Справа № 808/9252/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

08 липня 2015 року (10 год. 55 хв.) Справа № 808/9252/14 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.В.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Зябкін» до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

16.12.2014 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного підприємства «Зябкін» (далі позивач) до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог від 31.03.2015, просить: визнати недійсним та скасувати податкові повідомлення рішення відповідача № та № від 04.12.2014 видані стосовно позивача в повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт від 02.06.2014 №442/08-31-22/30534724 (далі ОСОБА_4 перевірки). На підставі ОСОБА_4 перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення від 19.06.2014 №, №. Позивачем зазначені податкові повідомлення-рішення було оскаржено до ГУ Міндоходів у Запорізькій області. За наслідками розгляду скарги позивача було скасовано: податкове повідомлення - рішення від 19.06.2014 № в частині 157269,00 грн. надмірно нарахованого податку на прибуток та в частині 29635,75 грн. застосованих штрафних санкцій відповідно, і залишено без змін зазначене податкове повідомлення - рішення в іншій частині; податкове повідомлення - рішення від 19.06.2014 № в частині 131681,00 грн. надмірно нарахованого податку на додану вартість та в частині 32920,25 грн. застосованих штрафних санкцій відповідно, і залишено без змін зазначене податкове повідомлення - рішення в іншій частині. На підставі зазначеного рішення про результати розгляду первинної скарги позивача 04.12.2014 відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення № та №. ОСОБА_4 перевірки позивач вважає необґрунтованими, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення, на думку позивача, є безпідставними та підлягають скасуванню.

В порядку ст. 15-1 КАС України, автоматизованою системою документообігу суду було визначено головуючого суддю по справі ОСОБА_5

Через невідповідність вимогам ст. 106 КАС України, ухвалою від 19.12.2014 позов був залишений без руху до 19.01.2015.

У визначений судом строк позивач усунув недоліки позову.

Ухвалою від 21.01.2015 провадження у справі було відкрите, судове засідання призначене на 17.02.2015.

Ухвалою від 17.02.2015 провадження у справі було зупинене до 24.03.2015, наступне судове засідання призначене на 24.03.2015.

24.02.2015 у звязку з закінченням повноважень судді Запорізького окружного адміністративного суду Недашківської К.М., через переведення на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду, у порядку встановленому ст. 15-1 КАС України, було проведено перерозподіл даної справи.

Частиною другою статті 26 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неможливості продовження розгляду адміністративної справи одним із суддів до розгляду залучається інший суддя, який визначається в порядку, встановленому частиною третьою статті 15-1 цього Кодексу. Якщо нового суддю залучено під час судового розгляду, судовий розгляд адміністративної справи починається спочатку.

24 лютого 2015 року адміністративна справа №808/9252/14 передана на розгляд судді Киселю Р.В.

Ухвалою від 24.03.2015 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 24.03.2015.

У судове засідання 24.03.2015 представники сторін не прибули.

Ухвалою від 24.03.2015 за клопотаннями сторін провадження у справі було зупинене до 07.04.2015.

Ухвалою від 07.04.2015 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 07.04.2015.

У судове засідання 07.04.2015 представники сторін не прибули.

31.03.2015 від позивача до суду надійшов уточнений адміністративний позов, відповідно до якого, позивач просить: визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення рішення відповідача № та № від 04.12.2014 видані стосовно позивача в повному обсязі.

Ухвалою від 07.04.2015 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинене до 23.04.2015.

Ухвалою від 23.04.2015 провадження у справі було поновлене, судове засідання призначене на 23.04.2015.

У судовому засіданні 23.04.2015 судом було здійснене процесуальне правонаступництво первинного відповідача, замінено первинного відповідача на його правонаступника - Державну податкову інспекцію у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області

Ухвалою від 23.04.2015 за клопотаннями представників сторін провадження у справі було зупинене до 03.06.2015.

Ухвалою від 03.06.2015 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 03.06.2015.

У судове засідання 03.06.2015 представники сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання не прибули.

Ухвалою від 03.06.2015 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинене до 22.06.2015.

Ухвалою від 22.06.2015 провадження у справі було поновлено, судове засідання призначене на 22.06.2015.

Ухвалою від 22.06.2015 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинене до 08.07.2015.

Ухвалою від 08.07.2015 провадження у справі було поновлено, судове засідання призначене на 08.07.2015.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, зокрема зазначивши, що в акті перевірки відсутні будь - які докази, які підтверджують той факт, що угода між позивачем та контрагентом порушує публічний порядок, суперечить моральним засадам суспільства та спрямована на заволодіння майном держави. Не є переконливими висновки акту перевірки про відсутність реальності виконання укладених договорів, що в свою чергу не може свідчити про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської, економічної діяльності як позивачем, так і його контрагентом. Зазначив, що відповідно до вимог податкового законодавства, особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції. ФОП ОСОБА_6 мав статус платника податку на додану вартість, в період здійснення господарських операцій з позивачем, а відтак, мав право видавати позивачу податкові накладні на підтвердження факту отримання останнім товарів (послуг), які надавались. Зазначив, що акт перевірки не містить жодних посилань податкового органу про те, що податкові накладні, на підставі яких позивачем здійснено формування податкового кредиту не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим наявні у платника податків документи підтверджують реальний зміст господарських операцій, що в свою чергу підтверджує правомірність визначення платником податку податкового кредиту за такими операціями. Зазначив, що у позивача наявні всі первинні документи на підтвердження здійснених операцій по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_6, проведені операції є реальними, а висновки акту перевірки помилковими та незаконними. Зазначив, що оскільки первинними документами підтверджується право позивача на віднесення до складу витрат, витрат за договорами генерального страхування, то показники податкової звітності за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 на загальну суму 1 321 833,23 грн. є правомірними, а висновки акту перевірки є помилковими, безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства України. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав викладених у запереченнях проти позову, зокрема зазначивши, що перевіркою правильності заповнення товарно-транспортних накладних на товар, встановлено, що в наданих ТТН не зазначено місце складу навантаження товару, в звязку з чим неможливо встановити, з якого саме складу здійснювалось навантаження товару. Зазначив, що в ході проведення перевірки не встановлено факту поставок товарів за грудень 2011 року, січень 2012 року лютий 2012 року, жовтень 2012 року від ФОП ОСОБА_7 до позивача. Зазначив, що позивачем віднесено до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування за 2-4 квартал 2011 року, за 1 квартал 2012 року, півріччя 2012 року, 3 квартали 2012 року та 2012 рік витрати, які не підтверджено відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами. Зазначив, що до перевірки не надано документів на підставі яких Страховиком та Страхувальником визначається загальна страхова сума вказана в додаткових угодах, також не надано актів виконаних робіт по виконаним послугам страхування відповідно до вказаних вище договорів генерального страхування. Зазначив, що ризик нанесення збитків майновим інтересам Страхувальника у відношенні його прибутку в ході ведення їм комерційної діяльності не входить до складу переліку страхових ризиків вказаних у страхових додаткових угодах укладених позивачем з ТДВ «Страхова компанія «Атлант», та відповідно до Правил добровільного страхування фінансових ризиків, затверджених ТДВ «Страхова компанія «Атлант» обкладається за іншим страховим тарифом. Також зазначив, що перевіркою встановлено укладання позивачем додаткових страхових угод по добровільному страхуванню фінансових ризиків відповідно до яких відсутні страхові ризики. Зазначив, що в первинних документах позивача стосовно страхування фінансових ризиків не вказано конкретних даних, умов і строків виконання цивільно-правових договорів при невиконання яких можливе нанесення збитків майновим інтересам (майну) Страхувальника та переліку ризиків їх настання. Перевіркою встановлено укладання позивачем додаткових страхових угод по добровільному страхуванню фінансових ризиків в яких відсутня ймовірність настання страхового випадку в терміни вказані в додаткових угодах, тобто відсутній страховий ризик. Зазначене свідчить, що первинні документи зі страхування фінансових ризиків формально складені та не містять ознак факту здійснення господарських операцій, а договори страхування укладались позивачем з ТДВ «СК «Атлант» з метою отримання податкової вигоди, маючи на меті мінімізувати податкові зобов'язання. Тому, вважає оскаржувані податкові повідомлення - рішення правомірними, через що просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 08.07.2015 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали і зясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлень від 05.05.2014 №№189, 190, 191, 192, 193, 194 наказу відповідача від 06.05.2014 №315 в період з 05.05.2014 по 19.05.2014 відповідачем була проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

За результатами перевірки 05.09.2014 відповідачем був складений ОСОБА_4 перевірки, згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог:

пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135, п. 138.1, п. 138.2., п.п. 138.8.1 п. 138.8 л. 138.10.2, ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139, п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на прибуток на загальну суму 583238,00 грн., в тому числі по податковим періодам:

- за 1 квартал 2011 року в сумі 12452,00 грн.

- за 2 квартал 2011 року в сумі 28133,00 грн.

- за 3 квартали 2011 року в сумі 59151,00 грн.

- за 2011 рік в сумі 134857,00 грн.

- за 1 квартал 2012 року в сумі 105737,00 грн.

- за півріччя 2012 року в сумі 138094,00 грн.

- за 3 квартали 2013 року в сумі 189657,00 грн.

- за 2012 року в сумі 278716,00 грн.

- за 2013 року в сумі 157213,00 грн.

п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок дану вартість», п.п. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п.198.3, ст.198 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 279794,00 грн., у тому числі по періодам:

січень 2011 року на суму 2342,00 грн.

лютий 2011 року на суму 2308,00 грн.

березень 2011 року на суму 5312,00 грн.

травень 2011 року на суму 5001,00 грн.

липень 2011 року на суму 3354,00 грн.

серпень 2011 року на суму 4692,00 грн.

жовтень 2011 року на суму 11999,00 грн.

листопад 2011 року на суму 4511,00 грн.

січень 2012 року на суму 50655,00 грн.

лютий 2012 року на суму 58346,00 грн.

березень 2012 року на суму 3149,00 грн.

травень 2012 року на суму 5900,00 грн.

червень 2012 року на суму 3106,00 грн.

серпень 2012 року на суму 11342,00 грн.

жовтень 2012 року на суму 45193,00 грн.

листопад 2012 року на суму 2738,00 грн.

грудень 2012 року на суму 1278,00 грн.

січень 2013 року на суму 2937,00 грн.

лютий 2013 року на суму 3161,00 грн.

квітень 2013 року на суму 13553,00 грн.

липень 2013 року на суму 13172,00 грн.

серпень 2013 року на суму 3705,00 грн.

вересень 2013 року на суму 7300,00 грн.

жовтень 2013 року на суму 6543,00 грн.

листопад 2013 року на суму 3455,00 грн.

- встановлено завищення суми від'ємного значення податку на додану вартість за період грудень 2013 року на суму 4 742 грн., яка вплине на податкове зобов'язання них звітних періодів.

На підставі ОСОБА_4 перевірки 19.06.2014 відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення: №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток на загальну суму 679768,25 грн., з яких 570786,00 грн. за основним платежем, 108982,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 330130,25 грн., з яких 265090,00 грн. за основним платежем, 65023,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погодившись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач 25.07.2014 подав скаргу до ГУ Міндоходів у Запорізькій області.

Згідно рішення про результати розгляду первинної скарги від 23.09.2014 №3500/10/0801-100413 ГУ Міндоходів у Запорізькій області скасувало: податкове повідомлення - рішення від 19.06.2014 № НОМЕР_1 про зменшення суми від'ємного значення податку на додану вартість; податкове повідомлення - рішення від 19.06.2014 № в частині 157269,00 грн. надмірно нарахованого податку на прибуток та в частині 29635,75 грн. застосованих штрафних санкцій відповідно, і залишило без змін зазначене податкове повідомлення - рішення в іншій частині, податкове повідомлення - рішення від 19.06.2014 № в частині 131681,00 грн. надмірно нарахованого податку на додану вартість та в частині 32920,25 грн. застосованих штрафних санкцій відповідно, і залишило без змін зазначене податкове повідомлення - рішення в іншій частині.

Не погодившись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями від 19.06.2014 №, №, позивач 09.10.2014 подав скаргу до ДФС України.

Рішенням ДФС України про результати розгляду скарги від 03.12.2014 №7964/6/99-99-10-01-25 зазначені податкові повідомлення-рішення були залишені без змін.

На підставі рішення про результати розгляду первинної скарги від 23.09.2014 №3500/10/0801-100413 ГУ Міндоходів у Запорізькій області відповідачем було складено податкові повідомлення-рішення від 04.12.2014: №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток на загальну суму 492863,50 грн., з яких 413517,00 грн. за основним платежем, 79346,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 165512,00 грн., з яких 133409,00 грн. за основним платежем, 32103,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки ОСОБА_4 перевірки, то для вирішення позовних вимог необхідним є дослідження обґрунтованості цих висновків.

Відповідач в ОСОБА_4 перевірки позивача посилається на недотримання, позивачем, серед іншого, вимог пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135, п. 138.1, п. 138.2., п.п. 138.8.1 п. 138.8 л. 138.10.2, ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість», п.п. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п.198.3, ст.198 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

За приписами пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу;

Згідно до п. 138.1, п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

За приписами п.п. 138.8.1 п. 138.8 п. 138.10.2 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством:

а) загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати;

б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу;

в) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона);

г) винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності;

ґ) витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати);

д) амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання;

е) витрати на врегулювання спорів у судах;

є) плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків;

ж) інші витрати загальногосподарського призначення;

Згідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряєсий період) не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряєсий період) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

За приписами п.п. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряєсий період) постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

З метою застосування терміна "постачання товарів" електрична та теплова енергія, газ, пар, вода, повітря, охолоджене чи кондиційоване, вважаються товаром.

Постачанням товарів також вважаються:

а) фактична передача матеріальних активів іншій особі на підставі договору про фінансовий лізинг (повернення матеріальних активів згідно з договором про фінансовий лізинг) чи іншої домовленості, відповідно до якої оплата відстрочена, але право власності на матеріальні активи передається не пізніше дати здійснення останнього платежу;

б) передача права власності на матеріальні активи за рішенням органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи відповідно до законодавства;

в) будь-яка із зазначених дій платника податку щодо матеріальних активів, якщо платник податку мав право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі придбання зазначеного майна чи його частини (безоплатна передача майна іншій особі; передача майна у межах балансу платника податку, що використовується у господарській діяльності платника податку для його подальшого використання з метою, не пов'язаною із господарською діяльністю такого платника податку; передача у межах балансу платника податку майна, що планувалося для використання в оподатковуваних операціях, для його використання в операціях, що звільняються від оподаткування або не підлягають оподаткуванню);

г) передача (внесення) товарів (у тому числі необоротних активів) як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також їх повернення;

ґ) умовне постачання товарів та необоротних активів, під час придбання яких суми податку були включені до складу податкового кредиту і в останньому звітному (податковому) періоді обліковувалися у залишках платника, який подав заяву про анулювання реєстрації як платника податку на додану вартість або про перехід на іншу систему оподаткування, що передбачає сплату податку в іншому порядку, ніж той, що визначений цим розділом;

д) ліквідація платником податку за власним бажанням необоротних активів, які перебувають у такого платника;

е) передача товарів згідно з договором, за яким сплачується комісія (винагорода) за продаж чи купівлю.

Не є постачанням товарів випадки, коли основні виробничі засоби або невиробничі засоби ліквідуються у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, а також в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення необоротних активів, або коли платник податку надає органу державної податкової служби відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення необоротних активів в інший спосіб, внаслідок чого необоротний актив не може використовуватися за первісним призначенням;

Згідно п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряєсий період) база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

ОСОБА_1 оподаткування операцій з постачання товарів, ввезених на митну територію України, визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче митної вартості товарів, з якої були визначені податки і збори, що справляються під час їх митного оформлення, з урахуванням акцизного податку та ввізного мита, за винятком податку на додану вартість, що включаються в ціну товарів/послуг згідно із законом.

У разі якщо постачання товарів/послуг здійснюється за регульованими цінами (тарифами), база оподаткування визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за такими цінами (тарифами).

У разі постачання необоротних активів, у тому числі в разі їх самостійної ліквідації, переведення з виробничих у невиробничі, переведення з використання в оподатковуваних операціях для використання в неоподатковуваних, база оподаткування визначається виходячи з їх балансової вартості на момент їх постачання.

До бази оподаткування враховується вартість товарів/послуг, які постачаються за будь-які кошти (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платникові податку безпосередньо отримувачем товарів/послуг або будь-якою третьою особою як компенсація вартості товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

У разі постачання товарів за договорами фінансового лізингу базою оподаткування є договірна (контрактна) вартість, але не нижче ціни придбання об'єкту лізингу.

У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.3, п. 198.4 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Судом встановлено, що за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 позивачем задекларовано витрати на придбання товарів по операціях з ФОП ОСОБА_6 на загальну суму 790087,68 грн., у тому числі: ПДВ у сумі 131681,28 грн.

Також, за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 позивачем задекларовано витрати по страхуванню фінансових ризиків по взаємовідносинах з ТДВ «Страхова компанія «Атлант» на загальну суму 1321833,23 грн.

Крім того, за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 позивачем задекларовано податкового кредиту по ПДВ по операціях з ФОП ОСОБА_6 на загальну суму з ПДВ 131681,28 грн.

Судом встановлено, що 08.05.2009 між позивачем і ФОП ОСОБА_6 було укладено договір поставки №05/09А, відповідно до якого останній зобовязався передати позивачу товар електротехнічного призначення для використання його у підприємницькій діяльності, а позивач прийняти і оплатити вартість товару.

За наслідками виконання умов договору на загальну суму поставки 790087,68 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 131681,28 грн., позивачу видавались податкові накладні від 01.12.2011 №1, від 30.01.2012 №6, від 31.01.2012 №7, 16.02.2012 №3, від 29.02.2012 №4, від 19.10.2012 №2, видаткові накладні від 01.12.2011 №011211, від 30.01.2012 №300112, від 31.01.2012 №310112, від 16.02.2012 №160212, від 29.02.012 №290212 та рахунки на зазначену суму.

Розрахунки за виконання зазначеного договору здійснювались у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок ФОП ОСОБА_6

Всі вищевказані документи наявні в матеріалах справи.

Суд зазначає, що в матеріалах справи в повному обсязі наявні податкові накладні, рахунки, видаткові накладні за перевіряємий період, які оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення позивачем господарських операцій.

В обґрунтування твердження про відсутність факту поставок товарів від ФОП ОСОБА_6 до позивача, відповідач посилається на недоліки оформлення товарно-транспортних накладних та на вимоги Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568.

Згідно із преамбулою зазначених Правил, Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила) визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників.

Відтак, ці Правила регламентують взаємовідносини між перевізниками з одного боку та вантажовідправниками і вантажоодержувачами з іншого боку, і не підлягають обовязковому застосуванню в разі транспортування вантажу транспортом постачальника або покупця товару.

З наведених підстав, суд вважає безпідставним посилання відповідача на вимоги Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, оскільки регламентовані ними відносини різняться із відносинами, які склалися між позивачем та ФОП ОСОБА_6

Для підтвердження факту транспортування товару позивачем були надані товарно-транспортні накладні від 01.12.2011 №654980, від 31.01.2012 №683729, від 15.02.2012 №688731.

Суд зазначає, що надані товарно-транспортні накладні оформлені належним чином, містять всю необхідну інформацію щодо транспортування товару, а саме: найменування вантажовідправника, вантажоодержувача, замовника, пункт навантаження/розвантаження, найменування автомобілю, підпис та печатка перевізника.

Також, судом встановлено, що між позивачем та ТДВ «Страхова компанія «Атлант» було укладено генеральні угоди страхування від 04.01.2011 №228/11, від 01.07.2011 №229/11, від 10.01.2012 №231/12, від 02.07.2012 №233/12, від 10.01.2013 №236/13, від 01.07.2013 №237/13, відповідно до яких позивачем було застраховано ризики, узгоджені у додаткових угодах до зазначених генеральних угод страхування. Конкретизація предмета договорів, причин настання страхових випадків, заявлення розміру страхових сум, страхових тарифів, страхових платежів та строки сплати страхових платежів визначені у додатках до зазначених угод.

Сплата позивачем страхових платежів за 2011-2013 роки здійснювалась шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ТДВ «Страхова компанія «Атлант», що підтверджується платіжними дорученнями.

Суд зазначає, що згідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, серед іншого, із витрат, визначених згідно з пунктами п. 140.1 ст. 140 ПК України.

Відповідно до пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 ПК України при визначенні об'єкта оподаткування враховуються будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Судом встановлено, що витрати понесені позивачем, за наслідками укладання зазначених угод страхування були віднесені позивачем до складу адміністративних витрат у відповідних періодах.

Суд зазначає, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат.

Наданими первинними документами підтверджується право позивача на віднесення до складу витрат, витрат за угодами генерального страхування, а отже позивачем правомірно сформовано показники податкової звітності за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

Крім того, в ОСОБА_4 перевірки відповідач зазначає, що витрати по страхуванню фінансових ризиків не повязані з веденням господарської діяльності позивача.

З приводу зазначених тверджень, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З наданих позивачем у судовому засіданні пояснень та наданих таблиць вбачається, що позивачем за кожним укладеним договором поставки товару укладалися угоди страхування з ТДВ «Страхова компанія «Атлант».

Суд зазначає, що укладання угод страхування є правом позивача, та є господарською діяльністю позивача, в розумінні пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, що спрямована на забезпечення виконання зобовязань контрагентами позивача, відповідно до укладених договорів поставки.

