Справа № 2а-1870/5255/12
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2012-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2012 р. Справа № 2a-1870/5255/12

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Прилипчука О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Високос Я.С.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у м. Сумах

про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа підприємець ОСОБА_3 (надалі по тексту позивач, ФОП ОСОБА_3В.) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Сумах (далі по тексту відповідач, ДПІ в м. Сумах), в якому просить суд:

- скасувати податкове повідомлення - рішення 04.04.2012 року №000106/1701/2045.

- стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працівником ДПІ в м. Суми проведена документальна позапланова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності позивача, за результатами якої складений акт №1458/17-1016//44 від 13 березня 2012 року. Встановлено порушення вимог п.п. 3.1.1 п. 3.1. ст. 3, п.4.1. ст. 4, п.п. 7.2.3. п.7.2, п.п. 7.3.1. п. 7.3., п.п. 7.5.1 п. 7.5, п.п. 7.7.1. п. 7.7. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ст. 216, 228 Цивільного кодексу України, внаслідок чого донараховано податок на додану вартість в сумі 114987,00 грн.

04.04.2012 р. на підставі акту перевірки ДПІ у м. Сумах прийняте податкове повідомлення-рішення №000106/1701/2045 про нарахування грошового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 114987,00 грн. - за основним платежем, 28746,75,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями, а всього на 143733,75 грн.

На зазначене рішення 11.04.2012 р. за №31 була подана скарга до Державної податкової служби у Сумській області, за результатами розгляду якої прийняте рішення від 06.06.2012 р. №7530/К/10-105-60/75/СК, яким скарга залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 04 квітня 2012 року № 000106/1701/2045 без змін.

Позивач вважає, що рішення є протиправним та суперечить чинному законодавству, виходячи з наступного.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

Згідно з приписом акту цивільного законодавства України, який викладений в ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до приписів статті 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦКУ. Вказана стаття Кодексу поділяє недійсні правочини на нікчемні - недійсність яких встановлена законом (визнання такого правочину судом недійсним не вимагається) та оспорювані - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду).

Згідно зі статтею 228 ЦКУ правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦКУ має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

З приписів ст.228 ЦКУ слідує, що повноваження на встановлення законності правочину, за яким платником податків було сформовано валові витрати обігу та виробництва або податковий кредит з ПДВ, належать до виключної компетенції судових органів.

При цьому, в силу приписів п. 4 розділу І та п.п. 3.2.2. п. З розділу II Порядку № 1003 , до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсним правочину, за яким платником податків було сформовано валові витрати обігу та виробництва або податковий кредит з ПДВ, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки судження про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином, як нікчемним.

З актів перевірки слідує, що правочини між позивачем та його контрагентами в судовому порядку не оспорювалися, таких, що набули законної сили, рішень судів з приводу визнання вказаних правочинів недійсними не має, доказів прийняття компетентним органом рішення про порушення кримінальної справи відносно посадових осіб позивача або за фактами діяльності платника податків, що викладені в акті перевірки, не зазначено.

В актах перевірки зроблено висновок про здійснення діяльності, спрямованої на надання податкової вигоди. При цьому, акти перевірки не містять посилань на те, які саме порушення були допущені.

Чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству установчих документів постачальників товару та дотримання ними вимог податкового законодавства. Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Чинне податкове законодавство не ставить в залежність право платника на формування податкового кредиту від податкового обліку інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

При цьому податкове законодавство не встановлює обов'язку покупця сплачувати податок на додану вартість ще й до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Покупець - платник податку на додану вартість не несе відповідальності за податкові зобов'язання продавця.

Таким чином, добросовісний платник податків, який в силу покладеного на нього законами обов'язку щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) вступає у зв'язку з цим у відповідні правовідносини з державою, не може нести відповідальність за невиконання чи неналежне виконання такого обов'язку іншими платниками податків, якщо інше прямо не встановлено законом. У разі якщо контрагент не виконав свого зобов'язанню г податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки особи, адже загальним принципом юридичної відповідальності є вина осо законодавчо встановленого імперативного правила поведінки. Закон відповідальності за винні дії іншої особи.

Акти перевірки взагалі не містять доказів порушення позивачем чинного законодавства, в тому числі і податкового.

