Справа № 43732/09
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2010-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2010 р.

справа № 2а-3172/09/0470

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Проценко О.А. Панченко О.М.

при секретарі судового засідання: Ганноченку А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги прокурора та Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2009 року

у справі № 2а-3172/09/0470 (категорія статобліку-2.11.17)

за позовом Закритого акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Дніпропетровський олійноекстрактний завод»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у Дніпропетровську

за участі прокурора

про скасування податкового повідомлення –рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішення суду обґрунтовано посиланнями на норми ст.7 Закону «Про податок на додану вартість», якими визначено порядок формування податкового кредиту з названого податку.

Суд дійшов висновку, що аргументи відповідача про неможливість включення до податкового кредиту сум ПДВ, сплачених у складі вартості товарних запасів, не використаних на кінець звітного періоду, не заслуговують на увагу, оскільки закон України "Про податок на додану вартість" не пов’язує право на податковий кредит з необхідністю використання придбаних товарів, вартість яких відносить до складу валових витрат виробництва, в одному і тому ж звітному періоді.

Суд не прийняв до уваги аргументи відповідача стосовно того, що товар, придбаний у листопаді –грудні, не використаний у господарській діяльності, оскільки його частково реалізовано за ціною, нижчою від ціни придбання, та зазначив наступне.

Суд не приймає посилання відповідача на акт планової виїзної документальної перевірки діяльності позивача від 14.04.2006 року за період з 01.01.2005 року по 31.12.2005року, в якому стверджується про подальшу часткову реалізацію товару підприємством по ціні нижче його придбання. Підставою видання спірних повідомлень-рішень був акт перевірки від 10.02.2005 року №16-13-312-21-00374385 за період з 01.11.2004 року по 31.12.2004 року, в якому зазначені обставини відсутні, тому вони не беруться судом до уваги.

Суд також дійшов висновку, що відповідач не довів обґрунтованість рішення про зменшення суми бюджетного відшкодування.

Як вказує суд , аналіз податкових декларацій позивача з ПДВ за листопад 2004 р. та грудень 2004 р. та визначених сум в спірних податкових повідомлення-рішеннях свідчить, що позивачем включено до відшкодування з бюджету суму ПДВ, як сплачену, так і несплачену в спірний період, тоді як відповідачем зменшено суму бюджетного відшкодування в цей період на суму, яка перевищує суму несплаченого податку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що акт перевірки фактично не містить обґрунтованого висновку відповідача про відсутність надмірної сплати податку, оскільки відповідачем в акті перевірки не визначена сума ПДВ, яка пов'язується з цими обставинами.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач та прокурор подали апеляційні скарги, у яких просять рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволені позову відмовити.

У обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення суду прийнято внаслідок неповного з’ясування обставин справи та в порушення норм п.п. 7.4.1п.7.4 ст.7 Закону «Про податок на додану вартість», згідно яких податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу)та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Відповідач вважає, що витрати позивача на придбання товару (насіння) у листопаді –грудні 2004 році не можуть у повному обсязі відноситись до складу валових витрат, оскільки названий товар у наступних податкових періодах частково було реалізовано за ціною, нижчою за ціну придбання.

Крім того, відповідач вказує наступне.

Згідно п.5.9 ст.5 Закону № 334 платник податку веде податковий облік приросту, (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів ( далі –записів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції.

Сума перевищення балансової вартості на кінець звітного періоду над сумою вартості на початок звітного періоду належить виключенню зі складу валових витрат, шляхом включення її до складу валового доходу підприємства.

- на 01 листопада 2004 року на загальну суму 12 547 566, 53 грн.

- на 01 грудня 2004 року на загальну суму 185 977 571, 06 грн.

- на 01 січня 2005 року на загальну суму 311 189 338, 06 грн.

Таким чином, балансова вартість насіння соняшника станом на 01 грудня 2004 року перевищує їх балансову вартість в порівнянні з вартістю на 01 листопада 2004 року на 173 430 004, 53 грн., а станом на 01 січня 2005 року в порівнянні з вартістю на 01 грудня 2004 року перевищує на 125 211 767грн.

Так, підприємством придбано та не використано у господарській діяльності протягом місця насіння соняшника у листопаді 2004 року на суму 173430004,53 грн., у грудні 2004 року на суму 125 211 767 грн.(п.1.32 ст.1 Закону № 334 визначено, що господарська діяльність-будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою).

На підставі вищезазначеного, вбачається, що згідно п.5.9 ст.5 Закону № 334 до складу валових витрат не відноситься вищенаведене перевищення (приріст) балансової вартості запасів

- на 01 грудня 2004 року над балансовою вартістю запасів на 01 листопада 2004 року;

- на 01 січня 2005 року над балансовою вартістю запасів на 01 грудня 2004 року.

