців на отримання грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення.
29.03.2002 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, якою затверджено нові норми харчування військовослужбовців, однак положення вказаної постанови також не передбачають права військовослужбовців на компенсацію за неотримане продовольче забезпечення.
Пунктом 2.3 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час від 09.12.2002 року № 402 передбачено, що у Збройних Силах України забезпечення харчуванням військовослужбовців та інших категорій за встановленими нормами здійснюється за рахунок держави. Уточнення вартості норм харчування проводиться Головним продовольчим управлінням, виходячи із середніх діючих цін на продукти харчування, і доводиться ним до військ (сил) не частіше одного разу на квартал. Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.
Отже, Положенням про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час від 09.12.2002 року № 402 передбачено право на отримання грошової компенсації за продовольче забезпечення виключно військовослужбовцям.
Як вбачається з копії військового квитка, який міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 звільнений в запас 10.03.2015 року згідно з наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).
З адміністративним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 12.05.2015 року, що підтверджується відбитком штампу Чернігівського окружного адміністративного суду.
Колегією суддів встановлено, що на час звернення до суду щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення позивач був звільнений з військової служби, тобто не мав статусу військовослужбовця.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що на момент звернення ОСОБА_1 щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, як Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, так і постанова Кабміну України №426 не передбачали такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 2.3. Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час від 09.12.2002 N402 не підлягає застосуванню, оскільки стосується тільки військовослужбовців, а не осіб, звільнених з військової служби, та норми цього Положення (п.2.3) не узгоджується з приписами Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що наказ ТВО військового комісара Чернігівського ОВК від 10.12.2014 року №575, згідно з яким ОСОБА_1 встановлено грошову компенсацію замість встановлених норм харчування за період з 18.03.2014 року по 30.11.2014 року включно, не може бути підставою для стягнення з в/чА2622 на користь позивача нарахованої грошової компенсації в сумі 6307 грн., оскільки цим наказом передбачено виплату компенсації замість належних норм харчування військовослужбовцям, призваним у зв`язку з мобілізацією. Однак, на момент звернення позивача до суду (12.05.2015 року) щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, останній вже не мав статусу військовослужбовця, призваного у зв`язку з мобілізацією, оскільки був звільнений 10.03.2015 року, а тому дія цього наказу на нього не поширюється.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 31 березня 2015 року у справі №21-79а15, в якій Верховним Судом України було висловлено позицію, що відсутність у Законі України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відповідного права військовослужбовців є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації.
Згідно з ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції відкидає доводи апелянта щодо недотримання позивачем строків звернення до суду, оскільки судом не встановлено обставин, що свідчили б про наявність підстав для залишення позовних вимог без розгляду.
Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови було неповно з`ясовано обставини справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів, у відповідності до ч.2 ст. 205 КАС України, приходить до висновку, що постанову суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.
Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили у порядку, визначеному ст. 254 КАС України, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Літвіна Н.М.

Хрімлі О.Г.

Головуючий суддя Коротких А. Ю.

Судді: Літвіна Н. М.

Хрімлі О.Г.