Справа № 2а-1592/08/1170
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року м. Київ К/9991/89157/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Маринчак Н.Є., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання Гончар Н.О.,

за участю представника позивача <…>,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.12.2009 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2011 у справі № 2а-1592/08/1170

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Созидатель-1"

до Державної податкової інспекції у м. Кіровограді, правонаступником якої є Кіровоградська об'єднана державна податкова інспекція

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.12.2009, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2011, адміністративний позов Товариства визнати нечинними податкові повідомлення - рішення від 10.10.2008 № /0, № /0, якими йому державним податковим органом визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 783 523,00 грн. та з податку з доходів фізичних осіб - 271,00 грн. і застосовано штрафні (фінансові) санкції, - відмовлено.

У касаційній скарзі, поданої до Вищого адміністративного суду України, Державна податкова інспекція, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою від 09.07.2015 із занесення у протокол судового засідання у задоволенні клопотання Державної податкової інспекції про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено з підстав подання такого клопотання менше як за сім днів до дня проведення судового засідання (ст. 1221 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами встановлено, що відповідні суми податкових зобов'язань визначені позивачу на підставі акту від 30.09.2008 про результати планової виїзної перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2005 по 30.06.2008.

У ході вказаної перевірки державний податковий орган дійшов висновку, що позивач занизив податок на прибуток внаслідок заниження валових доходів та завищення валових витрат у І кварталі 2008 року.

На думку податкового органу завищення валових витрат відбулося з огляду на придбання будівельно - монтажних робіт, будівельних матеріалів та консультаційних послуг за відсутності документів, що підтверджують зв'язок понесених витрат із господарською діяльністю платника. Такий висновок державного податкового органу вмотивовано безпідставним формуванням валових витрат за наслідками операцій із придбання консультаційних послуг у 2006 року на підставі договорів із ПП "Тера 2008" та ПП "Тера 2001", оскільки за наявності актів виконаних робіт, позивачем не надано звітів про виконання вище вказаних послуг. Також податковим органом не визнано відкоригована у сторону зменшення сума валових витрат у 2008 році, задекларована позивачем у складі валових витрат за наслідками виконання генерального договору підряду по капітальному будівництву у 2006 році, з посиланням на те, що податкове зобов'язання самостійно визначене платником податків в силу приписів п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку. А безпідставне формування валових витрат, сформованих у межах договору централізованої охорони об'єкта (будівництва та прилеглої території будівельного майданчику), мотивовано наявною кредиторською заборгованістю (не сплачено вартість отриманих послуг по охороні об'єкта), віднесенням до складу валових витрат вартості послуг, що не була отримана на момент формування цих витрат, та фактом придбання цих послуг у особи, що не платником податку на прибуток.

Заниження валового доходу вмотивовано тим, що позивач, реалізувавши попередньо емітовані безпроцентні облігації у кількості 25 одиниць, предметом погашення яких виступають квартири житлового будинку, пов'язаній особі (ПП"Будівельна основа"), з урахуванням збільшення кошторисної вартості об'єкта будівництва не врахував обмеження щодо рівня звичайної ціни на момент погашення облігацій, а саме факту передачі нерухомості ПП "Будівельна основа".

Перевіркою також встановлено, що у порушення вимог пп. 6.3.3 п. 6.3 ст. 6 Закону № 889-ІУ Товариством як працедавцем при утриманні податку з доходів фізичних осіб із заробітної плати працівника, який був зареєстрований суб'єктам підприємницької діяльності, було застосовано податкову соціальну пільгу.

Розв'язуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що передача позивачем квартир в житловому будинку ПП "Будівельна основа" є лише наслідком виконання зобов'язань емітента з погашення цільових облігацій, а не продажем квартир, а тому збільшення вартості товару не є підставою для збільшення вартості товару, що передається власнику цільової облігації при її погашенні.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 334/94-ВР доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Аналіз наведеної норми права дає підстави вважати, що доход отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг), повинен бути не меншим за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), які діяли на дату такого продажу, у тому випадку, коли договір купівлі продажу укладається між платником податку і пов'язаною особою.

Підпунктом 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 зазначеного Закону передбачено, що якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Згідно з цим підпунктом справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених Законом № 334/94-ВР, покладається на податковий орган у встановленому порядку. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін.

Таким чином, якщо не доведене зворотне, звичайною вважається ціна, визначена сторонами договору. При цьому обов'язок доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін покладається на податковий орган.

Для визначення звичайної ціни використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Однак при цьому необхідно враховувати, чи є умови таких договорів співставними, важливе значення також мають і властивості товарів, які є предметом купівлі-продажу.

З'ясування рівня звичайних цін має відбуватися відповідно до визначеної процедури, а необхідна інформація - надаватися уповноваженим державним органом. Таким чином, будь-які дані, надані приватними структурами чи не уповноваженими на це державними органами (висновки, результати досліджень, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно тощо), не є статистичними документами стосовно звичайних цін на товари (роботи, послуги) та не можуть бути підставою для визначення звичайної ціни.

