Справа № 806/1715/15
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року Житомир справа № 806/1715/15

категорія 3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шимоновича Р.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 Абдульхалім до Головного управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,-

встановив:

Громадянка ОСОБА_1 ОСОБА_2 Абдульхалім звернулась до суду з позовом, у якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Житомирській області № 7о/д від 23.01.2015 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 Абдульхалім";

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Житомирській області повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 Абдульхалім про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань за ознакою належності до соціальної групи (етнічна меншина - курди), не може повернутись до країни походження - ОСОБА_1. Наведені обставини стали підставою для звернення до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, наказом № 7о/д від 23.01.2015 управління Державної міграційної служби України в Житомирській області відмовило в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, мотивуючи необґрунтованістю заяви ОСОБА_2 Абдульхалім та відсутністю умов, передбачених пп. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вважає, що під час прийняття оспорюваного рішення відповідач не дослідив ситуацію, яка впродовж чотирьох років триває у ОСОБА_1, а також не враховано обґрунтованість її побоювань при поверненні у країну походження стати жертвою переслідувань за ознакою належності до соціальної групи, жертвою тортур та катувань з боку терористичних угрупувань.

Позивач у судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача - управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (далі - відповідач -1) подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. Також, до матеріалів справи додано письмові заперечення проти позову, у яких зазначено, що за результатами детального вивчення відомостей повідомлених заявником, їх співвідношення з об'єктивною інформацією по країні походження було зроблено висновок про те, що твердження заявника про загрозу її життю при поверненні до країни походження є не доведеними. ОСОБА_2 Абдульхалім не довела жодного факту поданої заяви, не надала жодного прикладу переслідування за будь-якою із конвенційних ознак. У запереченнях відповідач-1 акцентує увагу суду на тому, що у 2012 році позивач зверталась до управління ДМС у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 10.08.2012 № 3396-12 від 10.08.2012 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того наголошує, що відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України" у заявника на сьогоднішній день існує можливість легалізувати своє перебування на території України, оскільки у 2012 році на території України остання народила дочку - ОСОБА_3 Емад. Зважаючи на встановлені обставини, відповідач-1 дійшов висновку про те, що факти, викладені у заяві не відповідають вимогам п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що стало підставою для прийняття оспорюваного наказу.

Представник відповідача - управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - відповідач - 2) в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. На адресу суду направив заяву, у якій повідомив суд про неможливість прибути в судове засідання.

Справа розглядається порядку письмового провадження на підставі частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Встановлено, що 23.01.2015 управлінням Державної міграційної служби України у Житомирській області видано наказ № 7о/д, яким громадянці ОСОБА_4 Арабської Республіки ОСОБА_2 Абдульхалім відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Мотивація відмови викладена у висновку від 23.01.2015, відповідно до якого заявниця не надала достовірних, правдоподібних фактів щодо особистого переслідування. Не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявниці позасудової смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання, які відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", є підставами для отримання додаткового захисту. Заявниця зверталась до УДМС України у Вінницькій області, однак отримала відмову. Одночасно заявницею порушено п. 16 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" щодо залишення території України в установлений строк. Заявниця мала всі підстави для того, щоб у 2012 році легалізувати своє перебування на території України, однак не зробила цього.

Матеріалами справи підтверджено, що 26.01.2015 управлінням Державної міграційної служби України в Житомирській області вручено ОСОБА_2 Абдульхалім повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №3/8-14.

Не погодившись із наказом відповідача - 1, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача-1 на відповідність приписам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, судом встановлено наступне.

Положеннями статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені наступні терміни:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Встановлено, що ОСОБА_2 Абдульхалім громадянка ОСОБА_1, народилась у м. Хасака, ОСОБА_1.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 Абдульхалім, стверджує, що у 2010 році була змушена залишити ОСОБА_1 через початок війни, яка триває вже чотири роки. Ситуація в ОСОБА_1 жахлива, немає їжі, світла, гуманітарної допомоги тим, хто там лишився. Відбуваються вибухи, перестрілки, а також викрадення людей з метою вимагання грошей. Також зазначила, що вона по етнічній групі - курд, переслідування курдів та дискримінація по всій території ОСОБА_1 залишається проблемою, уряд нічим не допомагає.

Також, із анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прослідковується, що 29.12.2010 на підставі візи позивач перетнула кордон України. На сьогоднішній день ОСОБА_2 Абдульхалім перебуває в Україні нелегально.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зі частинами 1, 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 12 указаної статті Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;

ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

заповнює інші необхідні документи;

оформлює особову справу;

роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;

заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно зі частиною 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Із протоколу співбесіди від 05.01.2015 вбачається, що ОСОБА_2 Абдульхалім у 2010 році з чоловіком прибула до України в гості до сестри чоловіка, яка проживає у місті Житомирі. Під час перебування в Україні, заявниця дізналась про те, що у ОСОБА_1 розпочалась війна.

Висновком працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.01.2015 зафіксовано:

- що факти, викладені заявницею про те, що місцем її проживання є місто Ель-Камишли, ОСОБА_1, можуть вважатись правдоподібними та імовірними;

- що факти, викладені заявницею про ситуацію збройного конфлікту в країні її походження, є правдоподібними. В той же час, інформація з інтернет-видань вказує на намагання учасників конфлікту та представників Міжнародних спільнот на території Хасеке (місце проживання заявниці) досягнути спільних домовленостей і врегулювати військовий конфлікт;

- УДМС України у Вінницькій області відмовило заявниці у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. ДМС України підтримало висновок УДМС України у Вінницькій області;

- встановлено, що у заявниці є дочка ОСОБА_3 Емад, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Житомира, Україна. Тому, ОСОБА_3 Емад має всі підстави для набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до частини 3 статті 8 Закону України "Про громадянство України". У разі набуття дочкою заявниці громадянства України, ОСОБА_2 Абдульхалім має всі підстави, відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію" отримати дозвіл на імміграцію в Україну.

Проте, аналізуючи повідомлені факти та відомості, викладені в заяві-анкеті, повідомлені під час співбесіди, відповідач дійшов висновку, що заявниця повинна була виїхати із України не пізніше 29.03.2011. У свою чергу, відомості про причини виїзду із країни походження, зазначені у заяві-анкеті, суперечать доводам, повідомленим під час співбесіди. Зокрема, у заяві ОСОБА_2 Абдульхалім стверджує, що була змушена покинути ОСОБА_1 через початок війни, а у протоколі співбесіди зафіксовано, що остання прибула до України в гості до сестри чоловіка. Тобто, на момент виїзду із ОСОБА_1, ніякого конфлікту в країні її громадянської належності не було.

На переконання відповідача-1, свідчення заявниці мають загальний характер, позбавлені конкретних фактів та підстав. Крім того, заявниця засвідчила, що жодного разу до неї не було застосовано фізичного або психічного насилля. Заявниця не приймала участі у політичній та релігійній діяльності, не була членом жодних організацій чи політичних партій, не приймала участі в демонстраціях, мітингах проти уряду ОСОБА_1, з огляду на що немає підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обов'язок суду вирішувати спори на підставі Конституції України закріплений положеннями принципу законності викладеного у пункті 1 частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

Спірною обставиною у справі є обґрунтованість прийняття відповідачем наказу № 7 о/д від 23.01.2015, яким відмовлено позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та пов'язані із цим відносини. З даного приводу суд зазначає наступне.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає основні ознаки, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Згідно пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 (у редакції постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 N 3, із змінами та доповненнями), при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Із інтернет - джерел стосовно країни походження позивача прослідковується наступна інформація:

1. Збройний та політичний конфлікт в ОСОБА_1 розпочався 15 березня 2011 року з демонстрацій, які були частиною Арабської весни, та переріс у повстання та громадянську війну в 2012 році. Протестувальники вимагали відставки ОСОБА_5 аль-Асада та завершення майже 50-річного однопартійного правління Баасистів. Ситуація в ОСОБА_1 є частиною Арабської весни хвилі соціальних переворотів у країнах Арабського світу, що вимагали більшої політичної свободи і повалення самодержавства. Натхненні успішними революціями в Тунісі та Єгипті, сирійські протестувальники використовували такі засоби, як марші, голодування, заворушення та вандалізм аби позбутись майже п'ятдесятилітнього правління партії Баас. Деякі політичні оглядачі охарактеризували повстання як "безпрецедентне". Оскільки протести не припинялися, для їхнього придушення сирійський уряд почав застосовувати танки та снайперів. В особливо неспокійних областях було перекрито воду та електроенергію, і сили безпеки вдалися до конфіскації борошна та продуктів харчування. ОСОБА_4 армія взяла в облогу міста Дару, Думу, Баніяс, Хаму, Хомс, ОСОБА_3, Тель-Калях, Ідліб, Ар-Растан, Джиср-аш-Шугур, Дейр-ез-Зор, Латакію. За словами свідків, солдатів, що відмовилися відкрити вогонь по демонстрантах, було страчено сирійською армією. ОСОБА_4 уряд заперечив повідомлення про дезертирства і звинуватив "озброєні банди" у розв'язанні конфлікту. За даними ООН, на початок березня 2013 року загинуло в ході громадянської війни понад 70.000 сирійців. Кількість біженців досягла 1 000 000 осіб, переважна більшість осіла в сусідньому Лівані, також в Йорданії, Туреччині та інших суміжних країнах. Кількість втікачів значно зросла з початку 2013 року, в січні-лютому 2013 їх кількість склала 420.000 осіб. Понад 2.500.000 сирійців змушені були переселитися в спокійніші райони всередині країни. Разом з тим ООН відмітила гостру нестачу коштів для допомоги біженцям, вдалося зібрати лише 20%. Наприкінці квітня 2013 року за оцінками ООН кількість загиблих сягнула близько 93 тисячі осіб. Загинуло щонайменше 6561 дітей (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії#cite_note-122).

2. Провінція Аль-Хасаке одна з 14 провінцій ОСОБА_1. Розташована в північно-східній частині країни. Поділяється на 4 райони. Адміністративний центр Аль-Хасаке. Найбільші міста Камишли, Аль-Хасаке, Амуда, Рас-аль-Айн, Дерик (https://uk.wikipedia.org/wiki/Аль-Хасаке_(провінція).

3. Камишли або Ель-Камишли (місце народження та проживання ОСОБА_2 Абдульхалім до 2010 року) це місто на північному сході ОСОБА_1, на кордоні з Туреччиною, прилеглий до турецького міста Нусайбін, і близько до Іраку. Місто є частиною мухафази Аль-Хасаке, є адміністративним центром.

4. Курди є найчисельнішою етнічною меншиною в ОСОБА_1 і становлять 9% населення країни. ОСОБА_4 курди стикаються з тривалою дискримінацією та переслідуванням з боку уряду (https://uk.wikipedia.org/wiki/Курди_в_Сирії).

5. На північному сході ОСОБА_1 бойовики ісламістського угрупування "Джебхат ан-Нусра", пов'язаного з Аль-Каїдою, вбили 450 раніше захоплених курдських заручників, серед яких 120 дітей, а решта - жінки і люди похилого віку, повідомляє сайт іранського телеканалу PressTV. Різанина сталася через тиждень після того, як бойовики "Джебхат ан-Нусра" напали на два курдських села у провінції Алеппо і захопили близько 200 мирних мешканців у заручники. Заручниками стали члени сімей курдського ополчення, що веде запеклі й успішні бої з екстремістами, якими командував чеченський польовий командир Абу-Мусааб. У результаті боїв сирійське місто Рас-аль-Айн на кордоні з Туреччиною перейшло під контроль курдів (http://dt.ua/WORLD/u-siriyi-boyoviki-al-kayidi-vbili-450-kurdiv-povstanci-zahopili-400-zaruchnikiv-alavitiv-126248_.html).

6. Агентство ООН у справах біженців повідомило, що кількість сирійських біженців, змушених покинути країну через конфлікт, перевищила два мільйони. Лише за останні три місяця з країни втекли півмільйона людей, зазначає агентство. Понад 700 тисяч людей виїхали до Лівану, і тепер серед сирійців вимушених переселенців більше, аніж з-поміж представників будь-якої іншої національності. Франція і США наполягають на необхідності військових дій проти сирійської армії, на яку вони покладають провину за застосування хімічної зброї. "ОСОБА_1 - це залиті кров'ю жінки, діти й чоловіки, які часто перетинають кордони, маючи лише одяг, у який вбрані", - йдеться в оприлюдненій у вівторок заяві Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН). За даними ООН, близько половини біженців - діти, і приблизно три чверті з них у віці до 11 років (http://www.bbc.com/ukrainian/news/2013/09/130903_syria_refugee_un_hk).