Посилаючись на норми п.1.8 ст. 1 Закону «Про податок на додану вартість», позивач зазначає, що включенню до бюджетного відшкодування з ПДВ не підлягають, суми ПДВ, нараховані у зв’язку із придбанням товарів, але не сплачені у звітних періодах.

З цього питання СДПІ вказує, що Акт документальної перевірки від 10.02. 2005 року № 16-13-312-21-00374385 чітко зазначає, що у грудні 2004 року позивачем було також придбано насіння соняшника в сумі 165659381,11 грн. та сплачено 88 131 000,0 грн.,кредиторська заборгованість станом на 01.01.2005 р. складала 102048888,52 грн., що підтверджується даними бухгалтерського обліку за листопад –грудень 2004 року. Отже, позивачем було придбано насіння на загальну суму 373955282,28 грн., в той час як сплачено 271906393,76 грн. (373955282, 28- 271906393,76 = 102048888,52 грн.). Навіть при проведенні розрахунків за насіння соняшника, у Позивача станом на період проведення перевірки рахувалась кредиторська заборгованість в розмірі 102048888,52 грн., що також було підтверджено в поясненнях позивача.

Отже, підприємством заявлено до відшкодування з бюджету суму податку на додану вартість, тільки виходячи з факту наявності вказаного податку на додану вартість у отриманих податкових накладних, при цьому надмірність сплати податку у підприємства відсутня, так як відсутній прибуток (доходи) господарської діяльності, оплата за отриманий товар.

Апеляційна скарга прокурора містить аналогічні доводи та посилання.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2009 року по справі № 2а-3172/09/0470 залишити без змін, а апеляційні скарги СДПІ та прокурора на зазначене рішення –без задоволення.

Позивач зазначає, що рішення суду відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, та вказує наступне.Відповідач в апеляційній скарзі свідомо перекручує положення абз. 4 п. 5.9 Закону про прибуток зазначаючи, що «Сума перевищення балансової вартості на кінець звітного періоду над сумою вартості на початок звітного періоду належить виключенню зі складу валових витрат, шляхом включення її до складу валового доходу підприємства». Цей абзац 4 звучить в тексті Закону про прибуток наступним чином : «У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді.»Таким чином, як вбачається з тексту Закону про прибуток, сума перевищення не виключається з валових витрат, як неправильно вказує Відповідач.

Позивач також зазначає, на невірне тлумачення відповідачем норм п.1.32 ст.1 п.п. 5.1, 5.9 ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»та вказує, що витрати, понесені у зв’язку із придбанням товарів, які у подальшому реалізовані підприємством, відносяться до складу валових .

Часткову реалізацію товару за ціною, нижчою від ціни при дбання, позивач пояснює наявністю негативних економічних обставин.

Позивач не погоджується з доводами відповідача та прокурора стосовно порядку формування показників бюджетного відшкодування та вказує наступне.

Закон про ПДВ не передбачає необхідності сплати покупцем товару ПДВ до бюджету напряму (п.7.4.1 Закону про ПДВ свідчить про можливість включення до складу податкового кредиту нарахованих сум ПДВ), оскільки такий податок фактично сплачується до бюджету постачальником товару (на підставі пп.7.7.1 Закону про ПДВ), при цьому податкові зобов’язання такого постачальника (а отже і зобов’язання щодо сплати ПДВ до бюджету) формуються, виходячи с принципу першої події ( Закон про ПДВ).

Відповідач не стверджує, що постачальником Позивача (або постачальником таких постачальників і так далі) не були сплачені належні ( у відповідності до чинного законодавства) суми ПДВ до державного бюджету України. Тому незрозуміло, чому відповідач робить основний акцент на той факт, що відшкодування ПДВ нібито можливе тільки у випадках надмірної сплати ПДВ.

У судових засіданнях прокурор та представник відповідача вимоги та доводи , викладені в апеляційних скаргах підтримали.

Представники позивача проти задоволення апеляційних скарг заперечили з підстав, зазначених вище.

Заслухавши прокурора сторони, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується сторонами, ЗАТ з ІІ "ДОЕЗ" надало до Спеціалізованої Державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Дніпропетровську податкові декларації за листопад та грудень 2004 року, в яких було віднесено до складу податкового кредиту суми ПДВ.

Податкова інспекція не погодилась з значеннями відображеного податкового кредиту та прийняла рішення щодо проведення позапланової документальної перевірки з питань правомірності віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ, відображених у деклараціях за листопад та грудень 2004 року ЗАТ з ІІ "ДОЕЗ". Перевірка проводилась з 17.01.2005 року по 09.02.2005 рік та охоплювала період з 1.11.2004 р. по 31.12.2004р.