Реальність здійснення позивачем господарських операцій підтверджується первинними документами податкового та бухгалтерського обліку позивача, які відповідають вимогам чинного законодавства.

Тому, позивач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення не відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності та обґрунтованості, а тому є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, вважає прийняте податкове повідомлення рішення обґрунтованим.

Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 06.03.2012 р. ДПІ у м. Сумах проведено документальну позапланову виїзну перевірку дотримання вимог податкового та іншого законодавства ФОП ОСОБА_3 за періоди з 01.06.2009 р. по 30.06.2009 р., з 01.11.2009 р.. по 30.11.2009 р., з 01.03.2010 р. по 30.06.2010 р., за результатами якої складно акт перевірки №1458/17-1016//44 від 13.03.2012 р. (а.с. 6-35).

04.04.2012 р. на підставі вищезазначеного акту перевірки ДПІ у м. Сумах прийняте податкове повідомлення-рішення №000106/1701/2045, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 143733,75 грн., з яких: 114987,00 грн. - за основним платежем, 28746,75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (а. с. 36).

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає помилковими висновки відповідача щодо нарахування позивачу податкових зобовязань з податку на додану вартість, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи встановлено, що підставою прийняття оскаржуваного рішення є визнання відповідачем безтоварними угод між позивачем та ТОВ «Партнерінвестбуд», ТОВ «Українське комплексне постачання», ЗАТ АП «Прогрес - технологія».

Проте, суд не погоджується із такими висновками відповідача, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи 08.02.2010 року позивачем укладено договір купівлі продажу граніту із ТОВ «Партнерінвестбуд» (а.с. 77-80).

На підтвердження виконання умов зазначеної угоди позивачем надано до суду: видаткові накладні №РН-0000012 від 19.03.2010 року, №РН-0000019 від 06.04.2010 року, №РН-0000021 від 13.04.2010 року, №РН-0000025 від 23.04.2010 року, №РН-0000029 від 28.04.2010 року, №РН-0000032 від 06.05.2010року, РН-0000035 від 11.05.2010 року, №РН-0000038 від 20.05.2010 року, №РН-0000039 від 22.05.2010 року, №РН-0000043 від 28.05.2010 року, №РН-0000048 від 31.05.2012 року, №РН-0000071 від 05.06.2010 року, №РН-0000073 від 05.06.2010 року, №РН-0000083 від 14.06.2010 року, №РН-0000089 від 18.06.2010року, РН-0000090 від 20.06.2010 року, №РН-0000100 від 28.06.2010 року, №РН-0000112 від 29.06.2010 року(а. с. 81, 86, 89, 92, 95, 98,101, 106, 109,112, 115, 118,121,127, 130,133, 138); паспорти якості №134 від 03.04.2010 року, №158 від 10.04.2010 року, №3273 від 22.04.2010 року, №3314 від 28.04.2010 року, №224 від 02.05.2010 року, №3367 від 08.05.2010 року, №473 від 10.05.2010 року, №3039 від 19.05.2010 року, №3100 від 28.05.2010 року, №3109 від 29.05.2010 року, №3146 від 05.06.2010 року, №446 від 05.06.2010 року, №481 від 11.06.2010 року, №477 від 11.06.2010 року, №547 від 20.06.2010 року, №587 від 28.06.2010 року, №567 від 25.06.2010 року, №593 від 28.06.2010 року (а.с. 88, 91,94,97, 100, 103, 105, 108, 114, 117, 120,123,126,129,132,135,137); податкові накладні №12 від 19.03.2010 року, №19 від 06.04.2010 року,№21 від 13.04.2010 року, №25 від 23.04.2010 року, №29 від 28.04.2010 року, №33 від 06.05.2010 року, №36 від 11.05.2010 року, №42 від 12.05.2010 року, №43 від 18.05.2010 року, №44 від 20.05.2010 року, №44 від 22.05.2010 року, №45 від 22.05.2010 року, №47 від 28.05.2010 року, №55 від 31.05.2010 року, №59 від 04.06.2010 року, №60 від 05.06.2010 року, №62 від 05.06.2010 року, №69 від 14.06.2010 року, №70 від 18.06.2010 року, №75 від 20.06.2010 року, №92 від 28.06.2010 року, №93 від 29.06.2010 року, №94 від 29.06.2010 року (а.с. 141-163); платіжні доручення №22 від 28.03.2010 року на суму 30000грн., №17 від 21.03.2010 року на суму 30717,24 грн., №36 від 15.04.2010 року на суму 30870,00 грн., № 27 від 07.04.2010 року , на суму 30600 грн.,№47 від 22.04.2010 року на суму 61896,23 грн., №60 від 29.04.2010 року на суму 31911,12 грн., №76 від 11.05.2010 року на суму 32357,50 грн., №79 від 13.05.2010 року на суму 30000грн., №80 від 13.05.2010 року на суму 2000 грн., №83 від 13.05.2010 року на суму 20 000 грн., №84 від 17.05.2010 року на суму 30 000грн., №87 від 19.05.2010 року на суму 11822, 24 грн., №101 від 24.05.2010 року на суму 1448,64 грн., №118 від 30.05.2010 року на суму 12764,45 грн., №119 від 30.05.2010 року на суму 3272,09 грн., №122 від 31.05.2010 року на суму 12674,45 грн., №125 від 03.06.2010 року на суму 30 000грн., №130 від 06.06.2010 року на суму 5000 грн., №131 від 06.06.2010 року на суму 27428,62 грн., №141 від 15.06.2010 року на суму 20 000 грн., №143 від 16.06.2010 року на суму 10 000грн., №151 від 20.06.2010 року на суму 15000 грн., №155 від 21.06.2010 року на суму 32097, 50 грн., №160 від 21.06.2010 року на суму 6522,50 грн., №168 від 28.06.2010 року на суму 51337,50 грн.(а.с. 164 -177), акти взаємних розрахунків (а.с. 178-180,184-187).

Перевезення здійснювалося залізничним транспортом, що підтверджується наданими до суду вантажними накладними №36250389, №33833323, №33897093, №33897125, №33897208, №33897268, №33897300, №33897353, №33897394, №33897476, №44892880, №338975882, №33897586, №33897667, №42416380, №42416420, №42416414, №42416489, №42416537, №42416539,№42416510 (а.с. 82-85,87-88, 90-91, 93,96-97, 99-100, 102-105, 107-108,110-111, 113-114,116-117,119-120,122-123, 125-128,131,134,136,139).

Також, 01.09.2009 року позивачем укладено із ТОВ «Українське комплексне постачання» договір поставки №001/09» щебеневої продукції (а.с. 231-232).

На підтвердження реальності виконання умов зазначеної угоди позивачем надано до суду специфікацію №1 від 31.03.2009 року (а.с. 233); видаткову накладну № Ук-0000013 від 20.06.2009 року (а.с. 51), паспорт якості №539 від 20.06.2009року, податкову накладну №18 від 17.06.2009 року, платіжне доручення №16 від 17.06.2009 року на суму 33717,19 грн., акти взаємних звірок (а.с. 56).

Перевезення здійснювалося залізничним транспортом, що підтверджується наданою до суду залізничною накладною №42031557 (а.с. 52).

Як встановлено з матеріалів справи позивач придбав у ЗАТ АП «Прогрес - технологія» цемент.

На підтвердження реальності виконання умов зазначеної угоди позивачем надано до суду рахунки фактури №124 від 24.11.2009 року, №114 від 09.11.2009 року (а.с. 60),податкову накладну №189 від 09.11.2009 року, платіжне доручення №189 від 08.11.2009 року на суму 54576,00 (а.с. 69)

Перевезення здійснювалося власним транспортом, що підтверджується наданими до суду товарно-транспортними накладними від 09.11.2009року, 11.09.2009року, 12.09.2009року, 12.11.2009 року, 13.11.2009 року, (а.с. 61-68) та технічним паспортом на вантажний автомобіль ЗІЛ 130, що належить позивачу (а.с. 234).

Таким чином, суд приходить до висновку, про реальність здійснених господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. ст. 632, 669, 671, 673 Цивільного кодексу України обовязковими умовами договору купівлі-продажу товару є його найменування, ціна, кількість, якість та асортимент.

Суд зазначає, що укладені між позивачем та його контрагентами договори містять положення щодо найменування, кількості, якості та асортименту, що свідчить про наявність наміру щодо настання реальних наслідків в момент укладення договорів, оскільки, укладаючи угоду, сторони домовлялися щодо істотних умов правочину.

Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними свідоцтвами, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника.

Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів.

Отже до документів, що є підставою для оприбуткування товару належать прибутково-видаткові накладні, які виписуються постачальником та містять кількісно-вартісні відомості про товар, сертифікати, паспорти якості заводу-виробника товару.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідачем, як субєктом владних повноважень не надано суду доказів відсутності у позивача первинних документів.

При цьому, єдиним мотивом, на підставі якого суб'єкт владних повноважень дійшов судження про відсутність реальності здійснення господарської операції, є виключно висновок щодо відсутності декларування зобовязань по господарських операціях із позивачем.

Проте, оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми), дату та місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції, первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права.

Оглянуті документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704; далі за текстом - Положення №88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Таким чином, надаючи оцінку наявним в матеріалах справи договору, податковим накладним, накладним, та іншим первинним документам, якими позивач доводить перед судом реальність здійснення господарської операції, суд, досліджуючи їх, встановлює наявність обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку.

У ході розгляду справи судом встановлено, що жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірним правочином податковим органом ані при проведенні перевірки, ані в ході судового розгляду не має.

Викладене в акті судження податкового органу про вчинення платником податків порушень закону ґрунтується лише на висновках щодо відсутності декларування зобовязань по господарських операціях із позивачем .

Проте, з цьому приводу суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Проте, відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб товариства позивача або за викладеними у акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене, позивачем отримано від контрагента податкові накладні, які саме і є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та відповідно, зазначені накладні оформлені у повній відповідності до вимог ст. 201 Податкового кодексу України, що не заперечується податковим органом.

Крім того, чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Також, на господарюючих субєктів не покладається обовязок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентом узгоджується з практикою Європейського Суду (Рішення Європейського Суду від 22 січня 2009 року у справі БулвесАД проти Болгарії (заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого, визначено, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (що діяв на час господарських операцій позивача із його контрагентами), податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) протягом такого звітного періоду у зв'язку із, зокрема, придбанням товарів, послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, тощо.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 7.2.6 цього пункту). При цьому датою виникнення такого права на податковий кредит є дата сплати позивачем коштів за товари (роботи, послуги), або дата отримання від постачальника податкової накладної, а не дата сплати зазначених коштів продавцем товарів (послуг) безпосередньо до бюджету (пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону).

Таким чином, Закон України "Про податок на додану вартість" не ставить право позивача на податковий кредит у залежність від факту сплати ПДВ постачальником товарів (послуг) (по ланцюгу) до бюджету.

З наведених положень п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" випливає, що право на податковий кредит у позивача виникло у зв'язку зі сплатою ним ПДВ у складі ціни товару (послуг), що підтверджується наданими позивачем до суду: копіями договорів, копіями банківських платіжних доручень та завіреними належним чином копіями податкових накладних, отриманих від таких постачальників.

Згідно п. 10.2 ст. 10 Закону України "Про податок на додану вартість" платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону, а в п. 10.4 цієї норми встановлено, що контроль за правильністю нарахування та сплати (перерахування) податку до бюджету здійснюється відповідним податковим органом.

Тобто, обов'язок контролю за правильністю нарахування та сплати ПДВ відповідно до Закону, покладаються на відповідача, а не на позивача, у зв'язку з чим відсутні підстави для позбавлення позивача права на податковий кредит через можливі порушення податкового законодавства постачальниками товарів (послуг) по ланцюгу.

Якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на податковий кредит у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови та має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах від 04.04.2012 року №000106/1701/2045 прийняте з порушенням вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, а тому зазначене податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Отже, позивачу відшкодовується із Державного бюджету сума судового збору в розмірі 1437 грн. 34 коп., шляхом безспірного списання із рахунка субєкта владних повноважень - відповідача (лист Вищого адміністративного суду України №2135/11/13-11 від 21.11.2011 року).

Керуючись ст. ст. 86, 94, 159, 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Сумах про скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.04.2012 року №000106/1701/2045.

Стягнути з Державного бюджету України (шляхом списання із рахунку Державної податкової інспекції у м. Сумах (м. Суми, Покровська площа,2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (м. Суми, вул. Шишкарівська, 24, код НОМЕР_1) суму судового збору в розмірі 1437 грн. 34 коп.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис) О.А. Прилипчук

З оригіналом згідно

Суддя О.А. Прилипчук

Повний текст постанови складено 30.07.2012 року.