Справа № 2а-3960/10/1870
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2010-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2010 р. Справа № 2а-3960/10/1870

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шевченко І.Г.

за участю секретаря судового засідання - Нероди Г.М.,

представника відповідачів - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області, відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області про визнання постанови незаконною ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2В.) звернувся до суду з позовом до підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області (далі відповідач, підрозділ відділу ДВС), відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області (далі відповідач, відділ ДВС), в якому просив визнати незаконною постанову старшого державного виконавця підрозділу відділу ДВС ОСОБА_1 від 23.12.2008року про повернення виконавчого листа №2а-267/2007 від 15.10.2007року під час здійснення виконавчого провадження №6333836 про стягнення з Конотопського міського управління праці та соціального захисту 1 770,00грн. для виплати ОСОБА_2. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що державним виконавцем, при здійсненні виконавчого провадження №6333836 з приводу примусового виконання виконавчого листа №2а-267/2007, всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження», дій, направлених на примусове виконання рішення Конотопського міськрайонного суду, здійснено не було, постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, була винесена з порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та є незаконною. Крім того, позивач зазначає, що вчасно до суду оскаржити спірну постанову не мав можливості через відсутність його за місцем проживання з 07.01.2009р. по 15.03.2010р. та перебування в цей період в м. Києві.

Відповідач підрозділ відділу ДВС позовні вимоги не визнав, дії державного виконавця, вчинені при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, вважав такими, що відповідають приписам Закону України «Про виконавче провадження», вимоги позивача вважав необґрунтованими (а.с.16-17). Крім того, відповідачі наполягали на пропущенні позивачем строку звернення з позовом до суду, просили у задоволенні позову відмовити (а.с.44).

В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву, в якій зазначив, що через відсутність грошових коштів не має можливості прибути в судове засідання, позовні вимоги просив задовольнити (а.с.3,36).

Представник відповідачів в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, вважав, що при винесенні оскаржуваної постанови старший державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», наполягав на пропущенні позивачем строку звернення з позовом до суду, у задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши повноважного представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 20.02.2008 року головним державним виконавцем підрозділу відділу ДВС ОСОБА_3 було відкрито виконавче провадження №6333836 з приводу примусового виконання виконавчого листа №2а-267, виданого 15.10.2007 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області про стягнення з Конотопського міського управління праці та соціального захисту населення на користь ОСОБА_2 суму недоплаченої щорічної грошової допомоги як учаснику бойових дій, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2007 рік в розмірі 1 770,00грн. (а.с.6,10-11).

23.12.2008 року старшим державним виконавцем підрозділу відділу ДВС ОСОБА_1, з посиланням на п.2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с.8), яку державний виконавець мотивував відсутністю цільових коштів на рахунку управління, призначених для виплати заборгованості за рішенням суду та відсутністю відповідних бюджетних призначень.

Згідно ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції. Стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначає обовязок державного виконавця вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

В судовому засіданні під час огляду матеріалів виконавчого провадження було встановлено, що примусове виконання виконавчого документа №2а-267/2007 здійснювалось у зведеному виконавчому провадженні, однак, в грудні державним виконавцем підрозділу ВДВС, яким, в тому числі був накладений арешт на кошти боржника від 06.05.2008року (а.с.21), на підставі відповідей, наданих на запит відповідача, Конотопським міським управлінням праці та соціального захисту населення за №1-12/780 від 24.03.2008р., та за №1-12/3142/15 від 02.12.2008року (а.с.18,25-26), Конотопським управлінням державного казначейства ГУДКУ у Сумській області за №01-17/1378 від 13.05.2008р. (а.с.19), та за №01-17/2159 від 01.08.2008року (а.с.20), Конотопською міською радою за №1-27/3779 від 01.12.2008року (а.с.22), Головним управління праці та соціального захисту населення за №01/3186 від 10.11.2008р. (а.с.23-24), було зясовано, що на рахунку Конотопського міського управління праці та соціального захисту населення відсутні цільові кошти, призначені для виплати за рішенням суду. На підставі цього відповідачем було зроблено висновок про відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, та безрезультатність здійснених відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходів щодо розшуку такого майна, у звязку з чим дане виконавче провадження №6333836 було виведене із зведеного, та з посиланням на п.2 ст. 40 зазначеного Закону, постановою відповідача від 23.12.2008 року (а.с.8) виконавчий документ був повернений стягувачеві.

Однак, з позицією відповідача щодо законності постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві суд не може погодитись, вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Стаття 7 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Пункт 2 частини 1 статті 40 вказаного Закону, якою керувався відповідач під час винесення оскаржуваної постанови, визначає, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві в тому числі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Тобто, виконавчий документ в даному випадку може бути повернений стягувачеві лише в разі відсутності майна боржника, і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Дійсно, як вбачається з доказів, наданих відповідачем в обґрунтування своєї позиції (а.с.18-26), ним вчинялись ряд заходів, спрямованих на виконання рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою або за заявою сторін має право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну способу і порядку виконання.

Відповідно до положень ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, також передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду, що видав виконавчий лист, із поданням, а сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, змін чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В судовому засіданні представником відповідача, не було надано доказів про звернення до суду з відповідною заявою, проте можливість такого звернення не втрачена, під час огляду виконавчого провадження здійснення таких заходів також не було встановлено. Державний виконавець, виходячи з фактичних обставин справи щодо неможливості виконання судового рішення на користь позивача у зазначений спосіб, міг звернутися до суду, що видав виконавчий документ, з заявою про зміну способу і порядку виконання. Одним з можливих вимог про зміну способу та порядку виконання є зобовязання судом стягувача здійснити відповідні нарахування присуджених сум допомоги та вчинити дії по їх виплаті (направлення відповідної інформації до головного розпорядника бюджетних коштів з метою організації розроблення бюджетного запиту, згідно ст. 35 Бюджетного кодексу України).

Таким чином, в судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що відповідачем вживались достатні всі можливі заходи з приводу примусового виконання виконавчого листа, а тому висновки відповідача суд вважає передчасними, а постанову необґрунтованою.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Крім того, згідно ч.2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі по тексту Конвенція), є частиною національного законодавства. Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

В рішенні Європейського суду з прав людини Гордєєви і Гурбик проти України від 17 січня 2006 року зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції. Таким чином, відповідно до правової позиції Європейського суду, в тому числі по справі Кечко проти України (рішення від 08.11.2005р.), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання щорічної грошової допомоги засновані на принципі юридичної визначеності. Даний принцип, як свідчить позиція Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office, рішення від 04.12.1974р.) означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це виплата щорічної грошової допомоги, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Таким чином, повертаючи виконавчий лист стягувачеві з причин відсутності грошових коштів у боржника, що є державним органом, державний виконавець порушив права стягувача, передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з викладеного суд вважає, що спірна постанова не може бути такою, що відповідає вимогам ч.3 ст. 2 КАС України, а тому є незаконною. Разом з тим, позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 181 КАС України позовну заяву з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві може бути оскаржена до суду в 10-денний строк.

З матеріалів справи, вбачається, що оскаржувана постанова була надіслана позивачу в день її винесення супровідним листом від 23.12.2008р. за №139/4-08 (а.с.7), однак, з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся лише в квітні 2010р. (а.с.3), тобто більше ніж через рік з дня коли він міг дізнатися про порушення його прав. Для обґрунтування поважності пропущення строків на звернення з позовом до суду ОСОБА_2 надав суду два квитки на поїзд НД №939969 (день відправлення 07 січня) та ПО №830400 (день прибуття 15 березня) та зазначив, що саме його перебування в м. Києві з 07.01.2009р. по 15.03.2010р. і стало причиною того, що йому не було відомо про винесення оскаржуваної постанови (а.с.36,37). Однак, дані квитки суд не може розцінювати як доказ в підтвердження поважності причини пропуску на звернення з позовом до суду, оскільки вказані документи не містять відмітки про те, що видавались вони саме позивачу, ОСОБА_2 не надано доказів того, що він дійсно з 07.01.2009р. по 15.03.2010р. знаходився в м. Києві, якими могли бути наказ на тривале відрядження до м. Києва, докази проживання в м. Києві з 07.01.2009р. по 15.03.2010р., чи інші докази в підтвердження перебування в м. Києві в цей період ОСОБА_2

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленим цим Кодексом.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 було порушено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, причин поважності даного строку в судовому засіданні не було встановлено, на пропущенні строку наполягає представник відповідачів (а.с.44), суд, керуючись ч.1 ст.. 100 КАС України, вбачає необхідним у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконною постанову старшого державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Сумській області ОСОБА_1 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.12.2008 року під час здійснення виконавчого провадження №6333836 відмовити.

На підставі ст. 94 КАС України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести на рахунок Держави.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області, відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області про визнання незаконною постанову старшого державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області ОСОБА_1 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.12.2008 року під час здійснення виконавчого провадження № 6333836 відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок Держави.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови суду в десятиденний строк з дня складення постанови в повному обсязі та подання після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис) І.Г. Шевченко

< Список > < Дата >

З оригіналом згідно

Суддя І.Г. Шевченко

Повний текст постанови складено 29.06.2010року.