Видання спірних повідомлень-рішень пов'язується з наступним обставинами, які викладені в акті перевірки.

Позивач придбав у дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями "Сантрейд" насіння соняшника у листопаді 2004р. на загальну суму 208295901,17 грн., в тому числі сума ПДВ складає 34715983,53 грн., у грудні 2004р. на загальну суму 165659381,11грн., у тому числі ПДВ - 27609896,86 грн.. У листопаді придбано та не використано у господарській діяльності підприємства протягом місяця насіння соняшника на суму 173430004,53 грн.

Станом на 01.12.2004 року Закрите акціонерне товариство з іноземними інвестиціями "Дніпропетровський олійноекстраційний завод" за отримане насіння соняшника має кредиторську заборгованість перед дочірнім підприємством з іноземними інвестиціями "Сантрейд" у сумі 24520507,41 грн.

Оскільки до складу податкового кредиту за листопад 2004р. віднесено податок на додану вартість, сплачений у складі вартості товарних запасів, невикористаних за кінець звітного періоду у господарській діяльності, актом перевірки зазначається, що підприємством необґрунтовано занижена сума податкового зобов'язання звітного періоду, а саме у листопаді 2004р., що підлягає сплаті до бюджету, на суму 28038601,95 грн. (173430004,53*20%)-6647398,96 грн.)

У грудні 2004р. придбано та не використано позивачем у господарській діяльності підприємства протягом місяця насіння соняшника на суму 125211767грн.

Станом на 01.01.2005 року ЗАТ з ІІ "ДОЕЗ" за отримане насіння соняшника має кредиторську заборгованість перед дочірнім підприємством з іноземними інвестиціями "Сантрейд" у сумі 102048888,52 грн.

Оскільки до складу податкового кредиту у грудні 2004 року віднесено податок на додану вартість, сплачений у складі вартості товарних запасів, невикористаних на кінець звітного періоду у господарській діяльності, актом перевірки зазначається, що підприємством необґрунтовано занижена сума податкового зобов’язання звітного періоду, а саме в грудні 2004 року, що підлягає сплаті до бюджету на суму 25042353,40 грн.

За підсумовуючим висновком відповідача з наведених в спірному акті перевірки обставин підприємством необґрунтовано збільшено суму ПДВ, яка підлягає відшкодуванню з бюджету на листопад 2004 р. на суму 26312218 грн. та занижено ПДВ, який підлягає сплаті до бюджету на суму 1726384 грн., а також підприємством необґрунтовано збільшено суму ПДВ, яка підлягає відшкодуванню з бюджету за грудень 2004 р. на суму 25042353 грн.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що висновки перевіряючих не можна визнати такими, що відповідають чинному законодавству, виходячи з наступного.

Порядок формування податкового кредиту регулюється ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість"(в редакції, яка діяла в спірний період), яким встановлено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням (спорудженням) основних фондів, що підлягають амортизації, включаються до складу податкового кредиту такого звітного періоду, незалежно від строків введення в експлуатацію основних фондів, а також від того, чи мав платник податку оподатковувані обороти протягом такого звітного періоду (пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону).

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) -в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг) (пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону).

Наведеними нормами Закону чітко визначено можливість віднесення до складу податкового кредиту витрат платника податку за фактом придбання товару та незалежно від наявності оподатковуваних оборотів з цим товаром в період його придбання.

Як свідчать матеріали справи, віднесення спірних витрат підприємства з придбання насіння соняшника до складу податкового кредиту відбувалося за першою подією, а саме за фактом придбання товару на підставі актів прийому-передачі соняшника, складських квитанцій на зерно та податкових накладних.

Отже, матеріали справи свідчать, що формування позивачем податкового кредиту здійснювалось у відповідності до чинного законодавства, позивачем дотримано вимоги податкового Законодавства щодо формування податкового кредиту, тому нарахування відповідачем податку на додану вартість та зменшення бюджетного відшкодування слід визнати безпідставним.

Посилання відповідача та прокурора на те що, ПДВ, сплачений (нарахований) у ціні товарів, вартість яких ввійшла до складу вартості товарних запасів звітного періоду, не підлягає включенню до податкового кредиту цього періоду, не приймається колегією судів до уваги, як такі, що суперечать нормам ст. 7 Закону «Про податок на додану вартість».

Крім того, доводи відповідача та прокурора стосовно того, що вартість товарів, не реалізованих у звітному періоді, яка ввійшла до складу вартості товарних запасів, не відноситься до складу валових витрат, не приймаються колегією суддів, виходячи з такого.

Відповідно до п.5.9 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»платник податку веде податковий облік приросту (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі-запасів) на складках, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції, витрати на придбання та поліпшення (перетворення, зберігання) яких включаються до складу валових витрат згідно з цим Законом ( за винятком тих, що отримані безкоштовно).

Отже, у обліку приросту (убутку) товару враховується саме вартість товарів, витрати на придбання яких включаються до складу валових витрат.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що згідно абз. 4 п. 5.9 Закону про прибуток «Сума перевищення балансової вартості на кінець звітного періоду над сумою вартості на початок звітного періоду належить виключенню зі складу валових витрат, шляхом включення її до складу валового доходу підприємства». Однак абзац 4 звучить в тексті Закону про прибуток наступним чином : «У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді.»Таким чином, як вбачається з тексту Закону «Про оподаткування прибутку підприємств», сума перевищення не виключається з валових витрат.

Колегія суддів також не приймає доводи відповідача та прокурора стосовно того, що спірні витрати на придбання товару не відносяться до складу валових як такі, що не пов’язані із господарською діяльністю.

Зазначені висновки містяться у акті планової виїзної документальної перевірки діяльності позивача від 14.04.2006 року за період з 01.01.2005 року по 31.12.2005 року, в якому стверджується про подальшу часткову реалізацію товару підприємством по ціні нижче його придбання.

Висновки названого акту були предметом розгляду по справі А 37 / 11-07 за позовом ЗАТ ІІ «Дніпропетровський олійноекстракційний завод»до СДПІ по роботі з великими платниками податків про визнання недійсними податкових повідомлень –рішень, якими позивачу визначено зобов’язання з податку на прибуток.

Як свідчать матеріали справи, постановою суду апеляційної інстанції від 16.01.2008 року по справі А 37/11-07 (а.с. 237-242 т.7) позовні вимоги підприємства в частині податку на прибуток задоволено.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено обставини щодо правомірності формування позивачем валових витрат у листопаді –грудні 2004 року та їх зв'язок із господарською діяльністю підприємства

В ухвалі суду апеляційної інстанції також зазначено наступне «Правомірність віднесення витрат по придбанню 219 875 216 кг. насіння соняшнику в сумі 311 629 401 грн.89 коп. була підтверджена перевіркою діяльності позивача за період з 01.10.2002 по 01.01.2005. Акт відповідача від 27.04.2005 № 116 -13-312-00374385 про результати планової комплексної документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства позивач за період з 01.10.2002 по 01.01.2005 наявний в матеріалах справи».

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як свідчать пояснення сторін, на момент розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції судові рішення у справі № А 37/11-07 не є зміненими або скасованими.

Крім того, слід зазначити, що СДПІ по роботі з ВПП не спростовано доводів позивача, що реалізація насіння соняшника проводилася з різних елеваторів, що розташовані ближче до покупця з метою зменшення транспортних витрат та у зв’язку із зменшенням об’ємів виробництва, пов’язаного із порушенням строків реконструкції підприємства, що викликало необхідність термінової реалізації товару.

Що стосується зменшення бюджетного відшкодування слід зазначити наступне.

Як свідчить зміст апеляційної скарги, посилаючись на норми п.1.8 ст.1 Закону «Про податок на додану вартість», відповідач та прокурор зазначають, що за змістом названого Закону, право на відшкодування виникає лише при фактичній надмірній сплаті податку на додану вартість, а не самого факту існування зобов’язання по сплаті податку на додану вартість в ціні товару.

В той же час підприємством заявлено до відшкодування з бюджету суму податку на додану вартість, тільки виходячи з факту наявності вказаного податку на додану вартість у отриманих податкових накладних, при цьому надмірність сплати податку у підприємства відсутня, так як відсутня повна оплата за отриманий товар.

З зазначеним не можна погодитися з наступних підстав.

Закон про ПДВ не передбачає необхідності сплати покупцем товару ПДВ до бюджету напряму (п.7.4.1 Закону про ПДВ у редакції, чинній у листопаді –грудні 2004 року, передбачав можливість включення до складу податкового кредиту нарахованих сум ПДВ), оскільки такий податок фактично сплачується до бюджету постачальником (продавцем) товару (на підставі пп.7.7.1 Закону про ПДВ), при цьому податкові зобов’язання такого постачальника (а отже і зобов’язання щодо сплати ПДВ до бюджету) формується виходячи з принципу першої події ( Закон про ПДВ).

Відповідач не стверджує, що постачальниками Позивача (або постачальником таких постачальників) не були сплачені належні ( у відповідності до чинного законодавства) суми ПДВ до державного бюджету України.

Крім того, як свідчать матеріали справи, висновків стосовно фіктивності та протиправності угод, укладених позивачем з контрагентами, невиконання названих угод, несплати ПДВ контрагентами, матеріали справи не містять. Отже, доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення останьої та скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 199, 200,205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора та Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2009р.- без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Ухвалу виготовлено у повному обсязі 24.01.2011 р.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: О.А. Проценко