Справа № 826/16953/14
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2015-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

20 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Старової Н.Е., Файдюка В.В., при секретарі - Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про визнання нечинними (недійсними) положення наказу від 03.12.2012 року №125 в частині, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про:

- визнання нечинним (недійсним) положення п.п. 3.5-3.8 Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 року №125;

- визнання нечинним (недійсним) положення ч. 2 п. 3.6 Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 року №125;

- стягнення на підставі ст. 56 Конституції України з відповідача на користь ОСОБА_2 завдану йому моральну шкоду в сумі 1 000 000 євро, що дорівнює 17 000 000 грн. на введення в оману та порушення його права доступу до суду, права на проведення досконального розгляду його звернень, нечесне та неповажне ставлення до його вимоги зі сторони прокуратури та суду, що обумовлено дією положень п.п. 3.5-3.8 Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 року №125.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 березня 2015 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

16 липня 2015 року, через канцелярію Київського апеляційного адміністративного суду, надійшло клопотання позивача про забезпечення грошовою допомогою з Державної казначейської служби України у розмірі вартості проїду плацкарти Львів-Київ та Київ-Львів, добовими, та проживання у готелі Києва.

Відповідно до частини 1 статті 91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять (ч.2 ст. 91 КАС України).

Враховуючи, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони, а норми чинного закнодавства не перебачають виплати судом грошової допомоги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні означеного клопотання.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Генерального прокурора України №125 від 03.12.2012 року затверджено Інструкцію про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення (надалі - Інструкція №125).

Відповідно до ст. 123 Конституції України, організація та порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Повноваження Генерального прокурора України з керівництва органами прокуратури передбачені Законом України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII (надалі - Закон №1789).

Зокрема, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону №1789, Генеральний прокурор України відповідно до законів України видає обов'язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.

На виконання вищезазначеного положення наказом Генерального прокурора України №125 від 03.12.2012 року затверджено Інструкцію про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення.

У відповідності до п.п. 1.1 та 1.2 Інструкції №125, Інструкція встановлює єдиний порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинене кримінальне правопорушення і матеріалів самостійного виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Визначений єдиний порядок поширюється на діяльність працівників органів прокуратури, які в межах компетенції мають відповідні повноваження щодо: приймання заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення; реєстрації у відповідній книзі обліку заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення; розгляду заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та визначення підстав щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно ст. 1 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК України), порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

В свою чергу, приписами ст. 214 КПК України врегульовано процедуру початку досудового розслідування.

Так, відповідно до ч. 1-2 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з ч. 1 ст. 218 КПК України, досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

З метою належної організації діяльності, визначення більш чіткого механізму проведення такої роботи наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 року №125 затверджено вищевказану Інструкцію.

Приписами п. 3.5 Інструкції №125 передбачено, що керівник органу прокуратури районного рівні або його заступник вчиняє одну з таких дій: самостійно вносить відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами, повідомленнями, що надійшли до органу прокуратури або на підставі рапорту, складеного за результатами наглядової перевірки; визначає у формі резолюції слідчого прокуратури або прокурора для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку досудового розслідування або передачі з дотриманням правил підслідності наявних у нього матеріалів до органу досудового розслідування.

Заяви, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення, що віднесені до підслідності органів прокуратури та надійшли на розгляд прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур на правах обласних, Генеральної прокуратури України, керівниками підрозділів апаратів направляються для організації досудового розслідування з дотриманням територіального принципу до прокуратури відповідного рівня.

Рішення про передачу таких заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань слідчими прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур на правах обласних, Генеральної прокуратури України, приймається керівниками органу прокуратури (п. 3.6 Інструкції №125).

За заявами, повідомленнями про вчинені кримінальні правопорушення, що не підслідні органом прокуратури, але надійшли на розгляд прокуратур обласного рівня чи Генеральної прокуратури України керівники структурних підрозділів апаратів організовують роботу щодо скерування їх відповідно до міських, районних, міжрайонних, міжрайонних, районних у містах та прирівняних до них прокуратур, прокуратур обласного рівня за територіальною юрисдикцією (п. 3.7 Інструкції №125).

Заяви, повідомлення про кримінальні правопорушення, що надійшли до міських, районних, міжрайонних, районних у містах та прирівняних до них прокуратур, прокуратур обласного рівня, але вчинені на території іншого міста, району, району в місті, області, за дорученням керівника цих прокуратур або керівника структурного підрозділу прокуратури обласного, міського (з районним поділом) рівня з дотриманням територіального принципу направляється до відповідної прокуратури через прокурора вищого рівня (п. 3.8 Інструкції №125).

З аналізу вищенаведених положень Інструкції №125, суд дійшов висновку, що останні не містять вказівок щодо альтернативного порядку розгляду заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а лише деталізують порядок розгляду заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, віднесені до підслідності органів прокуратури, а, відтак, не суперечить вимогам ст. 214 КПК України.

Водночас, слід зазначити, що невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань оскаржується слідчому судді у порядку та строки, передбачені ст.ст. 303, 304 КПК України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що Інструкцію №125 прийнято Генеральним прокурором України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання нечинними (недійсними) положення наказу від 03.12.2012 року №125 в частині задоволенню не підлягають.

Крім того, аналіз постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.95 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" дає підстави зробити висновок, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Втім позивач не довів суду ані факту спричинення моральної шкоди, ані вини та протиправності дій відповідача, ані причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та спричиненням моральної шкоди, оскільки суду не надано жодних доказів завдання позивачу фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо).

Таким чином, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя Н.Е.Старова

суддя В.В.Файдюк

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Файдюк В.В.

Старова Н.Е.