Справа № 814/2590/14
Суддя: Середа О. Ф.
Дата ухвалення: 2015-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

30.03.2015 р. Справа № 814/2590/14

Суддя Миколаївського окружного адімністративного суду Середа О. Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: Центрального районного центру зайнятості м. Миколаєва, м. Миколаїв

до відповідача: ОСОБА_1, м. Миколаїв

Суть спору: стягнення коштів в сумі 387, 72 грн.,

в с т а н о в и в:

Центральний районний центр зайнятості м. Миколаєва (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 (надалі - відповідач) суми виплаченої допомоги по безробіттю у сумі 315,87 грн. та вартості професійного навчання у сумі 71,85 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідач припинив відвідувати заняття без поважних причин, у звязку з чим утворилась заборгованість, щодо вартості професійного навчання та безпідставно отримав допомогу по безробіттю за період з 18.02.2014 року по 02.03.2014 року в загальній сумі 387,72 грн.

Представник позивача в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив.

Копія ухвали про відкриття провадження у справі та повістка повідомлення, яку суд направив відповідачу, повернулись до суду без вручення адресату з відміткою поштової установи за закінченням терміну зберігання. Частиною 11 статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі повернення поштового відправлення з повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

За таких обставин суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, тому неприбуття його представника, відповідно до частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, не є перешкодою для розгляду справи і її вирішення на підставі наявних у ній доказів.

На підставі пункту 10 частини 1 статті 3, частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши всі матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

У позовній заяві позивач посилається на частину 3 статті 36 Закону України від 02.03.2000 № 1533-III Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, в якій вказано, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. У разі припинення професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості без поважних причин або відмови працювати за одержаною професією (спеціальністю) із застрахованих осіб стягується сума витрат на професійну підготовку, перепідготовку або підвищення кваліфікації.

На думку суду, позовна заява не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивачем заявлені до фізичної особи вимоги про відшкодування шкоди за відсутності публічно правового спору, а тому вказані вимоги підлягають розгляду не в порядку адміністративного судочинства, а в порядку цивільного судочинства.

За правилами частини 4 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз вказаної вище норми дає підстави для висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише субєктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень.

Статтею 11 Цивільного кодексу України, встановлено що підставою виникнення цивільних прав і обовязків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (стаття 1166 Цивільного кодексу України). Визначена у вказаній нормі Цивільного кодексу відповідальність є деліктною і застосовується лише при наявності певних, передбачених законом умов, а саме: наявність складу правопорушення, тобто - наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди - відповідача; причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина відповідача заподіювача шкоди.

Така ж правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18.06.2013 у справі № 21-209а13 і від 14.03.2013 у справі № 21-15а13, в яких містяться висновки про те, що вимоги органів пенсійного фонду України про відшкодування шкоди заподіяної фізичними або юридичними особами, які не є суб'єктами владних повноважень, вирішуються в порядку цивільного або господарського судочинства.

Також суд приймає до уваги, що постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.13 № 8 був виключений пункт 16.2 постанови Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів від 14.02.2014 № 2, яким передбачалось віднесення відповідної категорії справ до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна позиція вказана в ухвалі Одеського апеляційного адміністративного суду №814/869/14 від 03.07.14 року та № 814/1960/14 від 02.12.2014 року.

Так, відповідно до частин 1 і 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб»єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Позов заявлено міським центром зайнятості до фізичної особи про стягнення суми витрат на професійну підготовку з підстав припинення професійної підготовки фізичною особою.

Вирішуючи спір про звернення органів владних повноважень, необхідно встановлювати, чи має місце публічно правовий спір та чи подано позов у межах наданих повноважень.

Суд вважає, що спір з вимогами стягнення суми витрат на професійну підготовку даним критеріям не відповідає, оскільки має приватно правовий характер.

Аналогічна позиція вказана в ухвалі Вищого адміністративного суду № К/800/3704/14 від 18.09.14 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Спір підлягає вирішенню загальним місцевим судом за правилами Цивільного процесуального кодексу України, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 157, частиною 2 статті 158, статтею 165 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 814/2590/14 за позовом Центрального районного центру зайнятості м. Миколаєва до ОСОБА_1 - закрити.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя О. Ф. Середа