Справа № 826/11947/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2015-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 липня 2015 року № 826/11947/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за заявоюНауково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України
до Державної фінансової інспекції в м. Києві
про визнання протиправними та скасування вимоги від 19.05.2015 року

№26-032-14-14/4788.

На підставі ч.4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України, звернувся з позовом до Державної фінансової інспекції в місті Києві (надалі - Відповідач) про визнання протиправним та скасування абзаців 2-4 пункту 2 вимоги Державної фінансової інспекції в місті Києві від 19.05.2015 року №26-032-14-14/4788 "Про усунення порушень, виявлених ревізією".

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що Відповідачем в супереч вимогам законодавства безпідставно винесено вимогу від 19.05.2015 року №26-032-14-14/4788 "Про усунення порушень, виявлених ревізією", оскільки в діях Позивача були відсутні порушення.

В судовому засіданні представники Позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач зазначає, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання, а в частині стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 14 липня 2015 року судом, відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі п. 2.4. Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на І квартал 2015 року та відповідно до направлень на проведення ревізії, виданих начальником Держфінійспекції в м. Києві Яцейко А.П. від 13.01.2015 року № 49 заступником начальника відділу Ромащенко О .В. (з 14.01.2015 року по 09.02.2015 року, з 17.03.2015 року по 20.03.2015 року та з 25.03.2015 року по 26.03.2015 року - 27 робочих днів), від 13.01.2015 року №50 провідним державним , фінансовим інспектором Крюковою Л.В. (з 14.01.2015 року по 27.01.2015 року, 02.02.2015 року, 09.02.2015 року - 13 робочих днів), від 13.01.2015 року № 48 старшим державним фінансовим інспектором Ковальчук Т.Г. (з 14.01.2015 року по 31.02.2015 року, з 04.09.2015 року по 09.02.2015 року, з 17.03.2015 року до 26,03.2015 року - 27 робочих днів), від 13.01.2015 року №47 старшим державним фінансовим інспектором Співак В Ю (з 14.01.2015 року по 09.02.2015 року, з 17.03.2015 року по 27.03.2015 року - 30 робочих днів), від 16.03.2015 року № 767 державним фінансовим інспектором Голубковим А.І. (з 17.03.2015 року по 26.03.2015 року - 8 робочих днів) проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України (надалі - Інститут) за період з 01.01.2010 року по 01.01.2015 року.

За результатами проведеної ревізії складено Акт від 03 квітня 2014 року №032-30/573 (надалі - Акт).

Враховуючи те, що вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, керуючись пункту 1 частини 1 статті 8, пункту 7 статті 10, частини 2 статті 15 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" підпункту 15 пункту 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 310, пунктів 46, 49-50, 52 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Уряду від 20.04.2006 № 550, Держфінінспекцією в м. Києві листом від 19 травня 2015 року № 26-032-14-14/4788 направлено Науково-дослідному інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України письмову вимогу про усунення виявлених ревізією порушень, в якій вимагає: опрацювати матеріали ревізії та усунути виявлені порушення законодавства, у тому числі, відшкодувати збитки, завдані зазначеними порушеннями в установленому законодавством порядку. Розглянути питання про притягнення працівників установи, винних у зазначених порушеннях, до встановленої законом відповідальності. Для усунення зазначених порушень законодавства пропонує: стягнути з винних осіб у порядку, встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю завдану Інституту матеріальну шкоду у розмірі 670,79 тис. грн.; стягнути з винних осіб у порядку, встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю завдану державному бюджету матеріальну шкоду у розмірі 619,14 тис. грн.; відобразити за даними бухгалтерського обліку Інституту кредиторську заборгованість на загальну суму 16,0 тис. грн. (надалі-Вимога).

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

В частині позовних вимог щодо скасування Вимоги про стягнення з винних осіб завдану Інституту шкоду у розмірі 670,79 тис. грн., Позивач зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Переліку платних послуг, які можуть надаватися бюджетними науковими установами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2003 р. № 1180 (у редакції до 26.11.2012 р.) до такого переліку відносилась підготовка ординаторів, аспірантів, докторантів понад державне замовлення.

Підготовка здобувачів на платній основі Переліком платних послуг не передбачена, тому Інститут не був зобов'язаний укладати оплатні договори на підготовку здобувачів.

Стаття 53 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 р. № 2984-ІІІ (чинного до вступу в дію Закону України № 1556-VII від 01.07.2014 р.) розрізняє поняття «здобувач», «ординатор», «аспірант» та «докторант». При цьому на відміну від аспірантів та докторантів здобувачі не навчаються в аспірантурі та не перебувають в докторантурі вищого навчального закладу або наукової установи, а лише прикріплюються до них.

Відповідно до п. 1, п. 44 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» від 01.03.1999 р. № 309 Аспірантура і докторантура є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації. Аспірантура і докторантура відкривається при вищих навчальних закладах третього або четвертого рівнів акредитації і прирівняних до них закладах післядипломної освіти (далі - вищі навчальні заклади), у наукових установах, які мають висококваліфіковані науково-педагогічні та наукові кадри, сучасну науково-дослідну, експериментальну та матеріальну базу. Самостійна робота над дисертацією на здобуття наукового ступеня кандидата наук є однією з форм підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів.

