Справа № 2а-16631/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" липня 2015 р. м. Київ К/9991/33697/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Маринчак Н.Є., Рибченка А.О.,

представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, -

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства "Торгівельна мережа № 1" на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2012 у справі № 2а-16631/10/2070

за позовом Приватного підприємства "Торгівельна мережа №1"

до Основ'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова Харківської області Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариством до суду заявлений позов про скасування податкових повідомлень-рішень від 16.07.2010 № /0 в частині визначення позивачеві податкового зобов'язання по податку на прибуток підприємств у сумі 830 248,50 грн. (основний платіж - 553 499,00 грн., штрафні санкції - 276 749,50 грн.) та № /0, яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 246 699,00 грн. (основний платіж - 164 466,00 грн., штрафні санкції - 82 233,00 грн.). за порушення вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та Закону України "Про податок на додану вартість".

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями, позивач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданих запереченнях на скаргу відповідач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Переглянувши матеріали справи і касаційну скаргу, заслухавши доповідь судді, Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 24.12.2008 по 31.12.209, за підсумками якої складено акт від 21.06.2010 № 3247/23-206/36225023.

У ході зазначеної перевірки встановлено порушення позивачем п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.2, пп. 5.3.9 п. 5.3, пп. 5.4.4 п. 5.4 ст. 5, пп. 8.1.2 п. 8.1, пп. 8.3.9 п. 8.3 ст. 8, пп. 11.2.3 п. 11.2 ст. 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 553 501,00 грн. та ПДВ на суму 164 466,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого органу вмотивовано тим, що позивач безпідставно відніс витрати на валові та сформував податковий кредит по господарських операціях проведених з контрагентами ТОВ "Нова Ера", ПП "Служба безпеки", ТОВ "Імпекон", ПП "Служба доставки", оскільки укладені договори не спричинили настання реальних правових наслідків (мали фіктивний характер) та фактично не пов'язані із фінансово - господарською діяльністю платника податків, оскільки фактичне отримання таких послуг платником податків не підтверджено належно оформленими первинними документами, що повинні бути складені за результатами господарських операцій, зокрема це товарно-транспортні накладні, звіти про виконані роботи, які, на думку контролюючого органу, не містять всіх обов'язкових реквізитів, зокрема, зміст та обсяг операцій, одиниці виміру, переліку товарів, кількості товару та інших показників, що передбачені вимогами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Також контролюючий орган зазначив і про нікчемність укладеного договору поставки з ТОВ "Нова Ера" у зв'язку з відсутністю останнього за юридичною адресою та неподанням податкової звітності до контролюючого органу, а також про негативний фінансово - економічний результат вказаної господарської операції. Крім того, Державна податкова інспекція дійшла висновку про безпідставність віднесення позивачем до складу валових витрат відшкодування податку на землю фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4, який не є платником податків.

У цій справі, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, з урахуванням встановлених контролюючим органом під час проведення перевірки обставин, виходив з того, що позивачем документально не було підтверджено реальність здійснення укладених між позивачем та контрагентами договорів (поставки, про надання юридичних послуг, послуг продавців - консультантів, послуг по розрахунково - касовому обслуговуванню, транспортної логістики) та пов'язаність отриманих послуг з господарською його діяльністю, оскільки, по - перше, акти здачі - приймання виконаних робіт, мають типовий зміст без конкретизації послуг (місця, дати, конкретний зміст наданої (отриманої) послуги та інших відомостей, що конкретизують обставини надання відповідної послуги), по - друге, позивачем у ході розгляду справи на спростування доводів податкового органу не надано конкретні приклади результатів цих послуг, зокрема, копій оформлених претензій, внесення змін до засновницьких документів, письмових консультацій, довідок, звітів, товарно - транспортних накладних з зазначенням відомостей про вантажно - розвантажувальні операції, відстані перевезень, тощо, які б вказували на фактичне отримання таких послуг, а по - третє, відсутність обґрунтування позивачем економічної та ділової доцільності придбання таких послуг та обґрунтування їх вартості, як і відсутність економічної вигоди при проведенні господарських операцій в рамках договору поставки. А тому суди дійшли висновку, що наявність укладених між учасниками господарських операцій цивільно - правових договорів, наявність податкових накладних та платіжних документів не свідчать про реальність відповідних операцій.

Однак такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є передчасними.

Так, згідно пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

А за змістом положень пп. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Аналогічні вимоги щодо наявності первинних документів закріплено і у п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства", згідно якої не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

При цьому, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Установлення додаткових обмежень, щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому законі, не дозволяється (п. 5.11 ст. 5 Закону № 334/94-ВР).

З наведеного випливає, що будь-які витрати мають бути здійснюваними саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами.

Водночас, як вірно зазначили суди попередніх інстанцій, наявність податкової накладної є обов'язковою, але не вичерпною підставою для визначення податкового кредиту, оскільки наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб'єктом владних повноважень покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

При цьому судам при розв'язанні відповідних спорів варто враховувати, що в разі надання відповідачем - податковим органом доказів, які підтверджують факт вчинення платником податку податкового правопорушення, саме на платника податків покладається обов'язок спростовувати обґрунтовані доводи податкового органу.

Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, за змістом процесуального закону платник податків повинен підтвердити належними та допустимим доказами свої заперечення проти наданих податковим органом.

Разом з тим, в силу статей 11, 159 Кодексу адміністративного судочинства України суд не повинні обмежуватися виключно доказами, що подані сторонами. Виходячи з принципу офіційного з'ясування обставин справи, суд повинен вжити всіх заходів із витребування доказів.

Так, зокрема юридичні, консультаційні послуги, послуги з перевезення належать до безтоварних операцій і за своєю суттю є витратами на збут.

Документами, що підтверджують фактичне отримання послуг, можуть бути: акт приймання-передачі послуг, товарно - транспортна накладна або інший документ, що підтверджує фактичне надання послуги, який повинен мати всі обов'язкові реквізити первинних документів, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

При цьому слід зазначити, що жодним нормативно - правовим актом не затверджено форми бланку акту надання послуг чи акту приймання-передачі послуг, крім законодавчо встановленого мінімуму обов'язкових реквізитів, встановлених ст. 9 Закону № 996-XIV для первинних та зведених облікових документів - назва документа (форми), дата і місце складання, назва підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

А незначні недоліки в заповненні вказаних актів, як і товарно - транспортних накладних, носять оціночний характер та не є підставою для висновку про позбавленні юридичної сили і доказовості зазначених первинних документів щодо наданих позивачу послуг, оскільки в силу відсутності визначення поняття "податковий облік" в чинному законодавстві та з точки зору пп. 1.2.3 Положення про організацію бухгалтерського обліку і звітності в банках України, в якому зазначено, що податковий облік ведеться з метою накопичення даних про валові доходи та валові витрати відповідно до законодавства України і використовується для складання податкової звітності, форма, правила, порядок і термін подання якої визначаються ДПАУ, та при цьому, як зазначено у цьому пункті Положення, зміни в податковому обліку не впливають на фінансовий облік, фінансовий (бухгалтерський) та податковий облік - це різні поняття. Відповідно, недотримання вимог, що пред'являються до оформлення первинного документа в бухгалтерському обліку, не може бути безумовним висновком про безпідставність виникнення податкової вигоди.

При цьому слід зазначити, що господарська операція, направлена на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є нормальним процесом здійснення господарської діяльності.

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

А зі змісту пп. 1.32 ст. 1 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" вбачається, що господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Не є обов'язковим, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому. Також не виключено, що в результаті об'єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитися збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності. Поряд з цим обов'язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція принаймні теоретично (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.

Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не є вчиненими в межах господарської діяльності, а відтак, їх наслідки, не зумовлені діловою метою, не підлягають відображенню в податковому обліку.

Судами під час вирішення спору наведене вище не було враховано.

Колегія суддів також вважає передчасними і висновки судів попередніх інстанцій щодо вирішення даного спору в частині безпідставного віднесення позивачем до складу валових витрат відшкодування податку на землю фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4, який не є платником податків, чим, на думку контролюючого органу, було порушено вимоги пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємства", оскільки як вбачається з матеріалів справи, контролюючим органом у акті перевірки не зазначено будь - яких доказів, зокрема первинних документів, на підставі яких останній дійшов висновку про порушення позивачем вказаної норми законодавства, а з судових рішень не вбачається дослідження судами доказів, які б підтверджували факт такого порушення, зокрема, не встановлено, чи є фізична особа - підприємець ОСОБА_4 платником податку на землю, як не досліджено і умови договору оренди приміщення, платіжні доручення на перерахування коштів, їх призначення, суми та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення даного спору.

Невстановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, виключає можливість для висновку суду касаційної інстанції щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті і, в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 157, 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Торгівельна мережа № 1" задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2012 у справі № 2а-16631/10/2070 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала (постанова) набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Н.Є. Маринчак

А.О. Рибченко