Справа № 802/1188/15-а
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 липня 2015 року м. Київ К/800/32000/15

Суддя Вищого адміністративного суду України Сорока М.О., розглянувши матеріали касаційної скарги Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2015 року і ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2015 року у справі за позовом Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до комунального підприємства "Козятинська районна аптека Козятинської районної ради" про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з комунального підприємства "Козятинська районна аптека Козятинської районної ради" заборгованість в розмірі 14287,15 грн.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень пункту п'ятого частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з наступного.

Статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно статті 18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленою Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 3 статті 18-1 Закону Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Статтею 20 Закону, передбачено, що підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Аналізуючи вказані норми, вбачається, що на суб'єктів господарювання покладено обов'язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів і надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. При цьому, обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком самостійно підбирати інвалідів на створені робочі місця. Водночас, законодавець зобов'язує підприємства надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

Судами встановлено, що комунальним підприємством "Козятинська районна аптека Козятинської районної ради" з 25.06.2014, з дня відкриття вакансії на підприємстві, до Козятинського міськрайонного центру зайнятості подавалась Інформація про попит на робочу силу (вакансії) за формою №3-ПН, з інформування щодо наявності вакансій для інвалідів.

Відповідачем також подано до Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік за формою 10-ПІ, затвердженою наказом Мінпраці України від 10.02.2007 № 42, в якому зазначено, що в 2014 році середньооблікова кількість штатних працівників в нього становила 13 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб, фонд оплати праці штатних працівників - 366,7 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника - 28207,69 грн. Кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" становить 1 особа.

Листом від 02.04.2015 № 05-31/144 Козятинський міськрайонний центр зайнятості повідомив позивача, що комунальне підприємство "Козятинська районна аптека Козятинської районної ради" лише з 25.06.2014 почало подавати центру зайнятості інформацію про попит па робочу силу за формою № 3-ПН для працевлаштування інвалідів.

Неподання відповідачем інформації про наявність вільних робочих місць за формою № 3-ПН для працевлаштування інвалідів до 25.06.2015 обґрунтовується наступним.

Згідно наказу № 5 від 03.04.2008 ОСОБА_1, яка є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується копією витягу із акта огляду у МСЕК, прийнята на посаду головного бухгалтера КП "Козятинська районна аптека Козятинської районної ради" та була звільнена відповідно до наказу від 13.06.2014 № 15. Враховуючи, що 13.06.2014 є п'ятниця, субота та неділя на підприємстві є вихідними днями, то наступним днем з якого вважається вакансія відкритою є 16.06.2014.

25.06.2014 позивачем в межах 10 робочих днів, встановлених п. 2.1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН, подано до центру зайнятості інформації про попит на робочу силу за формою №3-ПН для працевлаштованих інвалідів.

Враховуючи, що відповідачем здійснено всі заходи щодо працевлаштування інвалідів, передбачені законодавством, суди попередніх інстанції дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки доводи скаржника не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи у зв'язку із ненаведенням підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права, ця касаційна скарга є необґрунтованою.

За таких обставин у відкритті касаційного провадження за даною касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом п'ятим частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити Вінницькому обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2015 року і ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2015 року.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з доданими до скарги матеріалами направити Вінницькому обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.О. Сорока