В обґрунтування висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства відповідач посилається на ОСОБА_4 ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 26.03.2013 №979/172/НОМЕР_2 про результати позапланової виїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_7 щодо документального не підтвердження реальності господарських відносин із контрагентами та повноти відображення в обліку з питання податку на додану вартість за період з 01.10.2010 по 31.10.2010, 01.11.2011 по 31.12.2011, 01.01.2012 по 31.12.2012, відповідно до якого документально оформлені ФОП ОСОБА_7 накладними неіснуючої операції, грудень 2011 року, січень 2012 року, лютий 2012 року, жовтень 2012 року на адресу позивача не містить у суті своїй розумних економічних або інших причин систематичного придбання та продажу товарів та не спричиняють реального настання правових наслідків. В ході перевірки не встановлено факту поставок товарів за грудень 2011 року, січень 2012 року, лютий 2012 року, жовтень 2012 року по ланцюгу ФОП ОСОБА_7 позивач.

Суд зазначає, що перерахування коштів легально діючими підприємствами на рахунок фіктивних підприємств, не робить ці кошти отриманими завідомо злочинним шляхом, оскільки вони вважаються отриманими під час легальної господарської та підприємницької діяльності, поки не доведено протилежне. На даний час не має будь-якого судового рішення, що надавало би оцінку взаємовідносин позивача з ФОП ОСОБА_7 та ТДВ «Страхова компанія «Атлант»

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в ОСОБА_4 висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені без повного та всебічного дослідження наявної інформації.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів наявності фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним, внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентами правочинів.

Суд зазначає, що на даний час у суду відсутні відомості щодо наявності судового рішення, яке б спростовувало факт реальності виконання договорів, укладених між позивачем та ФОП ОСОБА_7, ТДВ «Страхова компанія «Атлант».

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що можливий захист порушеного права шляхом звернення до суду із позовом про визнання нікчемного правочину дійсним стосується лише нікчемних правочинів з дефектом форми та правочинів без необхідного схвалення (параграф 2 глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угоди між позивачем та ФОП ОСОБА_7, ТДВ «Страхова компанія «Атлант» порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без відповідних доказів, про відсутність реальності поставки товарів (робіт, послуг), які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності тощо, що може свідчити про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської, економічної діяльності як позивачем, так і його контрагентом що є лише припущенням.

Крім того, відповідно до ст. 20 Податкового кодексу України органам податкової служби не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними та/або нікчемними.

Також, відповідно до вимог податкового законодавства, особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_7С в перевіряємий період мало статус платника податку на додану вартість, а відтак мало право видавати позивачу податкові накладні на підтвердження факту отримання останнім товарів, що надавався цим підприємством.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо контрагент підприємства порушив законодавство при нарахуванні та сплаті своїх податкових зобовязань, відповідальність за це несе виключно він, можливості покладення відповідальності на інших осіб законодавством України не тільки не передбачено, але прямо заборонено. Таким чином, несплата податків однією із сторін правочину чи їх приховування не є підставою для висновку про нікчемність правочину.

В ОСОБА_4 перевірки відповідач посилається на недотримання, позивачем, серед іншого, вимог ст. 1, п. 2 ст. 3, п. 1, п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996 (далі Закон України №996-ХІV); пп. 1.1 п. 1, пп. 1.2 п. 1, п. 2.16 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим Наказом Мінфіну України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованим у Мін'юсті України 05.06.1995 за № 168/704.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України №996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Підпунктами 2.1., 2.2., 2.4, 2.16 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку передбачено наступне:

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Суд зазначає, що предявлені до перевірки документи є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення позивачем господарських операцій з ФОП ОСОБА_7 та ТДВ «Страхова компанія «Атлант»

З наведених вище підстав суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та необхідність їх скасування.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Доданим до матеріалів справи платіжним дорученням №828 від 12.12.2014 документально підтверджується факт сплати позивачем судового збору в сумі 487,20 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на користь позивача з Державного бюджету України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Приватного підприємства «Зябкін» до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.12.2014 №, прийняте Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, яким Приватному підприємству «Зябкін» збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 492863,50 грн., з яких за основним платежем 413517,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 79346,50 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.12.2014 №, прийняте Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, яким Приватному підприємству «Зябкін» збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 165512,00 грн., з яких за основним платежем 133409,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 32103,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Зябкін» судовий збір у сумі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль