Справа № 296/12800/13-а (2а/296/51/14)
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" липня 2015 р. м. Київ К/800/31737/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області (далі - УПФУ) в якому просила визнати незаконною бездіяльність та зобов'язати відповідача перевести її з пенсії за віком, призначеної на підставі статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ, в редакції, чинній на день звернення позивача із заявою про переведення) на пенсію, згідно Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон № 3723-ХІІ, в редакції спірного періоду), починаючи з 8 липня 2013 року.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що відповідач безпідставно, всупереч вимог чинного законодавства відмовив їй у призначенні пенсії згідно Закону № 3723-ХІІ, чим порушив її права, а тому ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними рішення скасувати та відмовити у позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов суди виходили з того, що Законом № 796-ХІІ позивачу зменшено пенсійний вік, встановлений статтею 26 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV, в редакції виникнення спірних правовідносин) на 10 років, це також підтверджено і постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 12 жовтня 2012 року, а тому ОСОБА_4 має право на призначення їй пенсії згідно Закону № 3723-ХІІ, починаючи з дня звернення із заявою, тобто з 8 липня 2013 року.

Проте до такого висновку суди дійшли в порушення норм матеріального права виходячи з наступного.

У відповідності до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судами встановлено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, є особою, постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії, перебуває на обліку в УПФУ та одержує пенсію за віком, згідно статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Страховий стаж роботи позивача складає більше 30 років, з яких стаж роботи на посаді судді становить 20 років.

8 липня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до УПФУ з заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію, згідно Закону № 3723-ХІІ, однак у її задоволенні відповідач відмовив.

Крім того, позивач, станом на день подання вищезазначеної заяви, продовжувала працювати на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області.

Так, за змістом частин 1, 3 статті 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Буквальне тлумачення змісту статті 55 Закону № 796-ХІІ дає підстави колегії суддів для висновку, що у осіб, зазначених у цій статті виникає право на призначення і виплату лише тих пенсій, які передбачені цим Законом і Законом № 1058-ІV.

Разом з тим, призначення пенсій на підставі статті 37 Закону № 3723-ХІІ відбувається за визначеною цим Законом процедурою, за наявності певних умов для реалізації права на даний вид соціального забезпечення.

Зокрема, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Отже, вищевказана стаття пов'язує право на одержання пенсії державних службовців з пенсійним віком, встановленим статтею 26 Закону № 1058-ІV і не передбачає пільг щодо зменшення пенсійного віку для призначення цього виду пенсії, зокрема і на підставі статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Окрім цього, згідно з положеннями першого речення частини 1 статті 138 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу», або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Таким чином, як Закон № 3723-ХІІ так і Закон № 2453-VI не передбачає можливості призначення суддям пенсії, у разі якщо такі продовжують працювати.

Право на пенсійне забезпечення у відповідності до норм вищевказаних Законів № 3723-ХІІ і № 2453-VI виникає у судді лише після його виходу у відставку, з підстав, встановлених законодавством.

Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій позивач, на час звернення з заявою про переведення її на пенсію згідно Закону № 3723-ХІІ не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-ІV і продовжувала працювати на посаді судді, а зниження пенсійного віку на підставі статті 55 Закону № 796-ХІІ застосовується для призначення пенсій згідно цього Закону і Закону № 1058-ІV і не може бути взято до уваги при визначені права на пенсію державних службовців.

За таких обставин, відповідач, відмовляючи у задоволенні заяви позивача про переведення її на пенсію за Законом № 3723-ХІІ діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, висновки судів про незаконність бездіяльності УПФУ та наявності підстав для зобов'язання відповідача призначити позивачу спірну пенсію не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і дотриманні норм процесуального права, а їх рішення підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

За правилами статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись статтями 223, 229, 232 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

п о с т н о в и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області задовольнити.

Постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2014 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало