Справа № 27625/09
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2010-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2010 р. справа № 2а-142/09

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Кожана М.П. Проценко О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області

на постанову Пологівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2009 р.

у справі № 2а-142/09 (категорія статобліку - 2.19.6)

за позовом: ОСОБА_1, м. Пологи, Пологівський район Запорізької області

до: Управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області

про: зобовязання здійснити перерахунок і виплату недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги «Дітям війни», -

ВСТАНОВИЛА:

17.02.2009 р. позивач звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до Управління Пенсійного фонду в Пологівському районі Запорізької області (далі УПФУ в Пологівському районі Запорізької області) про зобовязання відповідача нарахувати та виплатити щомісячну державну соціальну допомогу за 2006-2007 р. р. в сумі 2733 грн. 30 коп.

Позов також містив заяву про поновлення строку звернення до суду.

Постановою Пологівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2009 р. у справі № 2а-142/09 позовні вимоги задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність відповідача та зобовязано УПФУ в Пологівському районі Запорізької області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 щомісячну доплату до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції у даній адміністративній справі та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені заявлених ним позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на помилкове застосування судом норм ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої за наявності достатнього страхового стажу мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом. Зазначає, що відповідно до ч. 3 тієї ж статті мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частиною першою, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, тобто Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Апелянт також зазначає, що суд порушив норми матеріального права, не застосувавши до спірних правовідносин норми, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 530 "Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян".

Апелянт вважає, що діяв відповідно до чинного законодавства, що виключає підстави для задоволення позову.

Дана апеляційна скарга призначена до розгляду відповідно до ст. 197 КАС України в порядку письмового провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач народився 15.09.1939 р., і відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», який набрав чинності з 01.01.2006 року, позивач набув статус «дитини війни», що надає йому право на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни», у тому числі і ст. 6 вказаного Закону, якою встановлено право на підвищення пенсії, яка нараховується та сплачується особам, які мають статус «дитини війни», на 30% мінімальної пенсії за віком.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в УПФУ в Пологівському районі Запорізької області, яким позивачу, як особі з статусом «дитини війни»у 2006, 2007 році не призначалося, не нараховувалося та не виплачувалося підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яке повинно було бути розраховане виходячи із мінімального розміру пенсії за віком.

Обґрунтовуючи рішення щодо вимог позивача, які стосуються 2006 року, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до вимог ст. 110 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 20.12.2005 (із змінами, внесеними 19.01.2006) зазначене підвищення в 2006 році повинно було запроваджуватись поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі згідно з порядком, який мав бути визначений Кабінетом Міністрів України та погоджений Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Оскільки Кабінет Міністрів України в 2006 році так і не визначив порядку виплати 30 % надбавки до пенсії дітям війни, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача, які стосуються 2006 року, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги щодо 2007 року, районний суд зазначив, що дію ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" на 2007 рік було зупинено ст. 111 Закону України від 19.12.2006 "Про Державний бюджет України на 2007 рік" (з урахуванням положень п. 12 ст. 71 цього Закону) та визначено, що у 2007 році підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") у розмірі 50% від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рн/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення п. 12 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" щодо зупинення дії на 2007 рік ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Отже, судом правомірно покладено на Управління Пенсійного фонду обов'язок зробити перерахунок пенсії та правильно визначено початкову та кінцеву дати здійснення такого перерахунку.

Доводи апелянта стосовно того, що вимоги до УПФУ предявлено необґрунтовано, оскільки відповідні бюджетні кошти відсутні, не приймаються, виходячи з такого.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.15 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження через створенні в установленому порядку територіальні управління

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст. 87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст. 21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч. 4 ст. 22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів ніжчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача (який має статус дитини війни), яка передбачена ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»покладено на відповідні територіальні управління Пенсійного фонду України за місцем проживання позивача.

Доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру мінімальної пенсії за віком, оскільки це суперечить вимогам статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»визначає, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної пенсії за віком.

На час розгляду цієї справи судом розмір мінімальної пенсії за віком визначався згідно ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та дорівнював прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ст. 2 ч.1 Закону України «Про прожитковий мінімум»від 15 липня 1999 року, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Виходячи з зазначеного та змісту ч. 3 ст. 150 Конституції України, згідно якої рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, у тому числі є обовязковим до врахування усіма судами України при вирішенні спорів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом зобовязання УПФУ в Пологівському районі Запорізької області здійснити перерахунок та виплатити позивачу надбавку до пенсії, згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. з урахуванням раніше проведених підвищень до пенсії «Дітям війни»за відповідний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Оскільки позивач не оскаржує постанову Пологівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2009 р. спір розглядається судом апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив клопотання позивача та поновив останньому строк звернення до суду за захистом порушеного права не приймаються колегією суддів, виходячи з такого.

Враховуючи похилий вік позивача, наведені ним в позові причини пропуску строку звернення до суду, а також враховуючи неодноразове внесення законодавцем змін до ст.6 Закону № 2195-IV від 18.11.2004 р., якими призупинялася дія цієї норми та змінювався розмір надбавки до пенсії, що вочевидь заважало позивачу розумітися в нормах Законів та дотриматися визначеного КАС України річного строку звернення до суду, слід дійти висновку про відсутність підстав для застосування до позивача негативних наслідків пропущення строку звернення до суду за захистом порушеного права та необхідності задоволення його клопотання.

Посилання апелянта на норми постанови Кабінету Міністрів України № 530 "Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" також не приймаються колегією суддів, як такі, що не відповідають нормам ч. 2 ст. 9 КАС України, згідно якої визначено пріоритет Закону над підзаконним нормативним актом.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються зазначеним вище та дослідженими судом доказами, вони не можуть бути підставою для скасування постанови суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206

Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області залишити без задоволення.

Постанову Пологівського районного суду Запорізької області від 14 липня 2009 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: М.П. Кожан

Суддя: О.А. Проценко