Справа № 804/8659/14
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"03" червня 2015 р. справа № 804/8659/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Юрко І.В.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2014 р. у справі №804/8659/14

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Приватного акціонерного товариства "Нікопольський ремонтний завод"

про стягнення заборгованості, -

встановив:

В липні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до відповідача про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 489937,20 грн. та пені у сумі 146,98 грн. за невиконання нормативу з працевлаштування інвалідів у 2013 році.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2014 р. в задоволені позову відмовлено повністю. Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем створені фактично робочі місця для працевлаштування інвалідів, застосовані відповідні заходи для їх працевлаштування, а тому відсутня вина у вчиненні правопорушення, що виключає можливість притягнення до адміністративно-господарської відповідальності.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що підприємство не забезпечило працевлаштування 12 інвалідів, а тому має сплатити фінансові санкції. На думку позивача, аналіз ст. ст. 19, 20 Закону "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - закон № 875-XII) дає підстави вважати, що сплата адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів повинна здійснюватись суб'єктом господарювання незалежно від наявності або відсутності вини підприємства у невиконанні нормативу.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач у судове засідання з'явився, про дату, час та місце та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідач є юридичною особою та належить до підприємств, яким, відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем було подано до Дніпропетровського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ річна, середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача у 2013 році склала 573 осіб. Відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 Закону №875-ХІІ, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди в кількості 23 осіб, а працевлаштовано 11 осіб.

Загальні принципи застосування відповідальності за такі правопорушення визначені у Господарському кодексі України.

Відповідно до ч.1 ст.218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем вживались залежні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення щодо працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що відповідач протягом 2013 року інформував службу зайнятості про створенні робочі місця для працевлаштування інвалідів шляхом надання звітів про наявність вакантних робочих місць, в тому числі для працевлаштування інвалідів за формою № 3-ПН в необхідній кількості: 03.01.2013 р. - 20 вакансій, 01.02.2013 р. - 20 вакансій, 26.02.2013 р. - 20 вакансій, 04.04.2013 р. - 15 вакансій, 16.05.2013 р. - 15 вакансій, 07.06.2013 р. - 15 вакансій, 03.07.2013 р. - 14 вакансій, 08.08.2014 р. - 14 вакансій, 03.09.2014 р. - 14 вакансій, 02.10.2014 р. - 14 вакансій, 14.11.2014 р. - 14 вакансій, 06.12.2013 р. - 14 вакансій, 26.12.2013 р. - 14 вакансій (копії вказаних звітів долучені до матеріалів справи).

Аналогічна інформація щодо вакансій для інвалідів, які надійшли до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості, міститься в листі Нікопольського міськрайонного центру зайнятості від 22.07.2014 р. №2565 на запит ПрАТ "Нікопольський ремонтний завод" від 17.07.2014 р.

Відповідно до листа Нікопольського міськрайонного центру зайнятості від 29.05.2014 р. № 1864, складеного на запит Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 12.05.2014 р., повідомлено позивача, що протягом 2013 р. для працевлаштування ПрАТ "Нікопольський ремонтний завод" осіб з інвалідністю було: направлено - 8 осіб, працевлаштовано - 2 особи, відмовлено в працевлаштуванні - 1 особа (не відповідає за медичними висновками), відмова особи - 5 осіб.

Поряд з цим, судом встановлено, що відповідач самостійно здійснював пошук інвалідів, які бажають працювати, шляхом розміщення в місцевих газетах повідомлень про наявність на підприємстві робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, слід окремо зазначити, що за правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону №875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звертання до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що згідно діючого законодавства, обов'язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов'язок роботодавця є вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче, місце, тобто укладення з ним трудового договору. Обов'язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Принцип застосування відповідальності лише за наявності вини закріплено в теорії права, та конкретизовано для господарських правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України, якою повинен керуватися суд при вирішені даної справи. Застосування відповідальності без наявності вини, можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності - лише за наявності вини.

Отже, відповідач довів факт відсутності вини та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності.

Щодо стягнення пені колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування пені є наявність порушення, за яке передбачено стягнення адміністративного - господарських санкцій, та порушення термінів їх сплати. Оскільки суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність порушення, пеня окремому застосуванню та нарахуванню не підлягає, а вимога щодо стягнення пені є такою, що не відповідає нормам ч. 4 ст. 20 Закону №875-ХІІ, у зв'язку з чим не підлягає задоволенню.

Посилання заявника апеляційної скарги на правову позицію, висловлену у п.3.3 довідки Вищого адміністративного суду України "Про результати вивчення та узагальнення судової практики застосування статей 19,20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та рішення господарського суду у справі за позовом відділення фонду соціального захисту інвалідів у Чернігівській області до ТОВ підприємства "Віктон", в якому суд касаційної інстанції зазначив, що відповідач не звільняється від обов'язку сплачувати штрафні санкції до відділення Фонду на підставі ст.20 Закону, оскільки зазначена норма не ставить відповідний обов'язок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інвалід не працює на підприємстві, не приймається до уваги, оскільки Довідка не є нормативним актом та не має для суду обов'язкового характеру.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.02.2014 року у справі № 21-485а13.

Відповідно до статті 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 18-1 Закону №875-ХІІ пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань здійснює державна служба зайнятості. Обов'язок відповідача щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та надання оголошень про наявність місць для працевлаштування не слід сприймати, як обов'язок по самостійному пошуку осіб, яким встановлено інвалідність. Відповідачем вчинялися всі залежні заходи, спрямовані на недопущення порушень Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», докази відмови відповідача від працевлаштування інвалідів, направлених до відповідача органами державної служби зайнятості відсутні.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги суперечать матеріалами справи, та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову суду у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2014 р. у справі №804/8659/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: І.В. Юрко