Згідно з п. 1.6 ст. 1 Закону № 334/94-ВР товари - це матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

Для товарів (робіт, послуг), які продаються шляхом прилюдного оголошення умов їх продажу, пп. 1.20.3 п. 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР встановлено спеціальне правило, за яким звичайною визнається ціна, що міститься у такому оголошенні.

Оскільки судами встановлено, що погашення облігацій відбулося за оголошеною вартістю у Бюлетні "Цінні папери України", а висновки податкового органу про заниження позивачем валового доходу мотивовані тим, що Товариство погашаючи облігації не провело переоцінку їх вартості з урахуванням збільшення вартості об'єкта нерухомості, позиція судів про безпідставність донарахування позивачеві суми податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 683 534,00 грн. є правильною.

Також є обґрунтованою позиція судів щодо висновків про безпідставність висновків податкового органу про завищення позивачем валових витрат, а відповідно донарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 99 998,00 грн.

Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР валовими витратами виробництва та обігу визнано суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону № 334/94-ВР датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

У пп. 11.2.3 п. 11.2 ст. 11 Закону № 334/94-ВР встановлено, що датою збільшення валових витрат платника податку при здійсненні ним операцій з особами, які сплачують цей податок у складі єдиного чи фіксованого податку, є дата оприбуткування платником податку товарів незалежно від наявності їх оплати (у тому числі часткової або авансової).

Судами встановлено, що витрати Товариства на охоронні послуги в місяць становили 480 000,00 грн. (80 000,00 грн. х 6 чоловік), а не як зазначає податковий орган 80 000,00 грн. на місяць. Також судами встановлено, що акт прийому охоронних послуг від 21.01.2008 № 1 має всі обов'язкові реквізити, встановлені для первинних документів ст. 9 Закону № 996-ХІУ, та як наслідок є підтверджуючим документом для визначення дати та суми отриманих послуг, внаслідок чого було зроблено помилковий висновок про формування позивачем валових витрат без фактичного ще отримання таких послуг.

Стосовно порушення позивачем вимог Закону № 889-ІУ, колегія суддів звертає увагу на те, що у касаційній скарзі Державна податкова інспекція просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій, проте не наводить аргументи та доводи, що свідчать про незаконність оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій щодо висновків про неправомірність виявленого порушення пп. 6.3.3 п. 6.3 ст. 6 Закону № 889-ІУ.

Водночас, розв'язуючи спір в цій частині позовних вимог, суди цілком обґрунтовано виходили з того, згідно пп. 6.3.5 п. 6.3 ст. 6 Закону № 889-IV працедавець, який на підставі належним чином отриманої заяви платника податку про застосування пільги застосовує таку пільгу, не несе будь-якої відповідальності за порушення таким платником податку вимог пп. 6.3.1 цього пункту, за винятком, коли такий працедавець і такий платник податку є пов'язаними особами або коли суд встановлює факт змови між таким працедавцем і таким платником податку, спрямованої на ухилення від оподаткування цим податком. У ході розгляду справи встановлено, що працівник позивача не повідомив про наявність у нього статусу суб'єкта підприємницької діяльності, а відповідачем не доведено, що працівник є пов'язаною особою.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до пп. "е" п. 6.3.3 п. 6.3 ст. 6 Закону № 889-IV податкова соціальна пільга не може бути застосована до інших доходів платника податку, якщо він отримує протягом звітного податкового місяця одночасно такі доходи, як доходи самозайнятої особи від підприємницької діяльності, а також іншої незалежної професійної діяльності.

Пунктом 1.2 ст. 1 цього Закону встановлено, що дохід - це сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених цим Законом, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами. Тобто, кваліфікуючою ознакою доходу є його вартісна ознака, а не факт реєстрації або навіть здійснення певного виду діяльності.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що податкова соціальна пільга стосується не спеціального статусу суб'єкта, а наявності об'єкта оподаткування, визначеного п. 1.2 ст. 1 Закону № 889-IV, у зв'язку з чим у спірних відносинах зазначену норму щодо податкової соціальної пільги потрібно враховувати з точки зору наявності іншого доходу, а за відсутності такого має застосовуватися податкова соціальна пільга. Іншими словами, факт реєстрації особи суб'єктом підприємницької діяльності не може бути підставою для відмови в застосуванні податкової соціальної пільги, оскільки Законом № 889-IV встановлено вимогу щодо обов'язкового отримання доходу від такої діяльності як підставу для неможливості застосування податкової соціальної пільги.

Крім того, судовим рішенням першої інстанції від 14.05.2009 для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтв, техніки, ремесла тощо, відповідно до ст. 81 Кодексу адміністративного судочинства України було призначено судово-економічну експертизу, за результатами якої було надано висновок від 01.10.2009 № 1872/23, яким висновки акту перевірки щодо суми донарахованих податкових зобов'язань документально не підтверджуються. Підстав не довіряти висновкам даної експертизи немає.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.12.2009 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2011 у справі № 2а-1592/08/1170 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Н.Є. Маринчак

А.О. Рибченко