Справа № 815/1282/15
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1282/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Романішина В.Л.,

суддів Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу №29 від 16.02.2015р. та зобовязання Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що в країні його походження ОСОБА_3 громадянська війна, у звязку з чим він змушений був покинути територію ОСОБА_3 та іммігрувати на територію України через побоювання за власне життя та вербування його терористичною організацією Al-Shabab. За результатами звернення за захистом до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України в Одеській області, 19.02.2015р. Нур ОСОБА_2 отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №29 від 16.02.2015 року. Позивач вважає вказане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно приймалося без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, з формальних підстав, внаслідок чого порушені його права.

ОСОБА_4 управління Державної міграційної служби України в Одеській області проти позову заперечувало, посилаючись на те, що при співбесіді позивач чітко зазначив, що мав на меті поїхати до родичів у Швецію м.Стокгольм та що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами він не зазнавав. Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. В задоволенні позову відповідач просив відмовити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2015р. позов задоволено.

Скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №29 від 16.02.2015р. про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобовязано ОСОБА_4 управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Державної міграційної служби України №191-15 від 05.03.2015р. громадянку ОСОБА_3 ОСОБА_5, яка являється дружиною позивача, визнано особою, яка потребує додаткового захисту. З врахуванням передбаченого ч.1 та ч.2 ст.4 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту» принципу збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, Одеський окружний адміністративний суд дійшов висновку про необхідність надання відповідного статусу позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_4 управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд не мав повноважень зобовязувати ОСОБА_4 управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вирішення зазначених питань віднесено до виключної компетенції ДМС України. Судом не враховано, що у розповіді позивача наявні розбіжності та суперечлива інформація, що свідчить про неправдоподібність факту переслідування та ймовірної загрози його життю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2 (ОСОБА_3). За національністю сомалієць, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова сомалійська, вільно володіє арабською, англійською та італійською мовами. Одружений на громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6, з якою має 5 дітей: донька Муніра ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4, донька Руайда ІНФОРМАЦІЯ_5, донька Румеіса ІНФОРМАЦІЯ_6, син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 та донька Рітач, ІНФОРМАЦІЯ_8, уроженка України. Друга дружина ОСОБА_9 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 з якою має спільного сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_10 Позивач має незакінчену середню освіту, яку здобув у м. Могадишо (ОСОБА_3) в період 1968-1979р.р.

При зверненні з позовом до суду позивач зазначив, що в квітні 2011 року він вибув з країни громадянської належності нелегально на автобусі за маршрутом Могадишо (ОСОБА_3) - Найробі (Кенія). В Кенії знаходився три місяці (шукав шлях, для того щоб виїхати до країн ЄС). Вибув авіарейсом Найробі (Кенія) - Москва (РФ), де знаходився два тижні. З м.Москва на автобусі дістався кордону з Україною та нелегально перетнув Державний кордон України 17.07.2011р. і з родиною та друзями через м.Київ приїхали у м. Вінницю (Україна), де проживали 8 місяців. Потім приїхали до м. Одеси.

02.02.2015р. Нур ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача ОСОБА_4 управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшло висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом №29 від 16.02.2015р., позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, - відсутні.

Колегія суддів вважає вказаний наказ відповідача правомірним та не погоджується з висновком Одеського окружного адміністративного суду про наявність підстав для його скасування. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.5 ст.10 вказаного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, при зверненні в лютому 2015 року із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилався на те, що причиною його виїзду з ОСОБА_1 стало вербування позивача представниками терористичної організації Al-Shabab, а також те, що в країні його походження громадянська війна та знаходитись там небезпечно. При цьому, позивач посилався на те, до нього неодноразово приходили представники терористичного угрупування з пропозицією вступити в їхню організацію та, при отриманні відмови, забирали позивача в полон, з якого його тричі викуповував дідусь.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2011 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 вже звертався до Управління у справах біженців ДМСУ у Вінницькій області із заявою №4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій підставою для задоволення його заяви зазначав аналогічні обставини, що і при зверненні в лютому 2015 року із заявою до відповідача.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області був складений висновок від 06.03.2012 року №11VIN100 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Орган міграційної служби дійшов висновку, що викладені позивачем обставини, відносно підстав виїзду з країни походження викликають сумніви у їх правдивості; заявник ніколи не перебував членом жодної політичної релігійної, військової чи громадської організації, а свідчення, які надає заявник на доказ того, що в ОСОБА_1 йому загрожує небезпека не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань заявника в країні громадянської належності, є непереконливими, суперечливими, викликають недовіру і не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань заявника, а також загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

31 липня 2012 року позивачу вручено повідомлення №71 від 19.07.2012р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України №22-12 від 17.05.2012р.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.03.2013р. у справі №1570/4771/2012, у задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення №22-12 від 17.05.2012р. про відмову у наданні статусу біженця не чинним з моменту його прийняття та зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу - відмовлено повністю.

З вказаного слідує, що подана в лютому 2015 року заява ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на обставини, яким рішенням суду, що набрало законної сили, надано відповідну правову оцінку, носить характер зловживання в розумінні п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому відповідач правомірно прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В оскаржуваній постанові підставою для задоволення поданого ОСОБА_1 ОСОБА_2 позову Одеський окружний адміністративний суд зазначив ту обставину, що рішенням Державної міграційної служби України №191-15 від 05.03.2015р. громадянку ОСОБА_3 ОСОБА_5, яка являється дружиною позивача, визнано особою, яка потребує додаткового захисту. З врахуванням передбаченого ч.1 та ч.2 ст.4 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту» принципу збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, суд дійшов висновку про необхідність надання відповідного статусу позивачу.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що визнання дружини позивача особою, яка потребує додаткового захисту, не може бути підставою для скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №29 від 16.02.2015р. про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки згідно ч.5 ст.10 України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки на час прийняття ОСОБА_4 управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області наказу №29 від 16.02.2015р. про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення Державної міграційної служби України №191-15 від 05.03.2015р. про визнання громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту, не існувало, тому при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач не міг врахувати вказані обставини.

Крім того, надання дружині ОСОБА_1 ОСОБА_2 статусу особи, яка потребує додаткового захисту, на думку колегії суддів, не є достатньою підставою для задоволення вимоги позову про зобовязання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, в силу ст.10 Закону, відповідне рішення за заявою особи приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції.

Тобто, в даному випадку позивач має право повторно звернутися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з відповідною заявою щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав, які змінилися після прийняття відповідачем наказу №29 від 16.02.2015р.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, ОСОБА_4 управління Державної міграційної служби України в Одеській області діяло в межах Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняло рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно п.1, п.4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 травня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17.07.2015р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Димерлій О.О.

ОСОБА_11