Справа № 423/2268/11
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Київ К/800/39860/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Заїки М.М.

Кочана В.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 березня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання встановити статус члена сім'ї померлого ветерана війни,

встановила:

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання встановити статус члена сім'ї померлого ветерана війни.

Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що ОСОБА_2 звернулась з заявою до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про видачу їй посвідчення члена сім'ї загиблого. Позивач посилається на те, що її чоловік, проходив дійсну військову службу та за життя був кадровим офіцером, проте не брав участі у захисті Батьківщини (у розумінні Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту) чи бойових діях на території інших держав.

Судами також встановлено, що ОСОБА_3, чоловік ОСОБА_2, проходив службу у Збройних Силах СРСР та України і набув статус ветерана військової служби.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Згідно рішення Військово-лікарської комісії Південного регіону від 9 грудня 2010 року захворювання, яке призвело до його смерті, пов'язане з проходженням ним військової служби. За життя ОСОБА_3 не набув статусу ветерана війни.

У 2011 році ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про надання їй статусу члена сім`ї загиблого ветерану війни, але Департамент праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради у листі № 32-к від 4 березня 2011 року у задоволенні заяви відмовив.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що правові підстави для встановлення позивачу статусу члена сім'ї померлого ветерана відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дія цього закону розповсюджується на: сім'ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), а також внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів; сім'ї військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, які призивалися на збори військовозобов'язаних Міністерства оборони, органів внутрішніх справ і державної безпеки колишнього Союзу РСР і загинули (померли) під час виконання завдань по охороні громадського порядку при надзвичайних ситуаціях, пов'язаних з антигромадськими проявами; сім'ї загиблих під час Великої Вітчизняної війни осіб із числа особового складу груп самозахисту об'єктових та аварійних команд місцевої протиповітряної оборони, а також сім'ї загиблих внаслідок бойових дій працівників госпіталів, лікарень та інших медичних закладів.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв'язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім'ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Враховуючи викладене, для встановлення статусу «Сім`я загиблого», необхідна наявність умов, зазначений у статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Дія згаданої норми розповсюджується на членів сімей лише осіб, які, по-перше, за життя набули право на статус ветерану війни та, по-друге, загинули (пропали без вісті) або померли.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що ОСОБА_3 такого статусу не набув, а отже відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відсутні підстави для розповсюдження такого статусу на його дружину.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими і підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 березня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання встановити статус члена сім'ї померлого ветерана війни - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді М.М. Заїка

В.М. Кочан