У відповідності до пунктів 4, 45 та 46 цієї постанови, оплатні договори мають укладатися лише у випадку підготовки наукових кадрів в аспірантурі та докторантурі. Підготовка здобувачів на платній основі із укладенням договору вищевказаною Постановою не передбачена. За таких обставин підготовка Інститутом здобувачів без укладання оплатних договорів є правомірною поведінкою та не становить порушення норм чинного законодавства.

Позивач посилається, що чинне законодавство не передбачає обов'язкового укладання оплатних договорів при підготовці здобувачів, а тому, Інститут діяв в межах чинного законодавства, і його дії не становлять правопорушення, на підставі якого може виникати обов'язок відшкодувати шкоду.

В частині щодо скасування Вимоги про стягнення з винних осіб завданої Інституту шкоди у розмірі 619,14 тис. грн., Позивач зазначає наступне.

Позивач зазначає, що Інститутом у 2010 році на виконання науково-дослідних робіт фактично використано на 22 785,55 грн. більше за узгоджену протоколами та калькуляцією суму кошторисної вартості науково-дослідних робіт. При цьому, вищезазначені видатки проведено за рахунок асигнувань, передбачених на виконання інших науково-дослідних робіт, по яких протягом року відбулась економія коштів, а саме: НДР РК № 0107U009140 у сумі 5 105,25 грн., НДР РК № 0109 U008062 у сумі 11 332,59 грн., НДР РК № 0107 U009139 у сумі 840,50 грн., НДР РК № 0109U008060 на суму 15 599,32 грн.; Інститутом у 2011 році на виконання науково-дослідних робіт фактично використано на 89 106,81 грн. більше за узгоджену протоколами та калькуляцією суму кошторисної вартості науково-дослідних робіт. При цьому вищезазначені видатки проведено за рахунок асигнувань, передбачених на виконання інших науково-дослідних робіт, по яких протягом року відбулась економія коштів, а саме: НДР РК № 0107U009140 у сумі 33 641,99 грн., НДР РК № 0110U006244 у сумі 13 545,72 грн., НДР РК № 0109U008061 у сумі 42 026,49 грн.; Інститутом у 2012 році на виконання науково-дослідних робіт фактично використано на 54 253,66 грн. більше за узгоджену протоколами та калькуляцією суму кошторисної вартості науково-дослідних робіт. При цьому вищезазначені видатки проведено за рахунок асигнувань, передбачених на виконання інших науково-дослідних робіт, по яких протягом року відбулась економія коштів, а саме: НДР РК № 0109U008062 у сумі 5 226,28 грн., НДР № 0110U006244 у сумі 23 477,17 грн., НДР РК № 0109 U008060 у сумі 30 186,64 грн.; Інститутом у 2013 році на виконання науково-дослідних робіт фактично використано на 250 414,22 грн. більше ніж за узгоджену протоколами та калькуляцією суму кошторисної вартості науково-дослідних робіт. При цьому вищезазначені видатки проведено за рахунок асигнувань, передбачених на виконання інших науково-дослідних робіт, по яких протягом року відбулась економія коштів, а саме: НДР РК № 0109U008062 у сумі 112 291,01 грн., НДР РК № 58 у сумі 22 058,16 грн., НДР РК № 0112U007756 у сумі 42 205,87 грн.; Інститутом у 2014 році на виконання науково-дослідних робіт фактично використано на 202 582,91 грн. більше ніж за узгоджену протоколами та калькуляцією суму кошторисної вартості науково-дослідних робіт. При цьому вищезазначені видатки проведено за рахунок асигнувань, передбачених на виконання інших науково-дослідних робіт, по яких протягом року відбулась економія коштів, а саме: НДР РК № 44 у сумі 55 545,67 грн., НДР РК № 0111U00288 у сумі 80 468,09 грн., НДР РК № 0112U07757 у сумі 66 632,01 грн.

На думку Позивача, впродовж 2010-2014 р.р. в Інституті не допускалось перевищення витрачання коштів в межах затверджених програм бюджетного фінансування за відповідними кодами бюджетної класифікації. Вартість науково-дослідних робіт відповідає запланованому обсягу фінансування виконання робіт по Інституту за програмами та загальній вартості робіт за договорами, визначеної у зведених калькуляціях кошторисної вартості на НДДКР у період з 2010 по 2014 р.р.

Суд приймає до уваги посилання Позивача щодо формування сум фінансової діяльності, проте, зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2, пунктів 1, 7, 10 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" (надалі - Закон 2939-XII), головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування. Органу державного фінансового контролю надається право: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року N 499/2011, Держфінінспекція, відповідно до покладених на неї завдань, а також через підпорядковані територіальні органи, має право, зокрема, звертатись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави з позовом про стягнення таких збитків, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому є обов'язковою до виконання.

Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

З наведеного вбачається наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Зважаючи на те, що збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю про стягнення таких збитків, правильність обчислення їх розміру перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня , 13 травня 2014 року (справи №№ 21-40а14, 21-89а14) та від 28 жовтня 2014року справа № 21-462а14).

Частина перша статті 2442 КАС України встановлює, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

З огляду на те, що оскаржувані пункти Вимоги стосуються відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, в той час як вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги і не є обов'язковими до виконання, Суд зазначає, що останні не несуть юридичного наслідків для позивача, а тому, не порушують його прав та інтересів.

За таких обставин, враховуючи всі обставини в справі та приймаючи до уваги рішення Верховного суду України, суд приходить до висновку про відмову у задоволені адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук