Справа № 826/6736/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 липня 2015 року № 826/6736/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І. , суддів Данилишин В.М. Качура І.А. ., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві
провизнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дії та бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, щодо невиплати позивачу грошового забезпечення під час перебування на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції за період з 24.04.2014 року по 25.06.2014 року; визнання протиправними дії та бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, щодо невидачі трудової книжки, неподання та неоформлення документів до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві для призначення позивачу пенсії; зобов'язання відповідача виплатити грошове забезпечення під час перебування на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції за період з 24.04.2014 по 25.06.2014 року; зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України видати трудову книжку, підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві усі необхідні документи для нарахування позивачу пенсії, виходячи з грошового забезпечення за посадою, яку позивач займав до звільнення з органів внутрішніх справ та стягнути на користь позивача з Міністерства внутрішніх справ України відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем безпідставно не виплачено грошове забезпечення в період з 24.04.2014 року по 25.06.2014 року, не нарахована пенсія у визначеному законодавством розмірі та не видана трудова книжка.

Відповідач та третя особа, явку своїх уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про місце, дату та час судового розгляду справи. Письмових заперечень чи пояснень відповідач та третя особа, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору не подали. При цьому, відповідачем на виконання вимог судового запиту надано суду копію особової справи позивача та довідку -розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1

В судовому засіданні відповідно з урахуванням положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, з липня 1984 року по 25.06.2014 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.

З квітня 2012 року по 24.04.2012 року позивач працював на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції.

Згідно наказу Міністерства внутрішніх справи України від 25.06.2014 року № 1161 о/с позивач був звільнений у відставку за п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - через скорочення штатів із виплатою компенсації за 22 доби невикористаної відпустки за 2014 рік.

Після звільнення позивача із займаної посади 24.07.2014 року він звернувся до Міністерства внутрішніх справ України з проханням вжиття необхідних заходів для проведення повного розрахунку та підготовки документів для оформлення пенсії.

02.10.2014 року позивача повідомлено, що розрахунок за період з 24.04.2014 року по 25.06.2014 року та інші належні виплати будуть проведені після врегулювання Департаментом кадрового забезпечення Міністерства внутрішніх справ України питання стосовно приведення організаційно-штатних змін у відповідність до правових норм.

20.03.2015 року позивач повторно звернувся до відповідача із рапортом та проханням надати доручення відповідним службам вжити необхідних заходів для проведення повного розрахунку та подальшого оформлення пенсії.

Станом на день звернення позивача до суду та вирішення даної адміністративної справи відповідачем не вчинено дій щодо виплати належного позивачу грошового забезпечення, виплата пенсії та не видана трудова книжка у зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захитслм порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження", Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та іншими нормативно-правовими актами, частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження дій та бездіяльності суб'єкта владних повноважень, Окружний адміністративний суд міста Києва, досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність оскаржуваних дій та бездіяльності чинному законодавству, законність та обгрунтованість їх вчинення або утримання від вчинення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. N 499 (далі - Інструкція № 499).

За приписами п. 1.4 вказаної Інструкції грошове забезпечення виплачується особам рядового, молодшого, середнього, старшого та вищого начальницького складу, які призначені на штатні посади в апараті Міністерства внутрішніх справ України, головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізницях, їм підпорядкованих органах, вищих навчальних закладах, науково-дослідних установах, Державній службі охорони при МВС, на підприємствах, в установах, організаціях і підрозділах системи МВС та які навчаються в навчальних закладах системи МВС або зараховані в розпорядження відповідного органу внутрішніх справ.

Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо (п. 1.5 Інтсрукції № 499).

Відповідно до п. 1.6 Інструкції грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно п. 1.15. Інструкції № 499 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісяця з 20 до 25 числа за поточний місяць.

Відповідно до п. 2.2.5. вказаної Інструкції у разі звільнення зі служби виплата посадового окладу за займаною посадою припиняється з дня, наступного за днем виключення особи рядового чи начальницького складу зі списків особового складу органу, підрозділу, закладу чи установи органів внутрішніх справ.

Як вбачається з довідки про доходи № 514 від 21.05.2015 року та не спростовано відповідачем, при звільненні ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту транспортної міліції - начальника кримінальної міліції грошове забезпечення позивачу виплачено не було. Відповідно до вищевказаної довідки, наданої відповідачем, грошове забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2014 року складає 14 578,00 грн., за травень 2014 року - 3 300,00 грн.

На день розгляду справи по суті заборгованість зі сплати грошового забезпечення відповідачем залишається не погашеною.

Враховуючи, що Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України встановлено обов'язок відповідача виплатити позивачу грошове забезпечення, який відповідач не виконав суд вважає за необхідне зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України виплатити позивачу грошове забезпечення під час перебування на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції за період з 24.04.2014 року по 25.06.2014 року.

При цьому суд наголошує, що метою адміністративного судочинства є саме захист порушених прав та охоронюваних законом інтересів у зв'язку з чим належним способом захисту порушеного права є саме зобов'язання відповідача вчинити дії.

Стосовно вимоги позивача про зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України видати трудову книжку, підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві усі необхідні документи для нарахування позивачу пенсії, виходячи з грошового забезпечення за посадою, яку позивач займав до звільнення з органів внутрішніх справ суд вказує про наступне.

Відповідно до положень п.п.1.1 п.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно вимог п.2.3, п.2.4 Інструкції від 29 липня 1993 року №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно п.2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма №П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року № 277), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Положеннями п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

При цьому для осіб працездатного віку необхідно вказати час, тривалість та місце проходження підвищення кваліфікації, яке пройшов працівник за останні два роки перед звільненням.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Загальний стаж роботи записується сумарно, тобто зазначається загальна кількість років, місяців, днів роботи без уточнення, на якому підприємстві, в які періоди часу і на яких посадах працював у минулому власник трудової книжки.

Зі змісту ст. 47 Кодексу законів про працю вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу вище зазначених положень діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що відповідач при звільненні позивача зобов'язаний видати трудову книжку, а в разі неможливості видати йому оригінал трудової книжки повинен був видати йому дублікат трудової книжки.

З огляду на викладене суд вбачає наявними підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України видати ОСОБА_1 трудову книжку.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві усі необхідні документи для нарахування позивачу пенсії суд керується наступним.

Як вказувалось вище наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2014 року № 1161 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції за п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - через скорочення штатів.

Відповідно до ст. 1, п. "а" ч. 1 ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Пенсія за вислугу років призначається: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше.

Відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 50 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії відповідно до цього Закону призначаються: особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пункту "б" статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення зі служби.

Згідно п. 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 №135/13402 заяви про призначення пенсії за вислугою років подаються особами до головних управлінь Пенсійного Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи МВС України.

Отже, в даному випадку пенсія за вислугою років призначається з наступного дня після звільнення зі служби шляхом подання заяви до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві через уповноважений орган МВС України.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, що в свою чергу спростовує доводи позивача про протиправність бездіяльності в частині неподання та неоформлення відповідних документів у зв'язку з чим вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги позивача вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд також вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно зі ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкод ування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача, та майнових втрат. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 5 000 грн, а тому вказана вимога задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 122, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення під час перебування на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції за період з 24.04.2014 по 25.06.2014 року.

3. Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України видати трудову книжку ОСОБА_1.

4. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В. М. Данилишин