Справа № 2а-1299/10/0370
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року м. Київ К/9991/26357/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Маринчак Н.Є., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання Антипенку В.В.,

за участю представників позивача та відповідача <…>,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29.06.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012 по справі № 2а-1299/10/0370

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Градикс" Російська Федерація в особі Представництва товариства з обмеженою відповідальністю "Градикс"

до Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області

про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2010 року Товариством до суду заявлений позов про скасування податкових повідомлень - рішень від 26.04.2010 № /3/1067, № /3/1066 та № /3/1068, якими позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) на загальну суму 8 047 192,00 грн., з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на суму 4 823 186,62 грн. та з податку на прибуток іноземних юридичних осіб на суму 611 334,54 грн. за порушення вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та Закону України "Про податок на додану вартість".

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги задоволено повністю, оскаржувані податкові повідомлення - рішення скасовано.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Переглянувши матеріали справи і касаційну скаргу, заслухавши доповідь судді, Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2007 по 30.06.2009, за підсумками якої складено акт від 23.10.2009.

У ході зазначеної перевірки встановлено порушення позивачем п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3, п. 5.9 ст. 5, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11, п. 13.2 ст. 13 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та пп. 1.4. ст.. 1, пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 4 873 224,00 грн., ПДВ - 3 874 332,00 грн. та не утримано та не сплачено до бюджету податок на доходи іноземних юридичних осіб на суму 203 778,18 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого органу вмотивовано тим, що роботи згідно договору підряду, укладеного з ТОВ "Кроноспан УА", позивачем безпосередньо не виконувались, послуги не надавались, оскільки фактично на виконання вказаних робіт було залучено субпідрядника ТОВ БК "Якість", згідно укладеного договору субпідряду, розрахункові документи (обґрунтовані розрахунки субпідрядника до актів приймання виконаних підрядних робіт), що підтверджують фактично понесені позивачем витрати та базу їх розподілу під час перевірки не надано, як не було надано і планову документацію та додатки до договору субпідряду, які б визначали конкретні види робіт та їх обсяги, не надано також і проектно - кошторисну документацію вартості робіт, а надані первинні документи, зокрема, довідки форми КБ- 3 та КБ- 2в, складені з порушенням вимог законодавства та не дають змоги встановити, що саме позивач поніс витрати по будівництву. Також контролюючий орган дійшов висновку і про порушення позивачем вимог п. 13.2 ст. 13 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", оскільки останнім при перерахуванні на валютний рахунок нерезидента ТОв "Градикс" (Російська Федерація) вільного залишку прибутку, отриманого на території України від здійснення представництвом господарської діяльності, не було утримано податок з такого доходу у розмірі 15 %.

У ході розгляду справи судами, суди з урахуванням досліджених доказів, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшли висновку про хибність позиції державного податкового органу щодо порушення платником податків податкового законодавства. Зокрема, суди виходили з наявності у позивача належно оформлених первинних документів, які відповідно до Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та Закону України "Про податок на додану вартість" необхідні для формування валових витрат та податкового кредиту.

Так, згідно пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

А за змістом положень пп. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Аналогічні вимоги щодо наявності первинних документів закріплено і у п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємства", згідно якої не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

При цьому, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Установлення додаткових обмежень, щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому законі, не дозволяється (п. 5.11 ст. 5 Закону № 334/94-ВР).

З наведеного випливає, що будь-які витрати мають бути здійснюваними саме для і в межах провадження господарської діяльності, а не з іншими цілями, та підтверджені відповідними первинними документами.

В свою чергу фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та при цьому мають містити визначені цим Законом обов'язкові реквізити (ст. 9 Закону № 996-XIV).

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення та особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Отже витрати підприємства повинні підтверджуватися такими первинними документами, які відповідають вимогам, встановленим ч. 2 ст. 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Організація бухгалтерського обліку на підприємстві визначається Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Статтею 8 даного Закону визначено, що підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства та обирає форму бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 № 88, первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади.

Згідно Наказу Державного комітету України з будівництва та архітектури від 21.06.2002 за №237/5 "Про затвердження типових форм первинних документів з обліку в будівництві" затверджено дві типові форми первинних облікових документів у будівництві: №КБ-2в "Акт приймання виконаних підрядних робіт" та №КБ-3 "Довідка про вартість виконаних підрядних робіт", що є обов'язковими у випадку залучення бюджетних коштів або коштів підприємств, установ та організацій державної форми власності.

Судами попередніх інстанцій встановлена наявність у позивача актів приймання виконаних підрядних робіт за формою КБ-2в та довідок про вартість виконаних підрядних робіт за формою КБ-3, що також не заперечується і контролюючим органом.

Також слід зазначити, що певні недоліки в заповненні актів, носять оціночний характер та не є підставою для висновку про позбавленні юридичної сили і доказовості зазначеного первинного документа щодо наданих позивачу послуг, оскільки в силу відсутності визначення поняття "податковий облік" в чинному законодавстві на момент виникнення спірних правовідносин та з точки зору пп. 1.2.3 Положення про організацію бухгалтерського обліку і звітності в банках України, в якому зазначено, що податковий облік ведеться з метою накопичення даних про валові доходи та валові витрати відповідно до законодавства України і використовується для складання податкової звітності, форма, правила, порядок і термін подання якої визначаються ДПАУ, та при цьому, як зазначено у цьому пункті Положення, зміни в податковому обліку не впливають на фінансовий облік, фінансовий (бухгалтерський) та податковий облік - це різні поняття. Відповідно, недотримання вимог, що пред'являються до оформлення первинного документа в бухгалтерському обліку, не може бути підставою для прийняття рішення про виключення суми зі складу валових витрат або податкового кредиту.

