Справа № 826/6102/13-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року м. Київ К/800/32374/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Калашнікової О.В.
Васильченко Н.В.
Леонтович К.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Київського міського центру зайнятості на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2013 року Київський міський центр зайнятості звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення незаконно отриманої суми допомоги по безробіттю отримані в сумі20886, 65 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Кимєва від19 червня 2013 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_4 на користь Київського міського центру зайнятості кошти в розмірі 20 886, 65 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідач під час перебування на обліку в якості безробітної та отримання допомоги по безробіттю, працювала в ТОВ «Канселлор», про що не повідомила центр зайнятості, отримана нею допомога по безробіттю повинна бути стягнута в судовому порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов перебування на обліку, відповідач не вчинив дій, які б свідчили про умисне невиконання своїх обов'язків та зловживання ними.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 02.12.2011 року ОСОБА_4 зареєструвалася у Дніпровському районного центру зайнятості як такий що шукає роботу.

Наказом Подільського районного центру зайнятості № НТ111209 від 09.12.2011 року їй на підставі ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» було надано статус безробітного та, відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст. 22, п. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п. 2.1. Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, призначено допомогу по безробіттю.

На підставі наказу № НТ121030 від 30.10.2012 року ОСОБА_4 було знято з обліку з 30.10.2012 року, відповідно до п. 20 «Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 219, на підставі абзацу 9 пп. 1 п. 20 Порядку у зв'язку з відмовою від послуг служби зайнятості.

Згідно довідки - розрахунку Дніпровського районного центру зайнятості м. Києва № 5648-06/23 від 28.11.2012 року за період з 31.12.2011 року, по 13.05.2012 року, та з 21.06.2012 року, по 29.10.2012 року, відповідачем одержано допомогу по безробіттю в сумі 17 446,65 грн.

За період з 14.05.2012 року, по 20.06.2012 року, одержано матеріальну допомогу в період проходження навчання в сумі 2 428,47 грн. За навчання ОСОБА_4 Київським міським центром зайнятості сплачено -1 011,53 грн. лист № 03-8551 від 26.11.2012 року.

07 лютого 2013 року відповідачу направлено лист про необхідність добровільно повернути незаконно отримані кошти у сумі 20 886,65 грн., однак, кошти відповідачем повернуто не було.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення" безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу.

Згідно підпункту "б" пункту 3 ст. 1 цього Закону до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України "Про особисте селянське господарство".

Умови виплати допомоги по безробіттю, визначені статтею 22 Закону України "Про зайнятість населення", пов'язуються з початком настання безробіття, тобто наданням особі статусу безробітного.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Допомога по безробіттю є соціальною допомогою з боку держави громадянам, які потребують таку допомогу.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_4 працювала в ТОВ «Канселлор» з 01.03.2007 року, що підтверджується наказом від 01.03.2007 р., №13-к про призначення на посаду, по 02.04.2012 року (Наказ від 02.04.2012 р., №40-к про звільнення) та був складений акт № 1287 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 14.11.2012 року, щодо якого було встановлено, що ОСОБА_4 під час отримання статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю отримувала дохід.

Водночас, матеріали справи містять копію трудової книжки відповідача, відповідно до якої ОСОБА_4 звільнилася із ТОВ «Канселлор» 25.03.2011 року, вона не працювала на цьому підприємстві ні за сумісництвом ні на посаді спеціаліста відділення, ні на іншій посаді після 25.03.2011 року, коли була звільнена за власним бажанням.

Крім того, згідно довідки, виданої ТОВ «Канселлор», ОСОБА_4 працювала на посадах директора та керівника відділення в ТОВ «Канселлор» в період часу з 01.03.2007 року по 25.03.2011 року. З 25.03.2011 року по 2.04.2012 року ОСОБА_4 внаслідок помилки бухгалтерської служби формально продовжувала обліковувалась в штаті ТОВ «Канселлор» на посаді спеціалісті відділення за сумісництвом та на її заробітну плату нараховувались і сплачувались внески до державних фондів соціального страхування, а також сплачувався податок з доходів фізичних осіб. Однак фактично ОСОБА_4 в період з 25.03.2011 року по 2.04.2012 року в ТОВ «Канселлор» не працювала і не отримувала заробітну плату та будь-яких інших доходів. Будь-які документи щодо отримання ОСОБА_4 в період з 25.03.2011 року по 2.04.2012 року заробітної плати чи інших доходів в ТОВ «Канселлор» відсугні.

28.03.2011 року відповідач працевлаштувалась в Комунальне підприємство "Київський іподром " на посаду начальника відділу звідки була звільнена 30.11.2011 року за скороченням штату, що також підтверджується довідкою, виданою даним підприємством.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу законів України про працю трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за N 110 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62 (далі - Порядок № 60/62), на районні, міськрайонні, міські та районні у містах центри зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, покладено обов'язок здійснити перевірку достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Отже, позивач в порушення положень Порядку № 60/62 не провів належної перевірки достовірності даних в період перебування відповідача на вказаному обліку, які є підставою для надання особі статусу безробітної та проведеним розслідуванням страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, не встановлено з чиєї вини відомості, на підставі яких призначено матеріальне забезпечення є недостовірними, тобто з вини особи, якій надано статус безробітної, чи з вини роботодавця.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до вірного висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_4 суми допомоги по безробіттю, оскільки в період отримання відповідачем матеріальної допомоги по безробіттю, вона підприємницькою діяльністю не займалася та не отримувала будь-які винагороди за виконання цивільно-правових угод. За таких обставин виплата відповідачу допомоги по безробіттю відповідала цілям та завданням Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Доводи касаційної скарги зроблених судами попередніх інстанцій висновків не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 220, 222, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: (підписи)