Справа № 36685/09
Суддя: Католікян М.О.
Дата ухвалення: 2010-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2010 р. Справа № 17/237/08-АП

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді Католікяна М.О.,

суддів Мірошниченка М.В. Юхименка О.В. ,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпропетровськ апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БОСАЛ-ЗАЗ» на постанову Господарського суду Запорізької області від 27 листопада 2008 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БОСАЛ-ЗАЗ» про стягнення коштів,

у с т а н о в и л а:

04 червня 2008 року позивач звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до ТОВ з ІІ «БОСАЛ-ЗАЗ» про стягнення коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до закону відповідач мав створити певну кількість робочих місць для інвалідів та працевлаштувати їх. За 2007 рік відповідач не виконував цю вимогу, тривалий час не надавав позивачу інформацію щодо наявності вакансій для працевлаштування інвалідів, за що мав сплатити до бюджету 64 093,70 грн. (адміністративно-господарські санкції та пеня). Дотепер відповідач не виконав обовязки, покладені на нього законом, що явилося причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми (т. 1 а.с.а.с. 5, 6).

27 листопада 2008 року судом було ухвалено постанову, якою суд задовольнив позов. Постанова суду вмотивована тим, що законом на роботодавця покладено обовязок із забезпечення працевлаштування інвалідів, що передбачає не тільки подання до центру зайнятості відповідної інформації, а й інші активні дії, повязані з таким працевлаштуванням. Крім того, протягом 7 місяців 2007 року відповідач взагалі не надавав позивачу інформацію щодо наявності вакансій для працевлаштування інвалідів (т. 2 а.с.а.с. 33 38).

06 березня 2009 року відповідач, не погодившись з ухваленою постановою, звернувся до суду з апеляційною скаргою. У скарзі відповідач зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин справи. Так, відповідач на виконання вимог закону створив необхідну кількість робочих місць та подав відповідну інформацію до центру зайнятості, що виключає будь-яку відповідальність останнього (а.с.а.с. 50 52, 54).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та знайшло своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, що відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 календарний рік від 27.02.2008 р. середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлено інвалідність, склала 2 особи. Кількість інвалідів, що мали працювати на робочих місцях, створених для цього відповідно до закону, 1 особа (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до зміненого (уточненого) звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 календарний рік від 08.10.2008 р. середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлено інвалідність, склала 2 особи, а кількість інвалідів, що мали працювати на робочих місцях, створених для цього відповідно до закону, 0 осіб (т. 1

а.с. 148).

Згідно з листом Південного міжрайонного центру зайнятості № 1365 від 01.07.2008 р. інформація щодо здійснення відповідачем заходів, спрямованих на створення робочих місць для інвалідів, у 2007 році не надходила. У 2007 році безробітні інваліди за направленням центру зайнятості працевлаштовані не були. Безробітному ОСОБА_1 відповідач відмовив у працевлаштуванні через невідповідність кандидатури вимогам (т. 1 а.с. 11).

Відповідно до списку працюючих інвалідів-штатних працівників у 2007 році у відповідача працювали 3 інваліди: ОСОБА_2 3 повних місяці, ОСОБА_3 3 05.12.2007 р., ОСОБА_4 з 06.12.2007 р. (т. 1 а.с. 8-звор.)

За підсумками роботи відповідача у 2007 році позивачем було нараховано адміністративно-господарські санкції в сумі 62 837,20 грн. та пеню в сумі 1 256,50 грн., які позивач повязує з незаповненням вакантних робочих місць.

Приведені вище спірні правовідносини врегульовано Господарським кодексом України, Законом України від 21.03.1991 р. № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інваліді, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314 «Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів» (далі Положення).

В силу статті 17 Закону № 875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда. Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Відповідно до частин 1, 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами 1 3, 5, 11 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним. Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.

У відповідності з частиною 8 статті 69 ГК України підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту.

За змістом пунктів 1 3, 5, 6 Положення робоче місце інваліда це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда. Робочим місцем інваліда може бути: звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування; спеціалізоване робоче місце інваліда робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації медико-соціальної експертної комісії, професійних навичок і знань інваліда. Це робоче місце може бути створено як на виробництві, так і вдома. Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. Підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів. Центри зайнятості та відділення Фонду соціального захисту інвалідів ведуть облік призначених для працевлаштування інвалідів робочих місць, створюваних понад встановлений норматив, за термінами введення їх у дію, виробничим профілем, умовами і характером роботи.

Пунктом 14 Положення передбачено, що підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; визначають види виробництв, цехи та дільниці, де доцільно використовувати працю інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів; створюють для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечують соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно проаналізував приведені вище норми та дійшов висновку про невиконання відповідачем вимог щодо встановленого нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів тощо. При цьому суд правильно зазначив, що законом на підприємство покладається обовязок з виділення та створення робочих місць для останніх, надання про ці місця та їх заповнення відповідної інформації, а також вчинення інших активних дій, спрямованих на працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції була також встановлено, що протягом 2007 звітного року відповідач надсилав до центру зайнятості відомості за формою 3-НП про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів лише за 5 місяців, не звітуючи щодо решти календарного року. Ця обставина не заперечується та не спростовується апеляційною скаргою.

Наявні у матеріалах справи звіти за формою 3-ПН також не підтверджують факт виконання відповідачем покладених на нього законом обовязків з працевлаштування інвалідів, оскільки ним не доведено вчинення дій, передбачених пунктами 3, 5 Положення, а саме: атестація робочого місця інваліда спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів; включення відповідних заходів до колективного договору тощо.

Порядок нарахування та розмір застосованих до відповідача фінансових санкцій відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюються.

Таким чином, зясувавши у достатньо повному обсязі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив постанову, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані, підтверджені наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БОСАЛ-ЗАЗ» залишити без задоволення.

Постанову Господарського суду Запорізької області від 27 листопада 2008 року, ухвалену в адміністративній справі за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БОСАЛ-ЗАЗ» про стягнення коштів, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя М.О. Католікян

Суддя М.В. Мірошниченко

Суддя О.В. Юхименко