Справа № 185/9072/14-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року м. Київ К/800/6336/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Мороз Л.Л.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року

у справі №185/9072/14-а (2-а/185/232/14)

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області

про визнання рішення протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі по тексту ФОП ОСОБА_4) звернувся до суду з позовом до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, яким просив визнати протиправним та скасувати рішення 38 сесії скликання Павлоградської міської ради Дніпропетровської області від 19 листопада 2013 року "Про поновлення строку дії договорів оренди земельних ділянок" в частині відмови йому в поновленні строку дії договору оренди земельної ділянки та зобов'язати повторно розглянути його заяву щодо питання поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого за №00001 від 31.01.2011р. на земельну ділянку площею 0,0038 га на вул. Дніпровська (район ресторану "Шахтар"), для обслуговування торговельного павільйону.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2014 року у справі № 185/9072/14-а(2а/185/232/14) позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано. Провадження в адміністративній справі закрито.

При скасуванні рішення місцевого адміністративного суду та закритті провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач, як власник землі, вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій. Тому даний спір не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції, ФОП ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, просить вищезазначену ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року скасувати, а постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2014 року залишити в силі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Павлоградською міською радою Дніпропетровської області та позивачем 31 січня 2011 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0038 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, для обслуговування торговельного павільйону.

За умовами договору він укладений на 3 роки. Орендар має переважне право на його поновлення, письмово повідомивши власника не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку його дії.

Вищевказаний договір був укладений на підставі рішення Павлоградської міської ради від 06 липня 2010 року №1248-66/У.

31 жовтня 2013 року ФОП ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою щодо поновлення договору оренди землі.

Рішенням відповідача №1068-38/УІ від 19 листопада 2013 року позивачу відмовлено у поновленні строку дії договору оренди земельної ділянки. Договір оренди на земельної ділянки вважати таким, що втрачає чинність 31 січня 2014 року.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із правовою позицією суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 140, частини 1 статті 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

За приписами частини 2 та 2 статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

В пунктах «а», «б», «в», «ґ» і «к» статті 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень міської ради належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування; вилучення їх із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідної територіальної громади селища; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Положеннями статті 172 Цивільного кодексу України закріплено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, що перебувала у його власності, відповідач, відповідно до статті 5 Земельного кодексу України, має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто, при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею. У цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин іншому, яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій.

Враховуючи викладене вище, судова колегія Вищого адміністративного суду України наголошує, що Павлоградська міська рада, як власник землі, вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому права користування земельною ділянкою в порядку, встановленому законом. Водночас, відповідач владних управлінських функцій у цих відносинах не здійснював.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 названого Кодексу, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

В Кодексі адміністративного судочинства України вказано, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, не може бути розглянутий за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Такі висновки суду узгоджуються з практикою Верховного Суду України, висловленою в постановах від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 17 лютого 2015року у справі № 21-551а14, від 16 грудня 2014 року у справі № 21-544а14, від 09 грудня 2014 року у справі № 21-308а14, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 03 червня 2014 року у справі 21-144а14, від 14 лютого 2012 року у справі 21-1041во10 та № 21-1042во10, які в силу положень частини 1 статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковими для врахування.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що апеляційний суд вимог процесуального законодавства не порушив, оскільки спір у справі має вирішуватись за правилами господарського процесуального законодавства.

Відповідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі суду, вона ґрунтується на вимогах норм матеріального та процесуального законодавства, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року у справі №185/9072/14-а (2-а/185/232/14) - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: