Справа № 816/1488/15
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 р.Справа № 816/1488/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Лях О.П. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.05.2015р. по справі № 816/1488/15

за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИЛА:

07.05.2015 року позивач, Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в якому просив стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 7210,00 грн.та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 93,73 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 року по справі № 816/1488/15 у задоволенні адміністративного позову Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 року по справі №816/1488/15 за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 7210 грн. та пені в сумі 93,73 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги відділення задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що постанову винесено з порушенням норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2015 року відповідачем подано до Полтавського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві в цей період становила 10 осіб.

Відповідач подавав у 2014 році звіти за формою № 3-ПН про наявність вільних робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю до Комсомольського міського центру зайнятості, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями звітів та листом Комсомольського міського центру зайнятості від 20 травня 2015 року № 03-20/506.

Із відповіді Комсомольського міського центру зайнятості вбачається, що особи з інвалідністю, які перебували на обліку у центрі зайнятості, до відповідача не направлялись, а отже відповідачем вжито усіх передбачених частиною 3 статті 18 Закону № 875 заходів, спрямованих на запобігання порушення прав інвалідів на працевлаштування.

Позивач, Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернувся до суду з адміністративним позовом про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вживав необхідних заходів для працевлаштування інвалідів, а саме надавав державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, вини в діях відповідача судом не встановлено, а відтак застосування до нього адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць є необґрунтованим.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року № 875 (далі - Закон № 875) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 2 статті 19 вищезазначеного Закону регламентовано, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

З матеріалів справи вбачається, що 30 січня 2015 року відповідачем подано до Полтавського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві в цей період становила 10 осіб.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875 регламентовано, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно подавав у 2014 році звіти за формою № 3-ПН про наявність вільних робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, до Комсомольського міського центру зайнятості, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями звітів та листом Комсомольського міського центру зайнятості від 20 травня 2015 року № 03-20/506.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційною інстанцією, а саме із відповіді Комсомольського міського центру зайнятості, що особи з інвалідністю, які перебували на обліку у центрі зайнятості, до відповідача не направлялись, а отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем вжито усіх передбачених частиною 3 статті 18 Закону № 875 заходів, спрямованих на запобігання порушення прав інвалідів на працевлаштування.

Статтею 19 Закону №875-ХІІ передбачено, що керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Проте колегія суддів зазначає, що позивач, посилаючись на порушення з боку відповідача норм законодавства про працевлаштування осіб з інвалідністю, не надав до судів першої та апеляційної інстанцій доказів того, що останнім не створено робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю або ним відмовлено у працевлаштуванні осіб з інвалідністю.

З аналізу норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" колегія суддів приходить висновку, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, натомість вимагає від нього вжиття заходів для працевлаштування інвалідів, визначених у статтею 18 Закону.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій колегія суддів виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій, при цьому враховує, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Враховуючи все вищевикладене та той факт, що відповідач вживав необхідних заходів для працевлаштування інвалідів, а саме надавав державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, вини в діях відповідача не встановлено, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до нього адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць є необґрунтованим, а тому позовні вимоги Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені з ФОП ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 року по справі №816/1488/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта - позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.05.2015р. по справі № 816/1488/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Зеленський В.В.
Судді Лях О.П. Чалий І.С.
Повний текст ухвали виготовлений 20.07.2015 р.