Справа № 810/2624/15
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2015-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2015 року 810/2624/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Згурівському районі Київської області про визнання протиправною та скасування вимоги

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Згурівському районі Київської області (далі УПФУ у Згурівському районі або відповідач), з урахуванням уточненого адміністративного позову, про визнання протиправною та скасування вимоги від 04.06.2013 №Ф4.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він зареєстрований фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності. При цьому, отримує пенсію за віком відповідно до Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відтак, враховуючи приписи частини четвертої статті 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування він звільняється від сплати єдиного внеску. Тому, на думку позивача, вимога про сплату боргу є незаконною та підлягає скасуванню.

Відповідач позов не визнав, заперечення надав суду у письмовій формі та просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень вказав, що фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування у 2010 році підлягають загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню. Проте, позивач у 2010 році лише частково сплатив страхові внески. Відтак, оскаржувана вимога прийнята з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Представники сторін у судове засідання, призначене на 21.07.2015, не зявились. Разом з цим, матеріали справи містять клопотання сторін про розгляд справи за відсутності їх представників.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: 07600, АДРЕСА_1, зареєстрований як фізична особа-підприємець 12.06.1997. Як платник страхових внесків перебуває на обліку в УПФУ у Згурівському районі.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме, листа податкового органу від 21.07.2015 за № 711/10/17-238 позивач у 2010 році перебував на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Позивач також є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповідного посвідчення серії А № 076857 (а.с.12) та з 10.09.2003 пенсіонером (посвідчення серії АА №950138 (а.с.11).

04 червня 2013 року УПФУ у Згурівському районі була сформована вимога №Ф-4 про сплату боргу, відповідно до якої позивача зобовязано сплатити заборгованість по страховим внескам у розмірі 1284,80 грн. (а.с.29).

Як вбачається із наявних в матеріалах справи повідомлень про вручення поштових відправлень зазначена вимога та розрахунок до неї отримані позивачем лише 19.05.2015 та 02.06.2015, відповідно.

Не погоджуючись із вказаною вимогою позивач скористався своїм правом оскаржити її у судовому порядку, звернувшись із даним позовом до суду.

Судом встановлено, що заборгованість у позивача по сплаті страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування виникла у період з липня 2010 року по грудень 2010 року (а.с.16, 28).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Порядок нарахування та сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування у 2010 році було врегульовано Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

В статті 1 вказаного закону також наведене визначення поняття «страхувальник». Так, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Відповідно до пункту 5 статті 14 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», страхувальниками відповідно до цього Закону є застраховані особи, зазначені в пунктах 3 і 4 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону.

В силу положень пункту 3 статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Тобто, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування є страхувальниками та відповідно платниками страхових внесків.

Сторонами не заперечувався той факт, що позивач у 2010 році був субєктом підприємницької діяльності фізичною особою, застосовував спрощену систему оподаткування обліку та звітності і сплачував єдиний податок.

Відповідно до підпункту 4 пункту 8 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у редакцій Закону, яка діяла до 30.07.2010, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, придбання спеціального торгового патенту), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом у фіксованому розмірі.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема математичних розрахунків, у звязку з тим, що позивач у 2010 році сплачував єдиний податок відповідачем на підставі Указу Президента України від 3 липня 1998 року № 727 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" було зараховано в рахунок сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування 42% від сплаченої позивачем суми єдиного податку.

Водночас, 30 липня 2010 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до законів України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" та "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 08.07.2010 №2461-VI, якими внесено зміни до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Так, підпункт 4 пункту 8 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" викладено у новій редакції, відповідно до якого фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом. Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому, сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

Слід зауважити, що норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є спеціальними по відношенню до правовідносин, що склались в системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, оскільки «Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону» (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування») та «До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону» (п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Відповідно до положень абзацу 8 частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальний страховий внесок - сума коштів, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір страхового внеску, встановлених законом на день отримання заробітної плати (доходу).

Отже, позивач з липня 2010 року зобовязаний сплатити страхові внески за 2010 рік у розмірі, який становить не менше мінімального розміру страхового внеску, що визначається як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір страхового внеску, встановлених на відповідний період.

