Справа № 2а/463/13/13
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"15" липня 2015 р. м. Київ К/800/43323/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Мороз Л.Л.,

секретар судового засідання - Ярош Д.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_4,

відповідача - не з'явився,

від третіх осіб - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2014року

у справі №2а/463/13/13

за позовом 1) ОСОБА_4,

2) ОСОБА_5

до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

треті особи - 1) ОСОБА_6,

2) ОСОБА_7,

3) Львівська міська рада,

про визнання розпорядження незаконним, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, яким просили визнати незаконним та скасувати розпорядження відповідача № 370 від 25 травня 2009 року «Про надання дозволу на завершення самовільно розпочатої реконструкції АДРЕСА_1 з добудовою».

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2013 року у справі № 2а/463/13/13 позовні вимоги задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2014 року у справі № 2а/463/13/13 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

При скасуванні рішення місцевого адміністративного суду та ухваленні нового суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності позивачами своїх вимог, оскільки відповідно до п. 16, п. 16.1 Положення про порядок врегулювання питання самочинного будівництва в м. Львові, при наявності погоджень з відповідними інстанціями, а також підписаного договору «Про погодження самочинного будівництва», районна адміністрація вправі прийняти рішення про погодження самочинного будівництва. Крім того, земельна ділянка, на якій розташована здійснена ОСОБА_6 добудова, є у власності територіальної громади Львова. Узаконивши добудову Львівська міська рада практично розпорядилася цією частиною земельної ділянки, що знаходиться під такою будовою.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просять скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали до Вищого адміністративного суду України заперечення на касаційну скаргу, в якому наголошували на відповідності судового рішення апеляційного суду обставинам справи та вимогам законодавства України. Просили залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2014 року - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутнього в судовому засіданні позивача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Загальна площа квартири становить 47,0 кв.м.

ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, є співвласниками АДРЕСА_1

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.06.1998 року зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_7 відновити раніше існуючий заїзд до будинку АДРЕСА_1 в м.Львові та не чинити перешкод ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в користуванні цим заїздом до будинку АДРЕСА_1

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 370 від 25 травня 2009 року «Про надання дозволу на завершення самовільно розпочатої реконструкції АДРЕСА_2 з добудовою» надано можливість здійснити добудову ОСОБА_6 Після реконструкції кв.1а буде загальною площею 55,8 кв.м., житлова площа 16,8 кв.м.

Вказане розпорядження прийняте на підставі попередніх погоджень з відповідними інстанціями.

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлюючи наявні повноваження у відповідача на ухвалення спірного розпорядження, суд апеляційної інстанції зазначив, що у відповідності з Положенням про Личаківську районну адміністрацію та її структури до повноважень Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради у сфері будівництва належить розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку щодо фактів самовільного будівництва.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такий висновок не мотивованим, оскільки в матеріалах справи відсутнє рішення Львівської міської ради №406 від 06.05.2005 року «Про затвердження Положення про порядок врегулювання питання самочинного будівництва у м. Львові».

Наведена обставина унеможливлює здійснення належної перевірки оскарженого розпорядження на дотримання Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 05.06.1998 року не вказано конкретно, який саме заїзд повинен бути відновлений ОСОБА_6, ОСОБА_7

З такою правовою позицією судова колегія касаційного суду також не погоджується з огляду на наступне.

У відповідності до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.06.1998 року, яке набрало законної сили, був розглянутий спір між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 Останніх зобов'язано відновити існуючий заїзд до будинку АДРЕСА_1 в м.Львові.

Вважаючи, що заїзд до будинку №4 не можна ідентифікувати за генеральним планом, суд другої інтенції не був позбавлений можливості визначити, чи існують ще інші проїзди до будинку №4 і таким чином визначити, який саме заїзд був предметом судового розгляду за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.06.1998 року.

Також касаційний суд вважає за необхідне звернути увагу, що Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», на який послався апеляційний суд, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на час прийняття відповідачем розпорядження № 370 від 25 травня 2009 року даний закон ще не був прийнятий.

Згідно зі статтею 23 Закону України "Про планування і забудову територій" (закон в редакції чинній на час прийняття відповідачем оскарженого розпорядження), забудова територій полягає в розміщенні та здійсненні будівництва нових об'єктів, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування існуючих об'єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств.

Розміщення об'єктів містобудування на території населених пунктів та за їх межами здійснюється відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки згідно із затвердженою містобудівною документацією, регіональними або місцевими правилами забудови.

Планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будинків і споруд власниками або користувачами здійснюються з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд.

Відповідно до частини 1 статті 23-1 Закону України "Про планування і забудову територій", у разі прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення про передачу (надання) земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно дає право на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 24 Закону України "Про планування і забудову територій", право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону.

Замовник, що має намір забудови належної йому на праві власності або користуванні земельної ділянки, або уповноважена ним особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою (клопотанням) щодо намірів забудови земельної ділянки, в якій зазначаються призначення будівлі, споруди та орієнтовні характеристики забудови. До заяви (клопотання) можуть бути додані передпроектні роботи.

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що право на забудову має власник або користувач земельної ділянки.

Натомість суди попередніх інстанцій не встановили, чи мала право ОСОБА_6 на здійснення добудови до власного будинку з огляду на наявність або відсутність надання їй органом місцевого самоврядування права на землю під здійсненою добудовою до АДРЕСА_1 м.Львів.

На вказані вище обставини суди попередніх інстанцій не звернули увагу, та не дослідили.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами порушені вимоги щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості і таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене та прийняти обґрунтоване та законне рішення за результатами повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Постанову Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2014 року у справі № 2а/463/13/13 - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: