Справа № 712/1268/148 (2а-712/101/14)
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2015 р. м. Київ К/800/34123/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Шведа Е.А.,

розглянула у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області про визнання дій щодо відмови в призначенні пенсії неправомірними,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області щодо відмови у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку на 10 років та про зобов'язання відповідача призначити і провести нарахування такої пенсії з моменту набуття права на пенсію.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.02.2014 року адміністративний позов задоволено. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в м.Черкасах щодо відмови в призначенні ОСОБА_3 пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно ст.55 ч.1 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м.Черкасах вчинити дії, спрямовані на призначення ОСОБА_3 пенсії із зменшенням пенсійного віку на 10 років, відповідно до ст.55 ч.1 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2014 року скасовано постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.02.2014 року та прийняти нову постанову. У задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у справі, ОСОБА_3 подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та змінити судове рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 р., має правовий статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (2 категорія).

Згідно з довідкою № 400 від 27.09.1994 р., виданої Черкаським автотранспортним підприємством № 17162, ОСОБА_3 у період з 23.05.1986 р. по 01.06.1986 р. проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в м. Прип'ять.

25 червня 2013 р. позивач звернувся до Управління із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 03.12.2013 р. позивача повідомлено про прийняте рішення щодо відмови у призначенні пенсії з підстав відсутності первинних документів, які б підтверджували факт виконання робіт по ліквідації наслідків аварії та недостатності страхового стажу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (надалі за текстом - Закон № 796-ХІІ) учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на 10 років.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Отже, пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ може бути призначено особам, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних та мають не менше 15 років страхового стажу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недостатність страхового стажу позивача для призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ без повного з'ясування усіх обставин справи.

Зокрема, суд не надав належної оцінки наявності суперечливих доказів щодо стажу позивача.

Так, у довідці УПФУ від 25.02.2014 року № 267 вказано, що загальний стаж позивача становить 15 років 6 місяців 28 днів.

При цьому, суд апеляційної інстанції на підставі даних лише трудової книжки дійшов висновку про наявність у позивача 11 років 8 місяців 8 днів страхового стажу.

Між тим, згідно із статтею 62 Закону основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За наявності суперечливих даних, зокрема, щодо загального стажу, суду необхідно встановити дійсні обставини справи, проаналізувавши наявні докази та, за необхідності, витребувавши додаткові докази, залежно від встановлених обставин вирішити справу.

Враховуючи, що відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судового рішення апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу. Суд апеляційної інстанції може встановити нові обставини, якщо вони не встановлювалися судом першої інстанції у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає можливим направити справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 227 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2014 року у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: