Справа № 826/6326/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 липня 2015 року № 826/6326/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Київської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії
Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Київської міської ради (далі - відповідач, КМР) за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа), в якій просить:

- визнати протиправним застосування Рішення виконавчого комітету - Київської міської ради депутатів трудящих від 24 квітня 1956 року за № 640 разом з нікчемним «Переліком земельних ділянок в кварталі № 1233 Подільського району міста Києва» при прийнятті рішення Київською міською радою VI сесії XXIV скликання від 25 вересня 2003 року за № 24/898 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» в частині пункту 87 додатку до цього рішення пов'язаного з передачею у власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1;

- скасувати пункт 87 додатку до рішення Київської міської ради VI сесії XXIV скликання від 25 вересня 2003 року за № 24/898 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» пов'язаного з передачею у власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1;

- зобов'язати Київську міську раду безоплатно передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 850 (вісімсот п'ятдесят) квадратних метри по АДРЕСА_1, яка перебувала у його користуванні з 1988 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно застосував Рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящихся від 24 квітня 1956 року № 640 (далі - Рішення № 640) при вирішенні питання стосовно передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 Рішенням Київською міською радою VI сесії XXIV скликання від 25 вересня 2003 року за № 24/898 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» (далі - Рішення № 24/898)

Також позивач, зазначив, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення № 24/988 керувався «Переліком земельних ділянок в кварталі № 1233 Подільського району м. Києва» (далі - Перелік), який в свою чергу є додатком до Рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящихся від 24 квітня 1956 року № 640, який немає юридичної сили та є нікчемним, оскільки не містить ніяких реквізитів (номеру, дати та підпису уповноваженої особи, яка склала чи затвердила перелік), а в самому Рішенні не зазначено перелік додатків до Рішення.

Позивач також наголошував на тому, що має право спільної сумісної власності на 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 із земельною ділянкою загальною площею 850 (вісімсот п'ятдесят) кв. м., згідно із договором купівлі-продажу від 31 серпня 1988 року в якому визначений розмір земельної ділянки та вказано у технічному паспорті на жилий будинок (домоволодіння).

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, та зазначив, що позивачу було передано 1/2 частину від 0.1 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 у спільну часткову власність загальною площею 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) кв. м. на підставі Рішення № 24/898, також зазначив, що відповідач діяв в межах та в спосіб встановлений чинним законодавством.

Відповідач заперечує проти доводів позивача стосовно права власності ОСОБА_1 саме на 850 (вісімсот п'ятдесят) кв. м., тим, що згідно Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в містах не більше 0.10 га, тобто згідно чинного законодавства на момент оформлення права власності на 1/2 земельної ділянки частина позивача не може становити 850 кв. м., так як виділ пропорційної частки для ОСОБА_1 та ОСОБА_3 можливий з 0.1 га також відповідач наголосив на тому, що у разі задоволення позовної вимоги стосовно передачі позивачу 850 кв. земельної ділянки буде порушено право співвласника в оформленні права на частину, що є меншою ніж Ѕ земельної ділянки.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, та в письмових запереченнях поданих до суду зазначила, що на підставі Рішення Київською міською радою VI сесії XXIV скликання від 25 вересня 2003 року за № 24/898 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності саме на 1/2 земельної ділянки 0.1 га по АДРЕСА_1, а також звертає увагу на те, що визнання права сумісної власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 вчинялося згідно із чинним законодавством на момент виникнення спірних правовідносин, а також оформлено належним чином та в межах повноважень третьої особи державними актами співвласників з визначенням часток кожного окремо.

В судовому засіданні на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням народного суду Подільського районного суду м. Києва від 05 травня 1988 року у цивільній справі №2-693/1988р. про установлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на спадкове майно, судом було встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 13.08.1948 року житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 був куплений ОСОБА_4

За результатом розгляду цивільної справи №2-693/1988р. народним судом Подільського району м. Києва було визнано право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

Між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу від 31 серпня 1988 року посвідчений державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори - ОСОБА_6, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації, за яким власник ОСОБА_7 продає ОСОБА_1 1/2 частини жилого будинку, розташованого на земельній ділянці розміром 850 кв. м. та має житлову площу 29.0 кв. м., надвірні будівлі. На підставі викладеного вище у Реєстраційній книзі було внесено запис № 4050 від 19 вересня 1988 року.

Рішенням Київської міської ради VI сесії XXIV скликання від 25 вересня 2003 року за № 24/898 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» земельна ділянка по АДРЕСА_1 передана у спільну часткову власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд громадянам ОСОБА_8 та ОСОБА_1.

На підставі вищевказаного рішення Департаментом земельних ресурсів зареєстровано та видано державні акти № 03-7-03862 від 09 квітня 2012 року та № 03-7-03847 від 09 квітня 2012 року на право приватної власності на земельну ділянку 0,1 га, розташовану по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_8 відповідно 1/2 кожному з співласників від площі земельної ділянки.

28 травня 2014 року позивачем було подано клопотання (вх. 08/В-1086 від 28.05.2014 р.) до Київської міської ради, як колегіального органу, з проханням розглянути питання про відновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1, що виникли під час приватизації земельної ділянки, яка знаходилася у володінні ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та про скасування Рішення № 24/898 в частині передачі позивачу у приватну власність земельної ділянки 500 кв. м. для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд. Також позивач просив у вищевказаному клопотанні прийняти на сесії Київської міської ради нове рішення про передачу позивачу у власність земельної ділянки 850 кв. м. по АДРЕСА_1

Листом від 27 червня 2014 року № 057027-08/В-1086-274 заступник директора Департаменту земельних ресурсів Ю. Мосійчук повідомив, про розгляд клопотання позивача, а також повідомив, що за результатами розгляду підстави для перегляду та скасування Рішення № 24/898 відсутні.

Листом від 29 серпня 2014 року за № 057027-В-4883/1-4415 Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у зв'язку із розглядом заяви київського міського голови від 15 липня 2014 року (вх. № В-4883 від 01 серпня 2014 року) повідомив, що Рішення № 24/898 приймалося у відповідності до закону та в межах наданих повноважень, з урахуванням документів і матеріалів наданих ОСОБА_1 та ОСОБА_8, які вказували на те, що площа земельної ділянки, що перебувала у володінні співвласників становила 0.11 га, а не 0.15 га, як вказано у технічному паспорті на жилий будинок (домоволодіння).

Також в листі № 057027-В-4883/1-4415 від 29 серпня 2014 року зазначено, що згідно із матеріалами технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу № 85635, виготовленого у 1994 році НВФ «Топокад», фактична сума площ земельних ділянок з обліковими кодами 85:635:045 та 85:635:048, що перебували відповідно у користуванні співвласників жилого будинку становила 0.11 г, що підтверджується також і технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) яка передається у спільну часткову власність, що була підготовлена у 2012 році на замовлення ОСОБА_1 від 23 вересня 2011 року № В-122011 та громадянки ОСОБА_8 від 07 вересня 2010 року № М-2085 у відповідності до рішення Київської міської ради від 25 вересня 2003 року № 24/898. В додатку до технічної документації міститься акт прийома-передачі межових знаків, підписаний позивачем та ОСОБА_8, в якому зазначено, що власники земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не мають.

Листом роз'яснено , що на підставі заяви позивача та ОСОБА_8 №В-851 від 30 січня 2012 року та № М-850 від 30січня 2012 року відповідно, у базі даних міського земельного кадастру також були зареєстровані земельні ділянки: площею 50 кв. м. (код 85:635:131) за ОСОБА_1 та площею 23 кв. м. (код 85:635:130) і площею 40 кв. м. (код 85:635:132) за громадянкою ОСОБА_8 Також повідомлено, що сума казаних вище ділянок та площі приватизованої земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 становить 0.11 га.

Позивачем з метою з'ясування питання про земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 в м. Києві було направлено запит до Київської міської ради з проханням надати інформацію на матеріальному носії у вигляді належно засвідченої копії Рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящихся від 24 квітня 1956 року № 640.

Листом від 31 грудня 2014 року № 05-11-1242 Державний архів м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив про надання архівної копії Рішення № 640 «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Молотовського, Дарницького, Печерського, Жовтневого, Подільського, Кагановичського районів» з додатком до цього рішення - «Перелік земельних ділянок в кварталі № 1233 Подільського району м. Києва», який позивач отримав 06 січня 2015 року.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

У відповідності до статті 4 Земельного кодексу України земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно з частиною другою статті 140 Конституції України, особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1, підпункту 2.3 пункту 2 Положення про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 19 грудня 2002 року №182/342, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та згідно з законодавством забезпечує виконання повноважень Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сфері земельних відносин, є підзвітним та підконтрольним Київській міській раді та виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), безпосередньо підпорядковується Київському міському голові, а з питань управління землями державної власності, розпорядження якими здійснює виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) - виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації).

Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація) через Департамент у межах своєї компетенції здійснює управління землями комунальної власності територіальної громади міста Києва, землями державної власності в межах міста Києва, розпорядником яких є виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (далі - землі державної власності в межах міста Києва), забезпечує проведення в місті земельної реформи, раціональне використання та охорону цих земель на території міста.

Згідно статті 10 Закону України "Про Державний земельний кадастр" об'єктами Державного земельного кадастру є: землі в межах державного кордону України; землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць; обмеження у використанні земель; земельна ділянка.

Частиною другою статті 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Частиною 2 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно частини третьої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Частина сьома статті 118 Земельного кодексу України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень частини восьмої та дев'ятої статті 118 Земельного кодексу України розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія).

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, з нормам Земельного кодексу України, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що процедура одержання громадянином безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розпочинається із подання громадянами відповідного клопотання, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства); і лише після отримання клопотання разом із необхідними документами таке клопотання розглядається відповідною місцевою адміністрацією чи радою, яка дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно з листа № 057027-В-4883-4413 від 29.08.2014 фактична сума площ земельних ділянок з обліковими кодами 85:635:045 та 85:635:048, що перебували відповідно у користуванні співвласників жилого будинку становила 0.11 г, що підтверджується також і технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) яка передається у спільну часткову власність, що була підготовлена у 2012 році на замовлення ОСОБА_1 від 23 вересня 2011 року № В-122011 та громадянки ОСОБА_8 від 07 вересня 2010 року № М-2085 у відповідності до рішення Київської міської ради від 25 вересня 2003 року № 24/898. В додатку до технічної документації міститься акт прийома-передачі межових знаків, підписаний позивачем та ОСОБА_8, в якому зазначено, що власники земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не мають.

Позивачем та співвласником земельної ділянки було подано необхідні документи з клопотанням про встановлення права власності, а саме про видачу державного акту (Серія ЯЖ № 033952) на право власності на земельну ділянку.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видно відповідні державні акти, так і самі акти на право власності, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. До того ж, видача державного акта на права власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статтей 116, 118 Земельного кодексу України - недійсними.

На момент отримання державного акту позивач не скористався своїм правом на оскарження меж земельної ділянки встановленій в акті на право власності, а саме правом звернення до суду з позовом про визнання недійсним державного акту з встановленням межі земельної ділянки 1/2 від 0,10 га по провулку Бурденка, буд. № 6 в м. Києві та правом оскарження складеної технічної документації зі складання проекту землеустрою організації території по передачі земельних ділянок у власність.

Згідно плану земельної ділянки, яка міститься в графічному вигляді в технічному паспорті на житловий будинок (домоволодіння) (№ інвентаризаційної справи 19312, № правової реєстрації 4050) загальна площа земельної ділянки становить 1491 кв. м. з яких 641 кв.м. підлягає вилученню і залічення до міськземфонду, тобто в залишку залишається земельна ділянка розміром 850 кв. м.

Згідно договору-купівлі продажу від 31 серпня 1988 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_1 Ѕ частину житлового будинку, розташованого на земельній ділянці 850 кв.м., що знаходиться в м. Києві, Подільському районі, по провулку Бурденко, буд. 6.

Згідно ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0, 25 га, в селищах - не більше 0, 15 га, в містах - не більше 0, 10 га. Ст. 120 Земельного кодексу України у відповідній редакції зазначає, що при переході права власності на будівлю чи споруду д кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Оскільки для міста Києва встановлено норму безоплатної приватизації для будівництва та обслуговування житлового будинку площа 0,10 га, то у випадку ОСОБА_1 безоплатний та максимальний можливий розмір передачі в користування 500 кв. м., що встановлено Рішенням № 24/898 та державним актом на право власності на земельну ділянку.

У зв'язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним застосування Рішення виконавчого комітету - Київської міської ради депутатів трудящих від 24 квітня 1956 року за № 640 разом з нікчемним «Переліком земельних ділянок в кварталі № 1233 Подільського району міста Києва» при прийнятті рішення Київською міською радою VI сесії XXIV скликання від 25 вересня 2003 року за № 24/898 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» в частині пункту 87 додатку до цього рішення пов'язаного з передачею у власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та про скасування пункту 87 додатку до рішення Київської міської ради VI сесії XXIV скликання від 25 вересня 2003 року за № 24/898 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» пов'язаного з передачею у власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, оскільки Київська міська рада діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та чинним законодавством.

Спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності (ст. 356 Цивільного кодексу України (далі - Цивільний кодекс)). Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності (ст. 368 цього Кодексу).

Згідно з п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України (чинного на даний момент) за земельну ділянку, на якій розташовано будівлю, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території:

кожному з таких осіб у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб - власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовано такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу).

Водночас підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 цього Кодексу).

Отже, якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб та не поділена в натурі, то податок за земельну ділянку, на якій розташовано таку будівлю, сплачується з урахуванням прибудинкової території у рівних частинах кожним співвласником такої будівлі або однією з таких осіб-власників за їх згодою.

Якщо право власності на земельну ділянку, на якій розташовано будівлю, що перебуває у спільній власності кількох юридичних осіб, оформлено на одну з таких осіб, то така особа є платником земельного податку відповідно до даних Державного земельного кадастру.

Якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділена в натурі, або перебуває у спільній частковій власності, то податок за земельну ділянку, на якій розташовано таку будівлю, сплачується кожним співвласником будівлі пропорційно належній йому частці з урахуванням прибудинкової території.

Згідно з ст. 14 Закону України «Про плату за землю» (чинного на момент винесення платіжного доручення, втратив чинність Закон втратив чинність на підставі Кодексу N 2755-VI ( 2755-17 ) від 02.12.2010, ВВР, 2011, N 13-14, N 15-16, N 17, ст.112) за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних осіб або громадян, земельний податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних осіб або громадян, земельний податок нараховується кожному з них пропорційно їх частці у власності на будівлю.

У зв'язку із вищевикладеним суд не може визнати платіжне доручення від 23.05.2002 року про нарахування податку на землю належним доказом на підтвердження частки ОСОБА_1, а саме на 0.0850 га, оскільки зазначеної площі земельна ділянка перебувала у власності співвласників і це є лише підтвердженням загальної площі ділянки з якої відбувалося пропорційне нарахування частки кожного та обов'язкового платежу кожного, а не виділеної частини саме ОСОБА_1

Згідно Типової інструкції з діловодства у центральних державних архівних установах України, Державному архіві в АРК, державних архівах областей, міст Києва та Севастополя (далі - типова інструкція) визначено порядок видачі належним чином засвідченої копії, а саме в п.1.7 визначено, що служба діловодства відповідно до покладених на неї завдань засвідчує гербовою печаткою документи, підписані керівництвом установи.

Як вбачається з матеріалів справи, на судовий запит судді Келеберди В.І. Державним архівом м. Києва було надано довідку про перейменування вулиці Нова, 113 на вул. Бурденка.

П. 3.51 типової інструкції визначено, що копія документа виготовляється і видається тільки з дозволу керівника установи, його заступників або керівника структурного підрозділу. Установа може засвідчити копії лише тих документів, що створюються в ній, а також у разі підготовки документів для надання судовим органам, під час вирішення питань щодо прийняття громадян на роботу, навчання, засвідчення їхніх трудових, житлових та інших прав у взаємовідносинах з установою.

П. 3.52 встановлює правила засвідчення копії документа, а саме, що напис про засвідчення документа складається зі слів «згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціали імені) та прізвища, дати засвідчення копії і проставляється нижче реквізиту документа «Підпис».

Тобто як вбачається з матеріалів справи Державним архівом міста Києва надано належним чином засвідчена копія Рішення № 640, що в свою чергу встановлює можливість бути підставою для прийняття Київською міською радою Рішення № 24/898 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд».

Позовна вимога про зобов'язання Київську міську раду безоплатно передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 850 (вісімсот п'ятдесят) квадратних метри по АДРЕСА_1, яка перебувала у його користуванні з 1988 року не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо зобов'язання безоплатної передачі у власність є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, від так завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення

Таким чином, вищевказана позовна вимога розцінюється Окружним адміністративним судом міста Києва саме як втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, проаналізувавши зазначені правові норми та зміст матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість дій з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. І. Келеберда