Справа № 2а-97/12/1370
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року м. Київ К/800/6210/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Вербицької О.В.

суддів: Маринчак Н.Є.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Миколаївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.06.2012 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2015 року

у справі № 2а-97/12/1370

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології»
доДержавної податкової інспекції у Жидачівському районі Львівської області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Енергозберігаючі технології») звернулось з позовом до Державної податкової інспекції у Жидачівському районі Львівської області (далі по тексту - відповідач, ДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06.06.2012 року адміністративний позов задоволено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2015 року апеляційну скаргу ДПІ залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач, не погоджуючись з вищевказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у касаційному порядку, просить скасувати з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «Енергозберігаючі технології», посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, просить касаційну скаргу ДПІ залишити без задоволення.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, відповідно до вимог ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Енергозберігаючі технології» з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо фінансово-господарських відносин з ПП «Львівкомфортгруп-К» за період січень та березень 2010 року, ТОВ «Віктор КО» за період червень та вересень 2010 року, ТОВ «Промелектромонтаж» за період серпень-вересень 2010 року, ПП «Універсалбуд» за період листопад-грудень 2009 року, ПП «МКМ-Сервіс» за період січень 2011 року, ТОВ «Крафт ЛВ» за період травень 2011 року, за результатами якої складено акт від 30.08.2011 року № 794/23-2/20808038.

В акті перевірки зазначено, що позивачем порушено ст. 3, ст. 207, ст. 208 Господарського кодексу України, ст. 203, п. 1, ст. 215, ст. 216, ст. 228, ст. 626, ст. 629, ст. 664 Цивільного кодексу України, п. 1.32 ст. 1, п. 5.1, п. 5.2.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.1, ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме: занижено прибуток у періоди, що перевірялись, на загальну суму 1159439 грн., та, занижено податок на додану вартість у період, що перевірявся, на загальну суму 936040 грн.

На підставі висновків, що викладені в акті перевірки, ДПІ прийнято податкові повідомлення - рішення від 09.09.2011 року № /10716, яким ТОВ «Енергозберігаючі технології» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1417519,00 грн. (основний платіж - 1159439 грн., штрафні санкції - 258080 грн.) та №/10717, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1142505, 00 грн. (основний платіж - 936040 грн., штрафні санкції - 206465 грн.).

Суди першої та апеляційної інстанцій визнали необґрунтованими такі висновки податкового органу, з чим погоджується суд касаційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) під валовими витратами виробництва та обігу розуміється сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин), сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до вимог п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України (далі - ПК України) (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судами попередніх інстанцій, між ТОВ «Енергозберігаючі технології» та ПП «Універсалбуд», ПП «Львівкомфортгруп-К», ТОВ «Віктор КО», ТОВ «Промелектромонтаж», ПП «МКМ-Сервіс», ТОВ «Крафт ЛВ» були здійсненні господарські операції щодо виконання робіт, придбання товарів та послуг за договорами від 20.09.2009 року № 537, від 01.12. 2009 року № 239-сб, від 20.11.2009 року № 237-сб, від 21.09. 2009 року № 236-сб, від 21.07.2009 року № 231-сб, від 20.07.2009 року № 230-сб, від 02.09.2009 року № 229-сб, від 01.09.2009 року № 228-сб, від 20.08.2009 року № 226-сб, від 20.08.2009 року № 225 сб, від 01.03.2009 року № 217-сб, від 01.03.2009 року № 216-сб, від 01.07. 2009 року № 215-сб, від 01.03.2009 року № 214-сб, від 01.03.2009 року № 212-сб, від 01.03.2009 року № 213-сб, від 01.09. 2009 року № 238-сб, від 01.03.2009 року №220-сб, № 219-сб, від 01.09.2009 року № 227-сб, від 15.04.2009 року № 223-сб, № 222-сб, № 221-сб, № 224-сб, від 21.07.2009 року № 231-сб, від 21.07.2009 року № 232-сб, від 01.09.2009 року № 234-сб, від 20.08.2009 року № 233-сб, від 01.03.2009 року № 218-сб, від 04.12.2009 року № 242-сб, № 243-сб, від 08.12.2009 року № 246-сб, від 07.12.2009 року № 245-сб, від 07.12.2009 року № 244-сб, від 04.12.2009 року № 241-сб, від 04.05.2011 року № 76-1/п.

Реальність здійснення господарських операцій між позивачем та вищевказаними контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи податковими накладними, видатковими накладними, актами приймання підрядних робіт, довідками про вартість виконаних підрядних робіт, актами виконаних субпідрядних робіт, платіжними дорученнями, банківськими виписками, тощо.

Вищевказані документи оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, Закону України № 996 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є документами первинного обліку.

Використання позивачем придбаного товару та послуг у власній господарській діяльності підтверджується матеріалами справи.

Отже, з огляду на вищевказані обставини справи, колегія суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо реальності господарських операцій, укладених між ТОВ «Енергозберігаючі технології» та вищевказаними контрагентами.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що ПП «Універсалбуд», ПП «Львівкомфортгруп-К», ТОВ «Віктор КО», ТОВ «Промелектромонтаж», ПП «МКМ-Сервіс», ТОВ «Крафт ЛВ» на час спірних відносин були зареєстровані як платники податку (відповідно до вимог чинного законодавства).

Також, суди обґрунтовано не прийняли до уваги висновки ДПІ щодо нікчемності правочинів, з урахуванням всіх обставин справи та вимог діючого на час спірних правовідносин законодавства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що саме за вищевказаних обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій вірно застосували норми матеріального права, отже, прийняті податковим органом спірні рішення є неправомірними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно.

В свою чергу, доводи касаційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються вищезазначеними нормами права, отже, відсутні підстави для її задоволення.

За таких обставин, касаційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 06.06.2012 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2015 року залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 210, 214-215, 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Миколаївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.06.2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька
Судді Н.Є. Маринчак
Ю.І. Цвіркун