Справа № 817/3876/14
Суддя: Одемчук Є.В.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Кравчук Т.О.
Суддя-доповідач:Одемчук Є.В.
УХВАЛА

іменем України

"15" липня 2015 р. Справа № 817/3876/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Одемчука Є.В.

суддів: Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "05" червня 2015 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішення ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом та просила визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19 грудня 2011 року №

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 19 грудня 2011 року № Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області в частині збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 60024,75 грн в тому числі 44356,00 грн. за основним зобов'язанням, 15668,75 грн. за штрафними санкціями.

Не погоджуючись з даною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач судове рішення в частині відмови у задоволенні позову не оскаржувала

Розглянувши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача прийнято не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіряючи правомірність прийнятого рішення на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Встановлено, що ФОП ОСОБА_3 є приватним підприємцем, зареєстрована виконавчим комітетом Рівненської міської ради 14.09.2006, взята на податковий облік в ДПІ у м. Рівному з 14.09.2006 та з 2010 року перебуває на загальній системі оподаткування. Основним видом діяльності є надання транспортно-експедиційних послуг.

У листопаді 2011 року відповідачем проведена позапланова виїзна перевірка позивача щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.12.2010р.р.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 05.12.2011 №188/17-117/НОМЕР_1, де зафіксовано порушення позивачем: п.п.4.1.4 п.4.1 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181-ІІІ від 21.12.2000, п.п.49.18.1 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, а саме не подання податкових декларацій по ПДВ за січень 2010 - по грудень 2010 до ДПІ у м. Рівному; п.4.1. ст.4, пп.7.3.1., п.7.3. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 в результаті чого донараховано суму ПДВ у розмірі 54515,00 грн.

Висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються на припущенні, про заниження позивачем податку на додану вартість за 2010 рік в розмірі 54515,00 грн., внаслідок неправомірного включення позивачем до загального обсягу виручки, не всього отриманого доходу. при наданні транспортно-експедиційних послуг, а лише суму винагороди за реалізацію послуг.

На підставі результатів вказаної перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 19.12.2011 року №, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем "Податок на прибуток" у сумі 70183,75 грн., з яких: 54515,00 грн. - за основним платежем; 15668,75грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

ФОП ОСОБА_3 оскаржила вказане рішення в адміністративному порядку, однак подані нею скарги залишені без задоволення.

Не погоджуючись з оспорюваним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним рішенням, колегія суддів зазначає наступне.

Транспортно-експедиторська діяльність в Україні здійснюється у порядку та за правилами, визначеними Законом України від 01.07.2004 р. № 1955-IV "Про транспортно-експедиторську діяльність", ст. 929 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV та ст. 316 Господарського кодексу України від 16.01.2003 р. № 436-IV.

Відповідно до Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" від 01.07.2004 р. № 1955-IV, транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

У разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи, у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.

Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Відповідно до п. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Відповідно до абзацу третього п. 4.7 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі коли платник податку (далі - повірений) здійснює діяльність з придбання товарів (робіт, послуг) за дорученням та за рахунок іншої особи (далі - довіритель), датою збільшення податкового кредиту такого повіреного є дата перерахування коштів (поставка в управління цінних паперів, інших документів, що засвідчують відносини боргу) на користь продавця таких товарів (робіт, послуг) або поставка інших видів компенсацій вартості таких товарів (робіт, послуг), а датою збільшення податкових зобов'язань є дата передання таких товарів (результатів робіт, послуг) довірителю. При цьому довіритель не збільшує податковий кредит на суму коштів (вартість цінних паперів, інших документів, що засвідчують відносини боргу), перерахованих (переданих) повіреному, але має право на збільшення податкового кредиту у податковий період отримання товарів (робіт, послуг), придбаних повіреним за його дорученням.

Норми цього пункту застосовуються в тому разі, коли до складу вартості товарів (послуг), що надаються виконавцем повіреному, включено податок на додану вартість, в такому випадку до суми компенсації (відшкодування), яке надходить повіреному від довірителя (замовника), податок на додану вартість включається за тією ж ставкою, за якою оподатковувалася поставка товарів (послуг) повіреному.

Таким чином, частина послуг, які придбавались експедитором з податком на додану вартість, передаються клієнту, теж з податком на додану вартість. Компенсація вартості послуг, які придбані експедитором без податку на додану вартість, при переданні їх клієнту податком на додану вартість не обкладається.

Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість "№168/97-ВР від 03.04.1997, не належать до поставки операції з передачі товарів в межах договорів схову (відповідального зберігання), довірчого управління, оперативної оренди (лізингу), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу права власності (користування або розпорядження) на такі товари іншій особі.

Тобто, грошові кошти, які експедитори (комісіонери та повірені) одержують від замовників для розрахунків з іншими особами, не є доходом експедиторів. Зазначене кореспондується з нормою пп.7.9.1 ст. 7 Закону "Про оподаткування прибутку підприємств" згідно з якою не включаються до валового доходу і не підлягають оподаткуванню кошти, залучені платником податку у зв'язку з укладеними ним договорами комісії, а також згідно з іншими цивільно-правовими договорами, що не передбачають передачі права власності.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що контролюючим органом неправомірно включено до податкових зобов'язань вартість послуг з перевезень на митній території України та вартість послуг інших осіб, задіяних для виконання договору транспортного експедирування, без врахування п.1.4 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість", що призвело до неправомірного визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість, оскільки за договором транспортного експедирування у зовнішньоекономічних операціях, об'єкт оподаткування податком на додану вартість експедитором визначається виходячи із обсягу наданих ним послуг, за які він отримує плату (винагорода експедитора).

Як вже зазначалось судом, податкове зобов'язання по податку на додану вартість визначено позивачу у зв'язку з віднесенням до складу загального обсягу виручки не всього отриманого доходу при наданні транспортно-експедиційних послуг, а лише суми винагороди за реалізацію послуг.

Щодо визначення позивачу податкового зобов'язання по податку на додану вартість, Колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 року (надалі - Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"), господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІУ від 16.07.1999р. підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Норми аналогічного змісту містить Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - Положення №168/704).

Згідно абзацу 2 п.2.1. Положення господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Визначення обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), виділено окремою групою класифікації доходу в «Положенні (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 29.11.1999р. за №290.

Пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід» (далі - П(С)БО 15), абз. 4 п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати» (далі - П(С)БО 3) та абз. 7 п. 3 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» (далі - П(С)БО 1) визначено, що дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов'язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінку доходу може бути достовірно визначено. Сума коштів, отримана експедитором для оплати послуг третіх осіб, залучених для виконання договору транспортного експедирування, не відображається у складі доходів, оскільки відсутнє збільшення власного капіталу.

В даному Положенні зазначено, що доходами не визнаються суми надходжень від інших осіб за договором комісії, агентським та іншим аналогічним договором на користь комітента, принципала тощо (п. 6.2) та суми надходжень, що належать іншим особам (п. 6.6.)." Вимоги зазначеного Закону та Положення при перевірці Відповідачем не взяті до уваги.

Норми аналогічного змісту містить в п. 2.16 Положення №168/704, яким забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам.

Суд першої інстанції правильно вказав, що наявні в матеріалах справи договори, звіти, акти здачі - прийняття виконаних робіт/послуг в силу Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІУ від 16.07.1999р. та Положення №168/704, є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити. Докази того, що вказані договори, звіти, акти здачі прийняття виконаних робіт/послуг не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними відповідачем суду не надано.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що в порушення приписів Цивільного кодексу України, Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», ГК України, контролюючий орган проігнорував та не застосував при визначенні податкових зобов'язань специфіки підприємницької діяльності, якою займається ФОП ОСОБА_3, та яка має свої особливості оподаткування.

Згідно ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність", за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (ч.1). У разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта (ч.6).

Аналогічні приписи містять ст. 929 Цивільного кодексу України та ст. 316 Господарського кодексу України.

Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.

Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади

Таким чином, вказані положення наведених вище правових норм розрізняють плату, яку отримує експедитор від клієнта за виконання договору транспортного експедирування, та плату, яка йде на оплату послуг (робіт) інших осіб, задіяних експедитором для виконання договору транспортного експедирування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в акті перевірки (стр.8 акту перевірки) зазначено, що в зв'язку з перевищенням у 3 кв. 2008 року граничного обсягу виручки - 500 000 грн. від реалізації транспортно-експедиційних послуг, наданих позивачем, то останній необхідно здійснювати діяльність починаючи з 01.10.2008 року на загальній системі оподаткування та з 20.10.2008 року зареєструватися платником ПДВ. При цьому, відповідачем правомірно зауважено, що в даному випадку річний обсяг виручки (500тис.грн.) підприємця є лише критерієм визначення можливості фізичної особи-підприємця перебувати на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Порядок нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, на момент прийняття відповідачем оспорюваного податкового повідомлення-рішення визначались Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000 №2181-ІІІ (далі - Закон №2181-ІІІ).

Підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), особа підпадає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Разом з цим, обов'язковій реєстрації платником ПДВ при загальній системі оподаткування вимагається тільки в тому разі, коли обсяг оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців перевищив 300 тис. грн. протягом послідовних дванадцяти календарних місяців з часу порушення умов перебування на спрощеній системі оподаткування (зокрема, після перевищення суми отриманої позивачем виручки 500 000 грн.).

В свою чергу, оподатковувані операції з надання експедиторських послуг, здійснені позивачем за період з 01.10.2008 року по 01.10.2009 року, не перевищували граничну межу в 300 000 гривень, а відтак у позивача не виникло обов'язку реєструватися платником ПДВ чи автоматично бути платником ПДВ без відповідної реєстрації.

Відповідно до роз'яснень ДПА України, викладених в листі ДПА України від 22.08.2008 р. № 17042/7/16-1517, у плату експедитора не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування. Об'єктом оподаткування податком на додану вартість експедитора є обсяг наданих ним послуг. При цьому базою оподаткування таких послуг є винагорода експедитора. Інші податкові роз'яснення можуть застосовуватись в частині, що не суперечить цьому податковому роз'ясненню.

Згідно листа ДПА України вiд 13.07.2006 р. N 7696/6/12-0116, у разi якщо експедитор - резидент України з метою виконання договору, укладеного з клiєнтом, залучає до виконання третiх осiб, у тому числi нерезидентiв (як вiд свого iменi, так i вiд iменi клiєнта), виплати таким третiм особам (резидентам i нерезидентам) не будуть вважатися платою експедитору''.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем за період, що перевірявся (з 01.01.2010 р. по 31.12.2010 р.) невірно визначено базу оподаткування, а саме.

Об'єктом оподаткування ПДВ є транспортно-експедиторські послуги, що надаються експедитором в межах договору транспортного експедирування, а базою оподаткування є винагорода експедитора. Вказане також підтверджено індивідуальною консультацією (роз'ясненням), наданою контролюючим органом на запит позивача.

Судом встановлено, що за перевіряємий період, винагорода позивача від надання транспортно-експедиторських послуг становить усього 55 800.23 грн. (без ПДВ) в т.ч. винагорода, отримана від організації транзитних перевезень по території України ( 5003,15грн.).

Підтвердженням цієї суми є надані позивачем документи договори, договори-заявки, акти наданих послуг та ін. з замовниками та нанятими особами, документи оформленні відповідно до вимог нормативних документів, всі документи по веденню господарської діяльності надані для перевірки, зауважень щодо неточності чи неправильного їх оформлення не було. Витрати враховані в Акті перевірки як витрати, що безпосередньо пов'язані з отриманням доходу п.2.2., але разом з тим включені в податкові зобов'язання з ПДВ.

В свою чергу з акту перевірки вбачається, що для визначення суми ПДВ, яка підлягала б до сплати позивачем, відповідач для розрахунку брав всі надходження на рахунок позивача за період, що перевірявся (272 573,57 грн. по операціям на митній території України), а не винагороду позивача (55800,23 грн., з урахуванням неоподатковуваних операцій транзиту 50 797,04), як цього вимагає закон.

Проте, всупереч зазначених правових норм, податковим органом вказані обставини не було враховано, що призвело до не вірного визначення суми податкових зобов'язань у зв'язку з чим безпідставно донараховано податкові зобов'язання за надані позивачкою в розмірі 44356,00 грн. основного платежу та застосування до нього у відповідній частині штрафних санкцій.

Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не взято до уваги зміст індивідуальних податкових консультацій, наданих ФОП ОСОБА_3 Державною податковою інспекцією у м. Рівне.

Як наслідок, відповідачем не враховано вимоги п.53.1 ст.53 Податкового кодексу України, яким не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої у письмовій формі, зокрема на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація була змінена або скасована.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів правомірності визначення розміру податкових зобов'язань позивачу.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності та скасуванню податкового повідомлення-рішення від 19.12.2011 року № в частині збільшення грошового зобов'язання за платежем «Податок на додану вартість» в розмірі 44356,00 грн. основного платежу та 15668,75 грн. штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Постанову прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212 ,254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "05" червня 2015 р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Є.В.Одемчук

судді: А.Ю.Бучик

Г.І. Майор

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 АДРЕСА_1,33000

3- відповідачу/відповідачам: Державна податкова інспекція у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області вул.Відінська,8,м.Рівне,33023

- ,