Справа № 814/565/13-а
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2015-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/565/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

доповідача, судді: Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В., Романішина В.Л.

за участю секретаря: Тропанець О.В.

розглянув в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2013 року за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП) звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом, та, посилаючись на протиправність висновків податкового органу щодо нереальності господарських операцій ФОП з його контрагентом ФОП ОСОБА_2 по факту отримання позивачем транспортних послуг від останнього, визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2013 року,

За наслідками розгляду зазначеної справи Миколаївським окружним адміністративним судом 04 квітня 2013 року прийнято постанову про задоволення позовних вимог.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання контрагентом свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету тягне відповідальність з негативними наслідками саме щодо цієї особи та не є підставною для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній мав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого кредиту.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що позивачем безпідставно сформовані податкові зобов'язання, задекларовані в деклараціях за рахунок сум ПДВ по податкових накладних, виписаних на продаж транспортних послуг, оскільки в ході перевірки з'ясовано, що зазначені операції не мали реального характеру, товар не перевозився та не зберігався.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрована виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 19.04.2010 за № 0051471.

02.07.2010 ФОП "ОСОБА_1" уклала договір про надання послуг з вантажних перевезень з ФОП "ОСОБА_2". Відповідно до цього договору ФОП "ОСОБА_2" мав право залучати субпідрядників (а.с. 58).

Крім того, ФОП "ОСОБА_2" укладені договори про надання йому транспортних послуг з боку компаній ТОВ "Агрорегіон-Трейд-7" та ПП "Електропроммаш".

На виконання договору на перевезення з ООО "Новые напитки" позивачем залучався ФОП "ОСОБА_2" до перевезення вантажів замовника, за що йому перераховувалися відповідні кошти, а вони, в свою чергу, видавали на адресу ФОП "ОСОБА_1" податкові накладні. ФОП "ОСОБА_2" було перераховане 33170 грн, у т.ч. ПДВ 5528,35 грн.

Зазначені кошти ФОП "ОСОБА_1" віднесло до податкового кредиту за липень 2010 року.

Актом від 08.01.2013 № 13/17-200- Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) по фінансово-господарським взаємовідносинам з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) по податку на додану вартість за період з 01.07.10 по 31.07.10 встановлено заниження позивачем податку на додану вартість у розмірі 5528, 35 грн у зв'язку з штучно сформованим податковим кредитом по контрагенту ФОП ОСОБА_2 (а.с. 26).

На підставі зазначеного акта перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.01.2013 № на суму 5528, 35 грн за основним платежем та на суму 1382, 09 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (а.с. 10).

Під час перевірки ревізори дійшли висновку про те, що договори між ФОП "ОСОБА_2" та його субпідрядниками на здійснення транспортних послуг є нікчемними, укладеними без реального наміру здійснювати господарську діяльність, лише з метою набуття податкової вигоди. Підставою для таких висновків стало те, що зазначені підприємства не знаходяться за місцезнаходженням, не мають основних засобів, та мають у ланцюгах своїх постачальників фіктивні підприємства.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.198.2 ст.198 Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Кодексу податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для бюджетного відшкодування.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог статті 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При перевірці відповідності правочину ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватися наявність наміру порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що фіктивна діяльність суб'єкта господарювання повинна доводитись в рамках кримінально-процесуального законодавства, зокрема вироком або постановою суду щодо притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб підприємства за здійснення фіктивної підприємницької діяльності.

Апеляційний суд вважає правильним висновки суду першої інстанції, що наявність в ланцюгу постачальників контрагента позивача ФОП "ОСОБА_2" підприємства, яке не виконувало своїх податкових зобов'язань (ТОВ "Агрорегіон-Трейд-7" та ПП "Електропроммаш"), не може бути підставою для визнання нікчемними правочинів, укладених позивачем та його контрагентом.

Враховуючи відсутність підстав нікчемності зазначеного правочину, передбачених Цивільним кодексом України, а також відсутність судового рішення про визнання недійсним договору між ФОП "ОСОБА_1" та ФОП "ОСОБА_2", суд першої інстанції під час розгляду справи правомірно оцінював їх як дійсні.

При цьому, наявні в матеріалах справи видаткові й податкові накладні, розрахункові (платіжні) документи ті ніші документи, в силу Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» N996-XIV від 16.07.1999 та Положення N168/704, є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити. Докази того, що вказані накладні, розрахункові (платіжні) документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні. Відтак, віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених в ціні за транспортні послуги, надані за видатковими накладними, відповідає вимогам ст. 198 Податкового кодексу України.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржена постанова - без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 198, 200, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2013 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили після проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України на протязі двадцяти днів з моменту проголошення судового рішення.

Суддя-доповідач: О.О.Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: В.Л. Романішин