Відповідно до статті 53 Закону України «Про державний бюджет на 2010 рік» у липні-вересні 2010 року встановлено місячний розмір мінімальної заробітної плати на рівні 888 грн. 00 коп.

Таким чином, мінімальний розмір страхового внеску для фізичних осіб - підприємців за липень - вересень 2010 року становить: 888 х 33,2% = 294 грн. 82 коп. на місяць або 884 грн. 46 коп. за квартал.

Відповідно до статті 53 Закону України «Про державний бюджет на 2010 рік» у жовтні-листопаді 2010 року встановлено місячний розмір мінімальної заробітної плати на рівні 907 грн. 00 коп., грудень 2010 року - 922 грн. 00 коп.

Таким чином, мінімальний розмір страхового внеску для фізичних осіб - підприємців за IV-й квартал 2010 року становить в тому числі, 907 х 33,2% = 301 грн. 12 коп. за жовтень та листопад 2010 року та 922 х 33,2% = 306 грн. 10 коп. за грудень 2010 року .

Як встановлено судом, позивачем у складі єдиного податку за період липень грудень 2010 року сплачено страхових внесків у розмірі 508, 00 грн.

Відтак, загальний розмір заборгованості позивача з урахуванням часткової сплати, що є предметом даного позову становить 1284 гри. 80 коп. (884 грн. 46 коп. + 908 грн. 34 коп.) - 508 грн.00 коп. = 1284 грн. 80 коп.).

Суд не приймає до уваги як підставу для звільнення позивача від обовязку сплати страхових внесків у 2010 році посилання на положення Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", відповідно до яких

фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу оскільки дана норма права набрала чинності у 2011 році, у той час як заборгованість у позивача виникла у 2010 році.

Крім цього, норми Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначають правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, у той час як предметом даного спору є рішення відповідача про зобовязання позивача сплатити заборгованість по внескам на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, порядок справляння яких, як вже зазначалось судом, врегульовано Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Тобто, вимоги Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не поширюються на спірні правовідносини.

Крім цього, позивачем не наведено жодної норми права, яка б передбачала звільнення його від зобовязання сплачувати страхові внески у 2010 році або сплачувати їх у меншому розмірі, ніж встановлено положеннями Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у редакції, що діяла до 31.12.2010.

Відповідно до частини шостої статті 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом для страхувальників, зазначених у пункті 5 статті 14 цього Закону є квартал.

Відповідно до пункту 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

Згідно із частиною другою статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка була чиною до 01.01.2011, суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Частиною третьою статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка була чиною до 01.01.2011, територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 8.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, яка затверджена Постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 № 21-1, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 за №64/8663, органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках: а) якщо дані документальних перевірок результатів діяльності страхувальника свідчать про донарахування сум страхових внесків; б) якщо страхувальник має на кінець звітного базового періоду недоїмку зі сплати страхових внесків; в) якщо страхувальник має на кінець звітного періоду борги зі сплати фінансових санкцій (штрафів) та пені.

У випадку "а" вимога надсилається одночасно з актом документальної перевірки.

У випадках, визначених підпунктами "б" та/або "в" цього пункту, вимога надсилається протягом п'яти робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати страхових внесків (заборгованість зі сплати фінансових санкцій (штрафів) та пені). Вимога формується на підставі даних особових рахунків платників.

Як вбачається з матеріалів справи, вимога від 04.06.2013 №Ф-4 про сплату боргу за період з липня 2010 року по грудень 2010 року направлена позивачеві у 2015 році.

Відтак, суд погоджується із твердженнями позивача про порушення відповідачем строку направлення позивачеві оскаржуваної вимоги.

Разом з цим, враховуючи наявність у позивача заборгованості зі сплати страхових внесків, недотримання відповідачем строків оформлення та направлення боржникові вимоги не може бути підставою для визнання вимоги протиправної, оскільки відповідно до частини пятнадцятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів не застосовується.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача не є обґрунтованими та, відповідно, його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки спір вирішено на користь субєкта владних повноважень, а доказів понесення ним інших витрат, повязаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 21 липня 2015 року.