Справа № 2-а-1635/09
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року м. Київ К/800/10067/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С., Швець В.В.,

секретар Сперкач Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2011р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, НАСК "Оранта" про стягнення страхової суми,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, НАСК "Оранта", в якому просив зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити йому страхову суму по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню в розмірі чотирирічного грошового утримання, а саме 124 065, 22 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що в грудні 2002 року він був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ, а у вересні 2006 року йому встановлено ІІ групу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним із виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. В грудні 2006 року НАСК "Оранта" виплатила йому страхову суму в розмірі 43 844, 78 грн., яка, на його думку, не відповідає розміру, визначеному законодавством.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2009р. позов задоволено. Зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити страхову суму по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню в розмірі чотирирічного грошового утримання в сумі 124065,22 грн. як працівнику міліції, який отримав інвалідність у період проходження служби.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2011р. скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.07.2014р. касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2011р. скасовано, а постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2009р. залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від 03.02.2015р. ухвалу Вищого адміністративного суду України від 09.07.2014р. скасовано, справу направлено на новий касаційний розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судом апеляційної інстанції, просить постанову суду апеляційної інстанції змінити та залишити в силі постанову суду першої інстанції. .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 проходив публічну службу в органах внутрішніх справ, з якої був звільнений 31.12.2002р.

Під час проходження служби, виконуючи обов'язки по охороні громадського порядку, позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, внаслідок чого з 19.09.2006р. йому встановлено ІІ групу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним із виконанням службових обов'язків.

Відповідно до довідки Київської міської дирекції Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" 07.12.2006р. позивач отримав страхову суму як інвалід ІІ групи в розмірі 44 064,00 грн. Відповідно до заяви про видачу готівки від 13 грудня 2006 року позивачу було виплачено страхове відшкодування в сумі 43 844, 78 грн.

17.08.2007р. управлінням фінансових ресурсів та економіки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві видано довідку про те, що розмір грошового забезпечення позивача складає 3 497,50 грн.

Листом від 24.06.2009р. відділ забезпечення соціальних виплат Міністерства внутрішніх справ України у відповідь на звернення позивача від 10.06.2009р. відмовив йому у виплаті одноразової грошової допомоги та перегляді розміру раніше виплаченої страхової виплати у зв'язку із запровадженням одноразової грошової допомоги, обґрунтовуючи це тим, що за Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007р. № 707 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок, Постанова № 707 відповідно), виплата вказаної вище допомоги проводиться лише особам, у яких подія, що дає право на її отримання, настала у 2007 році.

Позивач вважає, що страхова сума, яка належить йому до виплати з урахуванням вимог Постанови № 707 (яка прийнята після проведення страхових виплат позивачу та визначає механізм завершення таких виплат), повинна складатись з розміру його грошового утримання, а саме: посадового окладу в розмірі 205 грн., надбавки за вислугу років - 119 грн., 100% надбавки - 459 грн., надбавки за режимні обмеження - 30, 75 грн., надбавки за особливі умови служби -170 грн., надбавки за безперервну службу - 1080, 38 грн., доплати від суми від суми пенсії - 424, 65 грн., премії 853, 72 грн., що разом становило розмір грошового утримання 3497, 50 грн.

Однак страхова сума, яка була нарахована та виплачена позивачу складалась з розміру грошового утримання без додаткових видів грошового забезпечення, а саме: посадового окладу - 205 грн., окладу за спеціальне звання - 135 грн., надбавки за вислугу років - 119 грн. та 100% надбавки - 459 грн., що сумі становило 918 грн. Тобто, в такому розмірі грошового утримання, який був передбачений, чинним на той час, Положенням про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.06.1991р. № 59 (далі - Положення № 59)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що на день виплати позивачу страхової суми діяли норми Положення № 59, яке зобов'язує обчислити розмір страхової виплати відповідно до розміру грошового утримання, а не грошового забезпечення, що складається лише з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, відсоткової надбавки за вислугу років та щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення та не включає додаткових виплат, які на день виплати страхової суми позивачу враховувались в його грошове утримання. При цьому суд першої інстанції зазначив, що Постановою № 707 Міністерству внутрішніх справ України доручено завершити виплату страхової суми та одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, що повинні бути нараховані до 1 січня 2007 року.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що розмір грошового забезпечення для виплати грошової допомоги позивачу відповідає нормам Постанови № 707.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України "Про міліцію" (у редакції, яка була чинною на час настання страхового випадку і до 1 січня 2007 року) працівник міліції підлягає обов'язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає, за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також коштів, що надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ і організацій. Порядок та умови страхування працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підп. "а" п. 2 Положення № 59, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратило чинність на підставі Постанови № 707) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції") страховик виплачує страхові суми особам рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних при виконанні службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку і громадської безпеки, боротьбі із злочинністю, зокрема, у разі встановлення застрахованому інвалідності, що настала у період служби (роботи), але не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби (роботи) чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце при виконанні службових обов'язків, зокрема, інвалідові II групи - у розмірі чотирирічного грошового утримання.

Термін "грошове утримання" також відповідав змісту статті 19 Закону України "Про міліцію" у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин до внесення змін Законом України від 03.11.2006р. № 328 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" (далі - Закон № 328).

Таким чином, відповідно до Положення № 59 ОСОБА_2, як працівнику міліції, якому встановлено II групу інвалідності, мала бути виплачена страхова сума в розмірі чотирирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займав перед звільненням, у той час як особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ у період служби отримували грошове забезпечення.

На момент встановлення позивачу інвалідності (19.09.2006р.), та на час його звільнення, нарахування й виплата грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ здійснювалися згідно з Указом № 926/96, який втратив чинність згідно з Указом Президента України від 18.12.2007р. № 1234/2007.

Указом № 926/96 було затверджено схеми посадових окладів, окладів за спеціальним званням і надано право керівникам органів внутрішніх справ у межах асигнувань установлювати надбавки, доплати та премії, які відносились до додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, в Указі № 926/96 вживалися два юридичних поняття: "грошове забезпечення" і "грошове утримання".

Виходячи з аналізу положень цього Указу грошове забезпечення працівників міліції складалося з окладів грошового утримання та додаткових видів грошового забезпечення.

В інших нормативних актах, які регулюють, зокрема, питання матеріального забезпечення працівників міліції, також вживаються як поняття "грошове утримання", так і поняття "грошове забезпечення".

Таким чином, терміни "грошове забезпечення" і "грошове утримання" не є тотожними, і їх зміст визначає законодавець у кожному конкретному випадку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що на момент звернення позивача із заявою про перерахунок страхової виплати до Міністерства внутрішніх справ України й суду до чинного законодавства внесені зміни, відповідно до яких на підставі Закону України від 03.11.2006р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" статтю 23 Закону України "Про міліцію" було викладено в новій редакції (чинній з 1 січня 2007 року).

Юридична суть цих змін, внесених до вищевказаної статті, полягала в тому, що інститут страхування працівників міліції (виплата страхових сум) був ліквідований.

На заміну йому було запроваджено інститут компенсаційних виплат у вигляді грошової допомоги працівникам міліції у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного йому під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

На виконання цієї норми права в межах строків, визначених Прикінцевими положеннями цього Закону, Кабінетом Міністрів України було розроблено та прийнято 12.05.2007р. Постанову № 707, якою, зокрема, затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, а також визнано Положення № 59 таким, що втратило чинність.

Згідно з положеннями пункту 3 прийнятої Постанови № 707 Міністерству внутрішніх справ України доручено завершити виплату страхової суми та одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, що повинні бути нараховані до 1 січня 2007 року.

На виконання вказаного пункту Постанови № 707 з метою врегулювання правового механізму завершення страхових виплат за страховими випадками, що настали до 1 січня 2007 року (страховий випадок позивача настав до 1 січня 2007 року), було прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 17.06.2009р. № 593 "Деякі питання завершення виплати страхових сум за страховими випадками, які сталися до 1 січня 2007 року" (далі - Постанова № 593).

Згідно з пунктом 3 Постанови № 593 розмір страхової виплати визначається виходячи з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, відсоткової надбавки за вислугу років та щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків, які працівник отримував на день звільнення.

Із системного аналізу зазначених норм матеріального права колегія суддів дійшла висновку, що страхова сума, яка була виплачена позивачу нарахована відповідно до чинного на той час законодавства, виходячи з місячного грошового утримання, розмір якого складався з посадового окладу -205 грн., окладу за спеціальне звання 135 грн., надбавки за вислугу років 119 грн. та 100% надбавки - 459 грн., що сумі становило 918 грн. та до якого не входили додаткові види грошового забезпечення. При цьому розмір страхової суми, виплаченої позивачу, узгоджується з вимогами Постанови №707 та Постанови № 593.

Отже, позивачу правомірно нараховано страхову суму в розмірі 44 064,00 грн. (918 грн. х 48 місяців).

Оскільки позивач фактично просив відповідача включити в розрахунок страхової виплати додаткові види грошового забезпечення, які не входять в розрахунок грошового утримання, з якого обчислювалась страхова сума за державним обов'язковим особистим страхуванням, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому доводи позивача про те, що нарахована йому сума страхової виплати та фактично отримана ним сума не співпадають, обґрунтовано не взято судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки позивач до суду з позовом про стягнення невиплаченої страхової суми до страховика (НАСК "Оранта") не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанцій повно і всебічно встановив обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним рішення.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2011р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановлених статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя - доповідач В.М. Кочан

судді С.С. Пасічник

В.В. Швець