Справа № 813/1906/15
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року № 813/1906/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Присташ І.М.,

позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, зобов'язання до вчинення дій та стягнення різниці заробітку,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 29.04.2015 року та від 30.06.2015 року з наступними позовними вимогами:

- визнати незаконними та протиправними дії Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області щодо попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 у зв'язку із реорганізацією, скороченням штатної чисельності та змінами істотних умов праці, пропонування позивачу призначення на посаду головного державного інспектора юридичного сектору;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 05.02.2015 року № 6-0 "Про переведення працівника", яким головного державного інспектора юридичного сектору ОСОБА_4 переведено на посаду завідувача юридичного сектору згідно ч. 4 ст. 36 КЗпП України;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 17.02.2015 року № 10-О "Про переведення працівника", яким завідувача юридичного сектору ОСОБА_1 переведено на посаду головного державного інспектора юридичного сектору;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача юридичного сектору Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області;

- зобов'язати Державну податкову інспекцію у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області перевести ОСОБА_1 на посаду завідувача юридичного сектору Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області;

- стягнути з Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на користь ОСОБА_1 різницю в заробітній платі за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 17.02.2015 року по 30.06.2015 року в розмірі 489,12 грн.

Позивач вважає своє переведення на іншу посаду незаконним, оскільки відповідачем не дотримано визначеного законом порядку вивільнення працівників при реорганізації органу, а саме одночасно з попередженням про вивільнення не запропоновано вакантних посад. Вважає, що позивач мала переваги на зайняття посади завідуючого юридичним сектором, однак на її погляд такі не врахували. Стверджує, що заяву на перевід написала під загрозою звільнення та моральним тиском на неї з боку керівництва. А відтак, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила такий задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили, мотиви заперечення виклали у письмовій формі, зокрема зазначили, що про майбутнє вивільнення працівника було попереджено завчасно, а що основне, то стверджують, що переведення позивача відбулось у відповідності до вимог трудового законодавства, а саме за письмовою згодою на це самого ж позивача. Окрім, цього зазначає, що на посаду завідувача юридичного сектору Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області переведено працівника, котрий має більш тривалий стаж державної служби по відношенню до позивача. Відтак, оскільки переведення відбулось за особистою згодою підстав для задоволення позову не вбачають.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 заперечила в повному обсязі, надала суду свої письмові заперечення, позиція яких збігається із позицією відповідача по даній справі. Просила в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

Позивач працює в податкових органах з 2007 року по даний час.

Згідно наказу ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області від 01.07.2013 року №1-О позивача було переведено на посаду завідувача юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року №311 «Про утворення територіальних органів державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів кабінету Міністрів України»» постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби, шляхом реорганізації територіального органу Міністерства доходів та зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби, зокрема згідно додатку 2, постановлено утворити Державну податкову інспекцію у Камянка-Бузькому районі Головного управління ДФС реорганізувавши шляхом приєднання до Державної податкової інспекції у Камянка-Бузькому районі Головного управління ДФС, Державну податкову інспекцію в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області.

Тобто, відбулось припинення органу виконавчої влади (ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області) у спосіб реорганізації шляхом приєднання.

У звязку з реорганізацією ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 року «Про державну фіскальну службу України» та від 06.08.2014 року №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби», відповідно до наказу ДФС України від 26.08.2014 року №78 «Про затвердження положень про територіальні органи ДФС у Львівській області» та наказу ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області від 03.12.2014 року №524 «Про питання реорганізації ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області та наказу ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області від 03.12.2014 року №43-0 «Про попередження про наступне звільнення», позивача 03.12.2014 року було попереджено про наступне звільнення її з посади завідувача юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з зазначенням, що пропозиції щодо можливих посад будуть запропоновані протягом 2-х місяців.

02.02.2015 року у звязку з закінченням терміну відпустки по догляду за дитиною до виконання обовязків головного державного інспектора юридичного сектору ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області приступила ОСОБА_4

У звязку з цим, 03.02.2015 року відповідачем направлено лист до ГУ ДФС у Львівській області щодо погодження кандидатури ОСОБА_4 на посаду завідувача юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області та кандидатуру позивача на посаду головного державного інспектора юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області.

Листом від 04.02.2015 року № 216/13-01-08-012, ГУ ДФС у Львівській області погодило запропоновані відповідачем кандидатури.

У звязку з перебуванням ОСОБА_4 у відпустці по догляду за дитиною, що не заперечується сторонами, про наступне вивільнення у звязку з реорганізацією податкового органу її було повідомлено під розписку 05.02.2015 року та в цей ж день запропоновано посаду завідувача юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області.

Наказом ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області від 05.02.2015 року № 6-0 "Про переведення працівника", головного державного інспектора юридичного сектору ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області ОСОБА_4 05.02.2015 року переведено на посаду завідувача юридичного сектору ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області згідно ч. 4 ст. 36 КЗпП України.

В той час судом встановлено, що позивач з 03.02.2015 року перебувала на лікарняному, вийшовши з котрого на роботу 17.02.2015 року написала заяву на своє переведення на посаду головного державного інспектора юридичного сектору ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області, котра була їй запропонована у звязку реорганізацією ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області.

Наказом ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області від 17.02.2015 року № 10-О "Про переведення працівника", позивача переведено на посаду головного державного інспектора юридичного сектору ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області.

Позивач не погодившись з таким переведенням звернулась з позовом в суд.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII (далі - Закон №3723-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі ст. ст. 9 і 30 Закону №3723-XII правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 року №322-VIII (далі - КЗпП України).

Згідно зі ст. 9 Закону №3723-XII, регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Так, згідно ч. 1 ст. 30 Закону №3723-XII, державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), а також з підстав, визначених цією статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП України, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

До загальних підстав звільнення державних службовців належать підстави, передбачені, зокрема, ст. 40 КЗпП України, розірвання договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 зазначеної статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Слід наголосити, що законодавство України чітко не регулює процедуру переведення працівників. Така «прогалина» є виправданою, оскільки зазвичай переведення це добровільний захід. Врегульовані лише ключові аспекти переведення працівників, а саме: необхідність отримання згоди працівника на переведення і порядок нарахування компенсації відпустки.

Так, ст. 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, зокрема, разом з підприємством, установою, організацією, можливе лише за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених ст. 33 КЗпП України та в інших випадках, передбачених законодавством.

Тож єдиною можливою підставою для переведення працівника є його письмова згода. Якщо він не погоджується, то переведення працівника на іншу роботу стає неможливим.

Отже, як зазначалось судом, у звязку з припиненням ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Міндоходів у Львівській області шляхом реорганізації у спосіб приєднання до ДПІ Камянка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області, виникла необхідність вивільнення працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

В той час згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації працівник за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом було встановлено, що 03.12.2014 року позивача було попереджено про наступне звільнення з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 03.02.2015 року, з зазначенням, що пропозиції щодо можливих посад будуть запропоновані протягом 2-х місяців.

Штатний розпис затверджено 02.02.2015 року, що й не заперечувалось сторонами.

Як уже зазначалось з 03.02.2015 року по 17.02.2015 року позивач перебувала на лікарняному.

А як це вбачається із справи та не заперечується позивачем, то відразу після виходу її з лікарняного 17.02.2015 року їй було запропоновано посаду головного державного інспектора юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області, і як це засвідчують матеріали справи, на запропоновану посаду позивач особисто погодилась, написавши заяву на своє переведення.

Поряд з цим, позивач вважає, що вона мала право переваги перед ОСОБА_4 на зайняття посади завідувача юридичного сектору, з чим не може погодитись суд.

З матеріалів справи, перш за все не вбачається, що позивачем взагалі подавалась заява на заміщення посади завідуючого юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області, а відтак така й не могла бути розглянута, по-друге суд зазначає, що законодавством не передбачено право зайняття посади лише за бажанням працівника, питання щодо проведення перегрупування працівників відноситься до повноважень адміністрації установи, так зокрема у даній ситуації, так як мала місце реорганізація органу, то відповідач вправі був провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, що й мало місце у даній справі, що розглядається, а по-третє, позивач не надала суду доказів, що б вказували на її перевагу на зайняття посади по відношенню щодо ОСОБА_4

Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, що у звязку з реорганізацією органу та виходом з відпустки по догляду за дитиною службовця ОСОБА_4, зважаючи на її тривалий стаж державної служби з 18.10.1993 року на противагу стажу позивачу (стаж з 2007 року), ОСОБА_4 і було запропоновано зайняти посаду завідувача юридичного сектору. Додатково пояснив, що призначення на посаду ОСОБА_4 було погоджено з ГУ ДФС у Львівській області, котре також і погодило в той час призначення на посаду головного державного інспектора юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області саму позивач і на переведення на котру ОСОБА_1 і написала заяву.

Поруч з тим, суд звертає увагу, що законодавством не визначено критеріїв для оцінки продуктивності праці, а тому роботодавець керується суб'єктивною думкою, що склалась про працівника за час його роботи. Відповідно до законодавства про державну службу, кваліфікаційний рівень державного службовця визначається не лише дипломом про вищу освіту, що є необхідною умовою при вступі на державну службу, а й результатами його діяльності.

А відтак, оскільки відбулось припинення органу виконавчої влади у спосіб реорганізації, беручи до уваги завчасне попередження позивача про можливе вивільнення у звязку з реорганізацією, зважаючи на пропозицію вакантної посади позивачу, та й що основне, - особисте волевиявлення позивача на переведення на запропоновану їй посаду, то суд змушений констатувати, що при переведенні позивача, відповідачем було дотримано порядку вивільнення працівників передбаченого чинним законодавством при реорганізації юридичної особи публічного права.

При цьому, на переконання суду, неповідомлення позивача про можливість працевлаштування на іншу вакантну посаду завчасно, тобто разом з повідомленням про наступне вивільнення, не перешкодило йому реалізації цього права в подальшому, оскільки така можливість була запропонована позивачу 17.02.2015 року, з котрою як свідчить особиста заява позивача, - позивач погодилась.

Суд не приймає до уваги покликання позивача, що вона змушена була під загрозою звільнення та моральним тиском на неї з боку керівництва до написання такої заяви, так як доказів такого суду не надано, а що принципово, то до компетенції даного суду не входить надання оцінки обставинам, на котрі покликається позивач.

В той же час позивач не зуміла навести в позові, довести та підтвердити перед судом жодним доказом протиправність переведення на посаду завідувача юридичного сектору ДПІ в Кам'янка-Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області ОСОБА_4

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року справа Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини, зокрема беручи до уваги виявлене особисте бажання позивача реалізоване шляхом написанням заяви на переведення на запропоновану їй посаду, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в цілому.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України державні органи повинні діяти тільки на підставах і в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією України та законами.

Відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та підписано 13.07.2015 року.

Суддя Сидор Н.Т.