З вказаних підстав доводи податкового органу про неналежність оформлення актів приймання виконаних підрядних робіт та довідок про вартість виконаних підрядних робіт, як обставин недостовірності даних податкового обліку платника податків, є необґрунтованими.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи контролюючим органом не ставиться під сумнів реальність здійснення господарських операцій в межах умов договору підряду, укладеного позивачем з ТОВ "Кроноспан УА".

Також судами попередніх інстанцій цілком правомірно зазначено, що кошторис за своїм призначенням та змістом є плановим документом і не містить фактичних даних про витрати господарюючого суб'єкта та при складанні якого у платника податків не виникає жодних змін в структурі активів, зобов'язань та власному капіталі підприємства, а отже, кошторис, хоча і є документом, який оформлюється та затверджується відповідно до чинного законодавства, проте не є власне первинним бухгалтерським документом, з яким податкове законодавство пов'язує рух активів платника та фактичне здійснення господарських операцій.

Стосовно твердження контролюючого органу про відсутність документації у позивача на проведення робіт по будівництву то судом апеляційної інстанції цілком правомірно зауважено, що Державна податкова інспекція не наділена повноваженнями здійснювати державний контроль у сфері містобудування та архітектурно - будівельний контроль щодо проведення будівництва, у тому числі вимагати і надання для перевірки дозвільної та іншої документації на проведення будівельних робіт.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В даному випадку повноваженнями на здійснення державного архітектурно-будівельного контролю наділена лише Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи, які відповідно мають право здійснювати перевірку наявності у відповідного суб'єкта господарювання необхідних документів на ведення відповідних робіт.

Крім того, колегія суддів зазначає, що залучення позивачем субпідрядника (БК "Якість"), з метою виконання договору підряду, укладеного з ТОВ "Кроноспан УА", та фактичне виконання робіт саме субпідрядником не суперечить нормам чинного законодавства та жодним чином не впливає на право позивача на віднесення понесених ним витрат до валових та відповідно на формування податкового кредиту по фактично здійсненим господарським операціям.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, а також те, що контролюючим органом всупереч вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано доказів неправомірного відшкодування позивачем витрат субпідряднику та відповідно безпідставного віднесення до складу валових загальновиробничих витрат, колегія суддів приходить до висновку про правомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту по фактично здійсненим господарським операціям, які підтверджені первинними документами.

Щодо твердження контролюючого органу про порушення позивачем вимог п. 13.2 ст. 13 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" щодо не нарахування та не утримання податку на прибуток з іноземних юридичних осіб при перерахуванні нерезиденту вільного залишку прибутку, отриманого на території України, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність такого твердження, з огляду на наступне.

Постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи з джерел їх походження з України або виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників є платниками податку на прибуток (пп.2.1.4, п. 2.1, ст. 2 Закону "Про оподаткування прибутку підприємств").

Відповідно до пунктів 13.1 та 13.2. статті 13 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях) оподатковуються у порядку і за ставками, визначеними цією статтею. Резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях), крім доходів, зазначених у пунктах 13.3 - 13.6, зобов'язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 13.1 цієї статті, за ставкою у розмірі 15 відсотків від їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачене нормами міжнародних угод, які набрали чинності.

А, відповідно до п. 13.8 ст. 13 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" суми прибутків нерезидентів, які здійснюють свою діяльність на території України через постійне представництво, оподатковуються у загальному порядку. При цьому, таке постійне представництво прирівнюється з метою оподаткування до платника податку, який здійснює свою діяльність незалежно від такого нерезидента.

Пунктом 18.1 ст. 18 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що якщо міжнародним договором, ратифікованим Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Законом, застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до п. 1 ст. 7 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження ухилень від сплати податків, яка ратифікована Законом України N 369/95-ВР від 06.10.95 (далі - Угода), прибуток підприємства Договірної Держави оподатковується лише в цій Договірній Державі, якщо тільки це підприємство не здійснює підприємницьку діяльність у другій Договірній Державі через розташоване в ній постійне представництво. Якщо підприємство здійснює підприємницьку діяльність як вказано вище, прибуток підприємства оподатковується в другій Державі, але тільки в тій частині, яка стосується постійного представництва.

З урахуванням положень п. 3 цієї статті, якщо підприємство однієї Договірної Держави здійснює підприємницьку діяльність у другій Договірній Державі через розташоване там постійне представництво, то в кожній Договірній Державі до такого постійного представництва відноситься прибуток, який воно могло б одержати, якби було окремим і самостійним підприємством, зайнятим такою ж або аналогічною діяльністю в таких же або аналогічних умовах і діяло в повній незалежності від підприємства, постійним представництвом якого воно є (ч. 2 ст. 7 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації).

Крім того, згідно ч. 3 ст. 23 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації оподаткування представництва, яке підприємство Договірної Держави має в другій Договірній Державі, не повинно бути менш сприятливим у цій другій Державі, ніж оподаткування підприємств цієї другої Держави, які здійснюють подібну діяльність у цій другій Державі.

Враховуючи вищезазначене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанції, що оподаткування постійного представництва резидента країни, з яким укладено міжнародний договір про уникнення подвійного оподаткування, здійснюється лише відповідно до п. 13.8 ст. 13 Закону "Про оподаткування прибутку підприємств".

Отже, висновки податкового органу щодо порушення позивачем вимог Закону України "Про податок на додану вартість" та Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, спростовуються належними та допустимими доказами, яким суди надали належний правовий аналіз у їх сукупності.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29.06.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012 по справі № 2а-1299/10/0370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Н.Є. Маринчак

А.О. Рибченко