Справа № 2а-14272/12/2070
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року м. Київ К/800/33149/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Основ'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова Харківської області Державної податкової служби на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2013 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013

у справі № 2а-14272/12/2070

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Ловис" Лімітед

до Основ'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова

Харківської області Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Ловис" Лімітед звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Основ'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова Харківської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень - рішень: № , № , № , № , № від 28.11.2012.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2013 позовні вимоги задоволено у повному обсязі, скасовано податкові повідомлення - рішення: № від 28.11.2012; № від 28.11.2012; № від 28.11.2012; № від 28.11.2012; № від 28.11.2012.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2013 скасовано частково, прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення - рішення № від 28.112012 відмовлено, в інших частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2013 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в який просить скасувати постанову суду першої інстанції у повному обсязі, постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог, прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 222 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, юридичної оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, що відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2010 по 30.06.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 по 30.06.2012 та складено акт № 3628/221/21216678 від 25.10.2012.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, занижено податок на прибуток на загальну суму 1499991 грн., пп. 198.3, пп. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, занижено податок на додану вартість на загальну суму 1428563 грн., п. 6.3.3 "е" п. 6.3 ст. 6 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб", додатково донараховано податку у сумі 1759, 65 грн. за квітень-грудень 2010 року, п. 51.1 ст. 51, пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України, ст. 1 Указу Президента України „Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" передбачено застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми: 715686,75x5 = 3578433,75 грн., п. 4 ст. 17 Закону України „Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", передбачено застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу двадцяти неоподаткованих доходів громадян (340 грн.).

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення: № від 28.11.2012, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств і організацій приватної власності на суму 1874988, 75 грн.; № від 28.11.2012, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість у сумі 1785703, 75 грн.; № від 28.11.2012, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 2709, 56 грн.; № від 28.11.2012, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 340 грн.; № від 28.11.2012, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 3578433, 75 грн.

До перевірки позивачем не надано первинні підтверджуючі документи, яким саме чином здійснювалось відвантаження товарно-матеріальних цінностей, яка кількість працівників була задіяна при відвантаженні продукції (процес навантаження); яким транспортом здійснювалось транспортування товару, або яка техніка була задіяна при проведе Судом встановлено, що в перевіряємому періоді позивач мав взаємовідносини з ТОВ „ТК „Мегаполіс Україна", ТОВ „Сандора", СП „Вітмарк-Україна", ТОВ ХФ СП „Вітмарк-Україна ТОВ".

Відповідно до вимог п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України (далі - ПК України) об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України зокрема передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно п. 198.2. ст. 198 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до вимог п. 198.3 ст. 198 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 138.1 ст. 138 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Також на підтвердження здійснення розрахунків за договорами з контрагентом позивачем надані платіжні доручення та банківські виписки з відміткою банку, які засвідчують факт виконання позивачем грошових зобов'язань за спірним правочином, шляхом перерахування безготівкових грошових коштів, що означає втрату позивачем права власності на ці кошти. Доказів повернення цих коштів до позивача, наявності у позивача та його контрагента спільного інтересу щодо їх отримання позивачем (що могло б мати місце в разі пов'язаності цих осіб), до матеріалів справи суб'єктом владних повноважень не подано. За правилами Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов'язань такого платника.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту по податку на додану вартість наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Судами попередніх інстанцій встановлено отримання товару позивачем від ТОВ „ТК „Мегаполіс Україна", ТОВ „Сандора", СП „Вітмарк-Україна", ТОВ ХФ СП „Вітмарк-Україна ТОВ".

Виконання договорів підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, тобто договори між позивачем і контрагентами мали реальний характер.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що реальність господарських операцій по виконанню договорів поставки, укладених позивачем з ТОВ „ТК „Мегаполіс Україна", ТОВ „Сандора", СП „Вітмарк-Україна", ТОВ ХФ СП „Вітмарк-Україна ТОВ", підтверджується первинними документами, наявними в матеріалах справи.

Розрахунки за поставлений товар здійснювалися між сторонами в безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями та виписками з банківського рахунку позивача.

На час здійснення господарських операцій дані контрагенти були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанції стосовно того, що позивачем підтверджено правомірність віднесення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту суми витрат на оплату вартості отриманих товарів (робіт, послуг), відповідно до первинних документів та за податковими накладними.

Стосовно порушення позивачем вимог п. 6.3.3 "е" п. 6.3 ст. 6 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб".

Відповідно до ст. 6 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" податкова соціальна пільга застосовується до доходу, нарахованого на користь платника податку протягом звітного податкового місяця як заробітна плата виключно за одним місцем його нарахування (виплати), якщо його розмір не перевищує суми місячного прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленої на 1 січня звітного податкового року, помноженої на 1,4 та округленої до найближчих 10 гривень.

Абзацом "е" пп. 6.3.3 п. 6.3 ст. 6 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" визначено, що податкова соціальна пільга не може бути застосована до інших доходів платника податку, якщо він отримує протягом звітного податкового місяця одночасно такі доходи, як: е) доходи самозайнятої особи від підприємницької діяльності, а також іншої незалежної професійної діяльності.

ТОВ фірмою „Ловис „Лімітед" застосовано податкові соціальні пільги на підставі отриманих заяв найманих працівників, перевірка правомірності та обґрунтованості яких не віднесена законом до обов'язків роботодавця, а отже позивач не несе відповідальності за порушення вимог Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" в зв'язку із застосуванням таких пільг.

Законом України „Про податок з доходів фізичних осіб" не передбачено можливості відмови працедавця від застосування податкової соціальної пільги за умови отримання від найманого працівника відповідної заяви. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2003 № 2035 „Про затвердження Порядку надання документів та їх складу при застосуванні податкової соціальної пільги", податкова соціальна пільга починає застосовуватися працедавцем з податкового місяця, у якому платник податку подав заяву про її застосування з відповідними підтвердними документами.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанції стосовно того, що позивачем застосовано податкові соціальні пільги на підставі отриманих заяв найманих працівників, перевірка правомірності та обґрунтованості яких не віднесена законом до обов'язків роботодавця.

Стосовно незабезпечення зберігання фіскального звітного чеку РРО (Z-звіт) № 0001 від 02.06.2010 у книзі обліку розрахункових операцій № р/1 від 24.04.2009.

02.06.2010 прийнято в ремонт реєстратор розрахункових операцій Datecs MP-500Т № ДГ04007027 з характером несправності "помилка зчитування/запису фіскального блоку РРО", що підтверджується листом ТОВ фірми "Ловис "Лімітед" № 228 від 22.10.2012 та листом ПП 'Магнат-Трейд„ № 48 від 24.10.2012.

В процесі ремонту несправний блок реєстратора було замінено на новий, в якому була відновлена інформація щомісячних звітів реєстратора за останні три роки. Підтвердженням відновлення інформації є Z-звіт № 0001 від 02.06.2010.

Залучені до матеріалів справи копії сторінок книги обліку розрахункових операцій ТОВ фірми „Ловис „Лімітед" (розділ. 2 облік руху готівки та сум розрахунків, розділ 4 облік ремонтів, робіт з технічного обслуговування і перевірок конструкції та програмного забезпечення РРО) та копії фіскальних звітних чеків свідчать про те, що позивачем в випадку після виходу з ладу РРО за час роботи, що передував виходу РРО з ладу були виконанні всі вимоги чинного законодавства, а саме: Z-звіт за 02.06.2010 роздрукований після того як РРО було отримано з ремонту.

В матеріалах справи містяться копії сторінок книги обліку розрахункових операцій ТОВ фірми „Ловис "Лімітед" та копії фіскальних звітних чеків.

Відповідно до п. 4.9 розділу 4 Порядку реєстрації, опломбування та застосування РРО за товари (послуги), затвердженого наказом ДПА України № 614 від 01.12.2000, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України № 107/5298 від 05.02.2001, встановлено, якщо на період виходу з ладу РРО або в разі відключення електроенергії розрахункові операції проводяться з використанням КОРО та РК, то після встановлення відремонтованого (резервного) РРО або відновлення постачання електроенергії необхідно провести через РРО суми розрахунків за час роботи з використанням розрахункової книжки, а також у відповідності до контрольної стрічки (у випадку обнуління оперативної пам'яті) - за час роботи, що передував виходу РРО з ладу або відключенню електроенергії, окремо за кожною ставкою ПДВ, після чого слід виконати 2-звіт.

При потребі виконується операція "службове внесення" на суму готівки, що зберігається на місці проведення розрахунків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем після виходу з ладу РРО за час роботи, що передував виходу РРО з ладу були виконанні всі вимоги чинного законодавства, а саме: 2-звіт за 02.06.2010 роздрукований після того як РРО було отримано з ремонту.

Стосовно оприбуткування позивачем готівки шляхом відображення відповідних сум у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО та застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 3578433,75 грн.

Згідно фіскального звітного чеку РРО (2-звіту) № 0380 від 24.03.2012 (сторінка 2 КОРО) загальна сума обігу готівкових коштів у розмірі 5151, 60 грн. була оприбуткована в КОРО №р/1 від 16.02.2011 у розділі 2 "Облік руху готівки та сум розрахунків" тільки 25.03.2012, а також відповідно до фіскального звітного чеку РРО (2-звіту) № 0381 від 25.03.2012 (сторінка 2 КОРО) загальна сума обігу готівкових коштів у розмірі 1220, 05 грн. була оприбуткована в КОРО № р/1 від 16.02.2011 у розділі 2 "Облік руху готівки та сум розрахунків" (сторінка З КОРО) тільки 26.03.2012.

Згідно запису КОРО №р/1 від 24.04.2009 у розділі 2 "Облік руху готівки та сум розрахунків" (сторінка З КОРО) в графі 5 "Сума розрахунків" за період 02.06.2010 зазначено суму 703515, 10 грн. та в графі 4 "Службова видача" за період 02.06.2010 зазначено суму 703515, 10 грн., однак в касову книгу підприємства за 2010 за період 02.06.2010 сума не надходила та не оприбутковувалась.

Відповідно до п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Згідно із п. 7.5 Порядку реєстрації та ведення книг обліку розрахункових операцій і розрахункових книжок, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01.02.2000 року № 614, використання книги ОРО, зареєстрованої на РРО, передбачає: наявність книги ОРО на місці проведення розрахунків, де встановлено РРО; підклеювання фіскальних звітних чеків на відповідних сторінках книги ОРО; щоденне виконання записів про рух готівки та суми розрахунків, при цьому дані за сумами, отриманими від покупців (клієнтів), та дані за сумами, виданими покупцям (клієнтам), записуються окремо.

У відповідності до п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Відповідно до ст. 1 Указу Президента України „Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" № 436/95 від 12.06.1995 у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу: за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО оприбуткуванням готівки є сукупність таких дій: фіксація повної суми фактичних надходжень готівки у фіскальних звітних чеках РРО та відображення на їх підставі готівки у КОРО. Невиконання будь-якої з цих дій є порушенням порядку оприбуткування готівки, за яке встановлена відповідальність.

Отже, застосування фінансових санкцій в сумі 3578433,75 грн. за порушення вимог п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637 є обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Основ'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова Харківської області Державної податкової служби на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2013 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 у справі № 2а-14272/12/2070 залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Основ'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова Харківської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2013 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 у справі № 2а-14272/12/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко