Справа № 2а-5221/09/2370
Суддя: В.В. Мишенко
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року справа № 2а-5221/09/2370

м. Черкаси

№ провадження

12 год. 00 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мишенка В.В.,

суддів: Бабич А.М. та Гаврилюка В.О.

при секретарі Гордієнку Ю.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України та Апеляційного суду Черкаської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших передбачених законом виплат,

ВСТАНОВИВ:

До суду з адміністративним позовом звернулася ОСОБА_1, в якому просить стягнути з Кабінету Міністрів України через Міністерство фінансів України, Державну судову адміністрацію України, Державне казначейство України на її користь заборгованість по заробітній платі та незаконно утриманого податку 53454 грн. 20 коп. і грошову компенсацію за службове обмундирування 18700 грн., а всього в сумі 72154 грн. 20 коп., як заборгованість по заробітній платі та грошової компенсації за незабезпечення службовим обмундируванням.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.06.2015 скасовано постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 21.12.2009 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.03.2011, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд, зазначивши, що задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за неотримане обмундирування, суди виходили з того, що виплата такої компенсації протягом 1999 року 11 березня 2000 року та 20 березня 2002 року 04 вересня 2003 року була передбачена частиною 12 статті 44 Закону України Про статус суддів, постановою Кабінету Міністрів України Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України від 19 березня 1994 року № 177 та наказом Міністерства юстиції України Про затвердження Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів України від 22 квітня 1994 року № 16/5, судами не зясовано, чи зверталась позивач відповідно до пункту 2.10 наказу МЮ України від 22 квітня 1994 року № 16/5 із заявою про оформлення компенсаційних виплат за неотриманий форменний одяг. Крім того, судами вирішено питання поновлення строку, однак поважні причини його пропуску не наведені, а також не встановлено час, коли позивач звернулась з позовом до суду.

14 липня 2015 року сторони в судове засідання не зявилися, своїх представників не направили, хоча про дату місце та час розгляду справи були належним чином повідомлені, однак в матеріалах справи містяться заяви з проханням розгляд справи здійснювати без їх участі.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, судом встановлено, що у задоволенні даного позову необхідно відмовити, з огляду на наступне.

У статті 6 Конституції України міститься правова норма, згідно з якою державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Статус суддів, відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України. Незалежність та недоторканість суддів на час виникнення спірних правовідносин гарантувалась нормами Закону України Про статус суддів.

Згідно зі статтею 44 вказаного Закону заробітна плата судді, як складова його матеріального і соціально-побутового забезпечення, є елементом статусу судді. Вона складалась з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. У свою чергу посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

У такий спосіб законодавець диференційовано вирішив питання про оплату праці суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів, які виконують ще й обов'язки на адміністративних посадах, з тим, щоб досягти справедливого співвідношення в оплаті праці в залежності від обсягу виконуваної роботи.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України Про оплату праці умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаного Закону 30 червня 2005 року та 03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанови № 514 Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України, згідно з абзацом другим пункту 1 якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01 червня 2005 року становив 15 розмірів мінімальної заробітної плати, та № 865 Про оплату праці суддів, якою затверджена Схема посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано, виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати.

Постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 повинна була набрати чинності з 01 січня 2006 року. Однак, до набрання чинності вказаною постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1243 Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів було зафіксовано розрахункову величину для обчислення посадових окладів працівників певних установ, що фінансуються з бюджету, у тому числі й суддів, у розмірі встановленої мінімальної заробітної плати - 332 грн.

Іншою постановою від 31 грудня 2005 року № 1310 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865, зокрема, постанову доповнено пунктом 4-1, згідно з яким також встановлено, що розміри посадових окладів, передбачені постановою від 03 вересня 2005 року № 865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і у подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Такі зміни були внесені до постанови від 03 вересня 2005 року № 865 до набрання нею чинності.

При обчисленні посадового окладу в якості сталої (розрахункової) величини Кабінет Міністрів України використав встановлений з 01 вересня 2005 року Законом України Про Державний бюджет України на 2005 рік розмір мінімальної заробітної плати 332 грн, що виключало можливість її збільшення у випадку підвищення розміру мінімальної заробітної плати.

Враховуючи, що встановлення сталої (розрахункової) величини для обчислення розмірів посадових окладів суддів та внесення відповідних доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 відбулося до моменту набрання нею чинності, ця постанова у редакції до внесення доповнень згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 не була введена в дію.

Крім того, постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасовано, у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування зазначених постанов Кабінету Міністрів України відмовлено.