7. З 2005 року, сирійські сили безпеки придушили щонайменше 14 курдських політичних і культурних масових заходів, в переважній більшості мирних, і часто вдаються до насильства, щоб розігнати натовп (http://www.hrw.org/news/2009/11/26/syria-end-persecution-kurds).

Аналізуючи інформацію із указаних джерел по країні походження позивача, зокрема щодо переслідування та дискримінації курдів з боку уряду, суд вважає обґрунтованими доводи щодо можливого переслідування її та членів її сімї у разі повернення до своєї країни.

Проте, обставини щодо переслідування та дискримінації курдів у ОСОБА_1, етнічної групи, до якої належить заявник, відповідачем-1 не були досліджені, з огляду на що суд вважає передчасною відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, що потребують додаткового захисту.

На переконання суду така відмова не відповідає міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву, повідомлено всі важливі факти, які були у її розпорядженні, а повідомлені позивачем факти відповідач-1 не визнав неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника, заявник заслуговує довіри, оскільки відносно неї не виявлено компрометуючої інформації.

Суд, з огляду на міжнародне законодавство приймає до уваги, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Під час співбесіди позивач повідомила, що прибула до України в гості до сестри чоловіка, проте згодом дізналась про те, що у ОСОБА_1 розпочалась війна. Також, стверджувала, що не має наміру повертатись з сімєю до ОСОБА_1.

Суд не погоджується із доводами відповідача-1 про суперечність пояснень заявниці, оскільки на момент її легального перебування в Україні, дійсно у ОСОБА_1 розпочався збройний та політичний конфлікт.

Щодо доводів відповідача-1 про можливість позивача легалізувати своє перебування в Україні, відповідно до Закону України "Про імміграцію", суд зазначає наступне.

Дійсно, у позивача під час перебування в Україні народилась донька - ОСОБА_3 Емад, громадянство доньки на сьогоднішній день не підтверджено та невідомо чи має намір ОСОБА_2 Абдульхалім підтвердити громадянство своєї дитини. Наведені обставини не були зясовані відповідачем-1 під час співбесіди.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача-1 про те, що рішенням УДМС у Вінницькій області було відмовлено ОСОБА_2 Абдульхалім у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки чинним законодавством не встановлено заборони для осіб, які потребують захисту, повторно звернутись із аналогічними заявами до органів міграційної служби.

Так, звернення позивача до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обумовлено тим, що наміру повертатись в країну свого походження вона не має внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи та не може користуватися захистом уряду своєї країни.

За приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведений факт того, що для позивача відсутня загроза переслідувань з боку уряду країни громадянської належності позивача або інших угрупувань. При цьому, відповідачем-1 при розгляді заяви позивача взагалі не перевірялась інформація стосовно обґрунтованості її побоювань стати жертвою переслідувань, зважаючи на те, що позивач належить до іншої соціальної групи, а при прийнятті спірного рішення відповідачем прийнята до уваги загальна інформація про ситуацію в країні її походження - ОСОБА_1.

Враховуючи те, що підставою для звернення позивача до міграційної служби слугувало побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками її належності до іншої соціальної групи, та неможливість її захисту країною громадянської належності, що з огляду на положення Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є обставинами, за якими можливе надання такій особі статусу біженця, а відповідачем-1 вказані позивачем обставини не перевірені та даним обставинам не надана належна оцінка, тому суд вважає, що спірне рішення відповідачем-1 прийнято передчасно, у зв'язку із чим підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що наказом Держаної міграційної служби України "Про створення міжрегіональних підрозділів з питань біженців" № 29 від 27.02.2015 покладено виконання завдань у сфері реалізації законодавства про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у межах Житомирської та Вінницької областей - на управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, суд приходить до висновку, що відповідач-2 повинен врахувати встановлені обставини справи, що стали підставою для скасування судом спірного рішення, та повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 Абдульхалім про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 128, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати наказ управління Державної міграційної служби України в Житомирській області № 7о/д від 23.01.2015 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 Абдульхалім".

Зобовязати управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 Абдульхалім про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.12.2014 з урахуванням обставин, встановлених даним судовим рішенням.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.М.Шимонович