Справа № 803/515/15-а
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 р. Справа № 876/5555/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гулида Р. М., Улицького В. З.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року по справі № 803/515/15-a за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, яким просить визнати протиправним та скасувати наказу відповідача № 32 від 11 березня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач. У поданій апеляційній скарзі просить вказану постанову скасувати та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивач може бути дискримінований за статевою та соціальною ознакою у себе на батьківщині.

Сторони явку своїх представників не забезпечили, хоч і були належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, що не перешкоджає слухати справу в їх відсутності в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не належить до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи до 1999 року позивач проживала в Афганістані. Після смерті чоловіка виїхала до Пакистану де проживала із сім'єю до 2010 року, після чого знову повернулась до Афганістану та продовжувала там проживати до 2014 року. В вересні 2014 року позивач виїхала із Афганістану, при цьому маючи дозвіл влади на виїзд, паспорт громадянки Афганістану, візу до України, через Об'єднані Арабські Емірати прибула у Київ повітряним шляхом. Позивач вказувала, що за виготовлення документів для виїзду в Україну вона заплатила 8 000 доларів. В Києві її із сином зустрів невідомий чоловік, усі документи знаходились у нього. Приблизно через місяць перебування у Києві невідомі люди доставили позивача, її сина, ще одну жінку з сином до кордону України із Республікою Словаччина, де вони були затримані прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Нововселиця".

Обставини щодо затримання позивача встановлені судовим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2014 року в адміністративній справі № 308/14259/14-а за позовом 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Афганістану ОСОБА_1 (з нею одна дитина ОСОБА_2) про примусове видворення. Зокрема, 5 листопада 2014 року ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_2 затримана прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Новоселиця" за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину в складі групи осіб поза межами пункту пропуску. На момент затримання документів, що посвідчують особу, не мала, перебуває на території України незаконно, документів та коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, вчинив протиправні дії щодо перетину державного кордону України. ОСОБА_1 не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаним рішенням позов було задоволено, постановлено примусово видворити громадянку Афганістану ОСОБА_1 (з нею неповнолітнього сина ОСОБА_2) за межі території України. Позивач із сином була затримана і поміщена до ПТПІ.

14 лютого 2015 року позивач подала заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка із супровідним листом № 04-01/86 від 18 лютого 2015 року ПТПІ була направлена до УДМС України у Волинській області і отримана останнім 19 лютого 2015 року

Наказом відповідача № 32 від 11 березня 2015 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідач направив позивачу повідомлення № 5 від 12 березня 2015 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач отримала 13 березня 2015 року і 18 березня 2015 року звернулася до відповідача з адміністративним позовом про визнання протиправним і скасування наказу та зобов'язання вчинити дії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до висновку відповідача щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11 березня 2015 року, який був підставою для прийняття оскаржуваного наказу відповідача від 11 березня 2015 року № 32, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із тим, що серед доводів ОСОБА_1 не наведено фактів особистого переслідування в Афганістані, заявниця не обґрунтувала неможливість повернення до Афганістану через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; не навела жодних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та не довела утисків на батьківщині за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; зважаючи на це, не підтверджується обов'язкова наявність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; встановлено, що заявник незаконним шляхом намагалась перетнути Державний кордон України з Республікою Словаччина, намагаючись потрапити до країни Західної Європи - Австрії і була затримана прикордонним нарядом "Група реагування" від відділу прикордонної служби "Новоселиця". Особистих переслідувань та фізичної шкоди в країні походження не зазнавала. У зв'язку із наведеним особа не підпадає під дію Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді уповноважена посадова особа органу міграційної служби перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 12). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 13) із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено фактів особистого переслідування в Афганістані, заявниця не обґрунтувала неможливість повернення до Афганістану через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; не навела жодних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та не довела утисків на батьківщині за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Так суд взяв до уваги той факт, що позивачка залишила країну своєї громадянської належності, оскільки прагнула потрапити до однієї з країн Західної Європи, а саме до Австрії, з метою пошуку кращих умов життя, де уже проживають її син, донька.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулася лише 14 лютого 2015 року, перебуваючи в ПТПІ на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2014 року, хоча мала об'єктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, - така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для неї пріоритетним завданням, реальною ж метою було здійснення дій, спрямованих на легалізацію перебування в одній з європейських країн.

Проаналізувавши наведені законодавчі положення, суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне додати, що посилаючись на Методичні рекомендації Управління Верховного комісара ООН у справах біженців по оцінці потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулок, з Афганістану №HCR/EG/AFG/10/04 та звіт «Свобода у світі 2013 Афганістан» Freedom House, представник позивача вибірково подає лише ті висновки, які підтверджують його позицію, ігноруючи інші висновки вказаних документів.

Так і Методичні рекомендації Управління Верховного комісара ООН і звіт «Свобода у світі 2013 Афганістан» вказують на створення державною владою Афганістану дієвих механізмів захисту громадян.

Позивач посилається на дискримінацію її як одинокої жінки, як на причину залишення нею території Афганістану, водночас відповідно до наведених вище документів владою Афганістану впроваджуються міжнародні стандарти захисту прав жінок в національне законодавство, зокрема шляхом прийняття Закону про заборону насильства над жінками, створення Міністерства в справах жінок та залучення жінок до політичної діяльності. Зокрема вказується на нормалізацію ситуації в деяких регіонах Афганістану.

На відсутність небезпеки чи дискримінації особисто щодо позивача чи її сина прямо вказує той факт, що позивач безперешкодно і легально, з паспортом і візою залишила територію країни походження, що свідчить про відсутність утисків з боку держави на особу, потрапила в Україну повітряним транспортом, при цьому пройшовши відповідні перевірки і контроль в пункті відправлення і прибуття. Також вільно залишала Афганістан, проживаючи близько десяти років в Пакистані.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року по справі № 803/515/15-a - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дати набрання законної сили.

Головуючий Кузьмич С. М.

Судді Гулид Р. М.

Улицький В. З.