При цьому касаційним судом зазначено, що оскаржувані постанови не звужують існуючі гарантії незалежності суддів. Постанови Кабінету Міністрів України, що є предметом оскарження, не суперечать Закону України Про статус суддів, прийняті в межах його повноважень Кабінету Міністрів України.

Отже, судом касаційної інстанції у справі щодо оскарження нормативно-правового акту органу виконавчої влади висловлено правову позицію щодо законності пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів від 03 вересня 2005 року № 865.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999 року № 2288 „Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" передбачається встановлення (виплата) суддям надбавок та збільшення посадових окладів, проте в межах асигнувань, передбачених на утримання відповідних судів.

Пунктом 2 Постанови № 2288 зі змінами затверджені посадові оклади керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів. Цією ж Постановою керівникам судів в межах установленого фонду оплати праці (за особливий характер роботи та інтенсивність праці) надавалось право здійснювати преміювання працівників судів відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі тримісячного фонду оплати праці та економії фонду оплати праці, а також надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Без відповідних наказів голови суду преміювання позивачеві не вважалось встановленим, а тому не могло бути виплаченим.

В матеріалах справи відсутні докази звернення у 2003-2006 роках із заявами про надання матеріальної допомоги і, відповідно, відсутні накази голови суду про виплату матеріальної допомоги. Також відсутні накази голови суду про преміювання позивача.

Також слід зазначити, що статті 2, 3 Указу Президента від 10.07.1995 № 584, Укази Президента від 19.09.1996 № 856 «Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів», від 05.03.2002р. №220 «Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв'язку з додатковим навантаженням» скасовані Указом Президента України від 21.01.2006р. №46/2006 «Про внесення зміни та визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України».

Крім того, в указах Президента України про додаткові заходи щодо соціального захисту та матеріального забезпечення суддів, чітко вказувалось, що виплата встановлюваних суддям надбавок має здійснюватися в межах асигнувань, передбачених на утримання судів або в межах фонду заробітної плати суду.

Надбавки та доплати, що передбачались Указами Президента від 10.07.1995р. №584, від 19.09.1996р. №856, від 05.03.2002р. №220, призначались та виплачувались виключно в індивідуальному порядку при наявності відповідних підстав, передбачених цими указами, та повинні були бути оформлені відповідними наказами голови суду. Однак, позивачем в обгрунтування своїх позовних вимог щодо невиплати надбавок і доплат, не надано наказів про встановлення головою суду таких надбавок.

Що стосується доплати за таємність, з матеріалів справи судом встановлено, що остання не мала доступу до державної таємниці, а включені позивачем до розрахунку по заробітній платі доплати за шкідливість в розмірі 12 відсотків і за таємність в розмірі 15 відсотків, постановою Кабінету Міністрів № 2288 не передбачені.

Надбавка за таємність в розмірі 15 відсотків, в свою чергу, передбачена Положенням про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» № 414 від 15.06.1994. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем ставиться питання не про призначення та виплат, надбавки за доступ до державної таємниці, а саме за таємність як нерозголошення відомостей щодо матеріалів справи, які становлять конфіденційну інформацію. Разом з тим, надбавки за таємність в розумінні, наданому позивачем, законодавством не передбачено.

Щодо стягнення податку з доходів фізичних осіб.

Статтями 67 та 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, в тому числі сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з підпунктами 3.1.1 та 4.2.1 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" об'єктом оподаткування є загальний місячний оподатковуваний дохід, до складу якого, зокрема, включаються доходи у вигляді заробітної плати, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору.

У разі, якщо норми інших законів чи інших законодавчих актів, що містять правила оподаткування доходів фізичних осіб, суперечать нормам цього Закону, пріоритет мають норми цього Закону (пункт 22.2 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб").

Статтею 11 Закону України „Про статус суддів" встановлено, що незалежність суддів забезпечується, зокрема, матеріальним і соціальним забезпеченням суддів відповідно до їх статусу.

Абзацом четвертим статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584 „Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" передбачалось, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи.

Проте, переліком указів Президента України, що втрачають чинність з 1 січня 2004 року, затвердженим Указом Президента України від 25 грудня 2003 року № 1497, абзац четвертий статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584 „Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" визнано таким, що втратив чинність.

Враховуючи викладене, з 1 січня 2004 року заробітна плата суддів підлягає обкладенню податком з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб".

Компенсаційні виплати суддям після сплати ними податку з доходів фізичних осіб могли здійснюватися відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року № 22-р "Про деякі питання оплати праці суддів". Пунктами 1 та 2 цього розпорядження передбачалось, що голови судів загальної юрисдикції можуть здійснювати компенсаційні виплати суддям у розмірі 100 відсотків посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб буде нижчою, ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003 року.

Компенсаційна виплата могла здійснюватись у межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади.

Крім того, статтею 2 Указу Президента України від 28 лютого 1997 року № 187 "Про заходи щодо забезпечення наповнення державного бюджету та посилення фінансово-бюджетної дисципліни" встановлено, що витрачання коштів органами виконавчої влади, їх структурними підрозділами, іншими організаціями, які фінансуються за рахунок Державного бюджету України, бюджету АРК, місцевих бюджетів (далі - бюджетні установи), здійснюється на підставі їх кошторисів доходів і видатків, які затверджуються у встановленому порядку не пізніше, ніж в місячний строк після затвердження відповідних бюджетів.

Згідно з частинами першою та сьомою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Після закінчення бюджетного періоду усі бюджетні призначення втрачають чинність.

Відповідно до пункту 5 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, установи мають право брати бюджетні зобов'язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами.

Таким чином, вказані асигнування на компенсаційні виплати оскільки не були передбачені в Державному бюджеті України у 2004 - 2006 роках, не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ.

Отже, вимоги позивача про стягнення грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб не підлягають до задоволення.

Щодо стягнення компенсації за невикористане службове обмундирування.

Відповідно до частини 12 статті 44 Закону України "Про статус суддів" судді забезпечуються безплатним службовим обмундируванням за нормами, які визначаються Урядом України.

Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року перше речення частини 12 статті 44 Закону України «Про статус суддів» було виключено.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.03.2002 р. № 5-рп/2002 пункт 1 статті 1 Законом України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" визнано неконституційним, яким було виключено перше речення частини 12 статті 44 Закону України «Про статус суддів», в якому передбачалося, що судді забезпечуються безплатним службовим обмундируванням за нормами, які визначаються Урядом України, і він втратив чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Питання виплати грошової компенсації за невикористане службове обмундирування передбачалося Положенням про порядок одержання, обміну, видачі та носіння службового обмундирування судді України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.04.1994 р. № 16/5 (Положення втратило чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 13.03.2003 року №19/5).

Пунктом 2.10 Положення передбачено, що за одяг, який не виданий, згідно з нормами забезпечення з причин, незалежних від Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, Міністерства юстиції України, суддям виплачується грошова компенсація вартості даного одягу і згідно із нормами зараховується у термін його носіння. Для оформлення компенсаційних виплат подається заява судді на ім'я голови Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, обласного (міського) суду, арбітражного суду, Міністра юстиції Республіки Крим, начальника управління юстиції. Виплата грошової компенсації проводиться бухгалтеріями Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, обласного, Київського, Севастопольського міського суду, арбітражних судів областей, міст Києва та Севастополя, Міністерства юстиції Республіки Крим, управлінь юстиції обласних, Київського, Севастопольського міських держадміністрацій.

У відповідності до п. 2.10 даного Положення, для отримання компенсації необхідно було подати відповідну заяву судді на ім'я голови суду, проте, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні заяви судді на ім'я голови суду з 1999 по 2003 рік, а тому і підстав для відшкодування не має.

Крім того, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04 вересня 2003 року № 1393 «Про норми забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної юрисдикції», якою визнано такою, що втратила чинність, постанову Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 177 «Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України».

Таким чином, з 04 вересня 2003 року взагалі відсутні правові підстави для забезпечення суддів службовим обмундируванням, окрім мантії та суддівського нагрудного знаку.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 100 КАС України (в редакції чинній час звернення до суду) пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

У запереченнях відповідачів на позов зазначалося, зокрема, про пропущений строк звернення позивача до суду (щодо стягнення компенсації за службове обмундирування), що встановлений ст. 99 КАС України.

Судом з письмових доказів не вбачається поважність причин пропущення строку звернення до суду, враховуючи тривалий період часу, що минув (з 1999 по 2003 рік (підстави звернення) - момент звернення позивача до Печерського райсуду м. Києва з об'єднаним позовом минуло більше 1 року (ст. 99 КАС України)).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись ст.ст.11,14,70,71,89,94,102, 159 163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України та Апеляційного суду Черкаської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших передбачених законом виплат - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строки та порядку передбаченому статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Мишенко

Судді А.М. Бабич

ОСОБА_2

Повний текст постанови виготовлено 20.07.2015