Справа № 826/11602/13-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2015 р. м. Київ К/800/21329/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Шведа Е.Ю.,

розглянувши у порядку письмового розгляду касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Кіпру" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.10.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Кіпру" до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Жовнєнка Дениса Сергійовича, Державної реєстраційної служби України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної реєстраційної служби України та Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Жовнєнка Д.С. про визнання дій протиправними; визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 29.04.2013 року № 2046957; зобов'язання Державної реєстраційної служби України, на підставі заяви № 844221 від 15.01.2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ПАТ «Банк Кіпру» на нежитловий будинок (літ. В, В') загальною площею 436,40 кв.м., що розташований за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 08.10.2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014 року, у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального та матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Розгляд касаційної скарги здійснено у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неприбуттям сторін у судове засідання.

Перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.03.2011 року між ОСОБА_4 та позивачем був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 1-03/2011.

Згідно умов зазначеного договору, позивач передав ОСОБА_4 у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 174,4 кв.м. по АДРЕСА_1 (літ. В, В1) в місті Києві. ОСОБА_4 здійснила ремонтні роботи в приміщенні, внаслідок чого збільшилася загальна площа орендованого приміщення.

ОСОБА_4 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом про визнання за нею права власності 44/100 частини будинку.

В ході розгляду справи ПАТ «Банк Кіпру» звернулося до суду із зустрічними вимогами до ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитловий будинок (літ. В, В1) загальною площею 436,4 кв. м., в тому числі МЗК 24,2 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в місті Києві.

Печерським районним судом міста Києва 06.04.2012 року прийнято рішення, яким позов ОСОБА_4 до ПАТ «Банк Кіпру» про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна залишено без задоволення; зустрічний позов ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_4 про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна задоволено, визнано за ПАТ «Банк Кіпру» право власності на нежитловий будинок (літ. В, В1) загальною площею 436,4 кв.м., в тому числі загального користування площею 24,2 кв.м., розташованого за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1

15.04.2013 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1

Рішенням державного реєстратора Жовнєнка Дениса Сергійовича Державної реєстраційної служби України про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.04.2013 року № 844221 відмовлено у державній реєстрації права власності.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Згідно з Порядком взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2013 року № 607/5, державні реєстратори Укрдержреєстру проводять державну реєстрацію права власності та/або речових прав на нерухоме у випадках, передбачених у пункті 1 наказу.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що оскільки позивачем не було подано реєстратору усіх необхідних документів, рішення відповідача про відмову у державній реєстрації права власності від 29.04.2013 року № 2046957 прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності містить посилання на те, що подані документи не відповідають вимогам, та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Слід зазначити, що у самому рішенні не зазначено, у чому полягає невідповідність поданих документів. При цьому, державний реєстратор, під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій обґрунтовував свою позицію, з якою погодились і суди, тим, що позивачем не було подано усіх необхідних документів.

Колегія суддів зауважує, що поняття «подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують» відрізняється від поняття «документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень подано не в повному обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами» як за змістом, так і за правовими наслідками.

Так, згідно з пунктом четвертим частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі якщо документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень подано не в повному обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами, державний реєстратор у строк, встановлений частинами п'ятою, сьомою і восьмою статті 15 цього Закону для розгляду заявлених прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і письмово повідомляє про це заявника.

Таким чином, вбачається наявність визначених частиною 1 статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Однак, всупереч вимог частини 1 статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відповідачем, у разі якщо було подано не усі документи, помилково не було зупинено розгляд заяви позивача та не витребувано додаткові документи, обов'язок подання яких передбачений законодавством.

За наявності підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень рішення щодо відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень є передчасним.

Так, згідно з положеннями частини 1 статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно якої державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене, суду першої інстанції необхідно дослідити матеріали реєстраційної справи, перелік наданих позивачем документів, та, з урахуванням встановленого, зробити висновок щодо наявності підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, або зупинення розгляду заяви та витребування додаткових документів.

Частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, судами попередніх інстанцій в порушення вказаних норм процесуального права не було враховано всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене і в залежності від встановленого вирішити справу.

Керуючись ст. 220, 222, 227, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Кіпру" задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.10.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014 року у цій справі скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: