Справа № 2а-16148/12/2670
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року м. Київ К/800/18754/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013

у справі 2а-16148/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна

компанія «Центренергобуд»

до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва

Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Центренергобуд» звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби про скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2012 позов задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2012 залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку. В скарзі просить скасувати оскаржувані рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішення спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведена позапланову виїзну перевірку ТОВ «Центренергобуд» з питань правомірності нарахування податкових зобов'язань та податкового кредиту декларації з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Ін-Буд-Київ», ТОВ «Лугпромстройсантехмонтаж», ТОВ «РІП» за період з 01.02.2011 по 28.02.2011 , з 01.04.2011 по 30.04.2011, за результатами якої складено акт № 153/22-604/34294252 від 14.05.2012.

Перевіркою встановлено порушення позивачем т.ст. 198, 201 Податкового кодексу України.

На підставі вищезазначеного акта відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 28.05.2012 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на додану вартість на 332 611 грн.

Підставою для прийняття зазначеного акта індивідуальної дії стало невизнання податковою інспекцією права позивача на податковий кредит за операціями з придбання товарів у названих контрагентів у зв'язку з фіктивним характером цих операцій.

На обґрунтування цього висновку податкова інспекція зазначає, що спірні постачальники відсутні за місцезнаходженням, не мають основних фондів, рухомого та нерухомого майна, транспортних засобів та трудових ресурсів, об'єктивно необхідних для провадження господарської діяльності та виконання розглядуваних операцій з поставки товарів позивачеві; особи, які значаться керівниками спірних контрагентів, заперечують свою причетність до здійснення будь-якої підприємницької діяльності від їх імені.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 цієї ж статті Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З викладених правових норм випливає, що при реалізації права на податковий кредит платник повинен довести факти придбання товарів (робіт, послуг) з метою виконання операцій, які є об'єктом оподаткування ПДВ; платник повинен представити належним чином оформлені первинні облікові документи на купівлю товарів (робіт, послуг) та податкові накладні. Зазначені документи повинні відповідати встановленим законодавством вимогам, містити несуперечливу та достовірну інформацію, підтверджувати реальність виконання платником відповідних господарських операцій.

У справі, що переглядається, суди на підставі дослідження поданих позивачем первинних документів (якими були оформлені операції з придбання товарів у рамках господарських правовідносин з названими контрагентами) встановили, що ці операції мали реальний характер та були опосередковані дійсним рухом активів. Зокрема, суди перевірили динаміку правовідносин позивача з кожним з названих контрагентів, з'ясували зміст кожної операції та її підтвердження необхідними документами первинного бухгалтерського та податкового обліку (як-от - видатковими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями)

Відповідачем, в свою чергу, не подано доказів, які свідчать про те, що товар насправді не поставлявся позивачеві, або поставлявся іншими особами, ніж тими, що вказані у первинних документах.

Висновок податкового органу про недостовірність документів, підписаних не тими особами, що значаться в установчих документах контрагентів керівниками цих товариств, за умови, що платник підтвердив реальність виконання господарських операцій, не може розглядатися як самостійна підстава для визнання податкової вигоди необґрунтованою. У податковому спорі податковий орган не може ставити під сумнів оподатковувану операцію, посилаючись лише на вказану обставину, а повинен довести відсутність реальності такої операції в силу відсутності товарно-грошового обороту, номінального оформлення операції, її імітації з єдиною метою отримати незаконну податкову вигоду та податкову економію.

В умовах, за яких податковим органом не спростовано реальність виконання господарської операції, неприпустимим є позбавлення платника права на формування податкового кредиту з формальних підстав в зв'язку з тим, що первинні документи підписані не уповноваженими особами, за недоведеності податковим органом, що платникові було відомо про цей факт, або того, що платником не було проявлено розумної обачності при укладенні та виконанні господарських договорів.

У рамках даної справи відповідачем не подано належних доказів на підтвердження відповідних обставин та не доведено здійснення Підприємством та його контрагентами узгоджених дій, спрямованих на створення штучних умов для отримання незаконної податкової вигоди.

Як встановили суди, подані платником документи на обґрунтування понесених витрат за розглядуваними операціями (у тому числі і по сплаті ПДВ) у їх сукупності відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять усі необхідні реквізити, дозволяють достовірно встановити зміст та учасників спірних операцій. Розшифровка відомостей про осіб, що підписували спірні документи від імені контрагентів, відповідає даним про керівників, що містилися на момент такого підписання в реєстраційних документах спірних контрагентів.

Посилання відповідача на показання особу, що значилась керівником та від імені якої проставлені підписи на спірних документах, з огляду на положення статті 77, 86 Кодексу адміністративного судочинства України є джерелом інформації про певні обставини та не можуть вважатися безумовним доказом у справі про податкове правопорушення, докази в якій підлягають оцінці у сукупності. Самі по собі заперечення керівником своєї причетності до здійснення фінансово-господарської діяльності юридичної особи, яка була створена або керована ним, не є достатньо об'єктивною та достовірною інформацією, адже можуть бути подані у тому числі з метою можливого запобігання для себе негативних кримінально-правових наслідків.

Доводи відповідача про відсутність у спірних постачальників задекларованих основних засобів, матеріально-технічної бази, персоналу самі по собі не є доказом безтоварності господарських операцій за участю цих постачальників; ці доводи є оцінкою контрагентів, за дії та поведінку яких позивач не може нести відповідальність.

Крім того, у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от - на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо); до того ж податковою інспекцією не доведено неможливості виконання спірними постачальниками послуг наявними у них силами та засобами з урахуванням видів та обсягів поставлених товарів.

Відомості ж про наявне у контрагентів на праві власності або оренди майно не знаходяться у вільному доступі, у зв'язку з чим у позивача була відсутня реальна можливість перевірити такі дані відносно його постачальників.

Так само і перевірка фактичного перебування контрагента за місцем реєстрації не входить до кола обов'язків платника податків-покупця, а відтак не може впливати на порядок формування ним даних податкового обліку.

З урахуванням викладеного слід погодитися з висновком судів про відсутність законних підстав для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

Рішення судів попередніх інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального та матеріального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновок суду не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 у справі 2а-16148/12/2670 слід відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 у справі 2а-16148/12/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко