Справа № 810/1941/15
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 травня 2015 року Справа № 810/1941/15

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Харченко С.В., при секретарі: Крамаренко Ю.В., за участю: представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомБаришівського районного центру зайнятості
доДержавного підприємства "Зал офіційних делегацій"
простягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Баришівський районний центр зайнятості звернувся до суду з позовом про стягнення з Державного підприємства "Зал офіційних делегацій" заборгованості у розмірі 9742 грн. 73 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на приписи Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 № 1533-III, просить суд стягнути з відповідача суму коштів, отриманих ОСОБА_4 як допомога по безробіттю.

Так, позивач зазначає, що вказана особа поновлена на роботі в штаті Державного підприємства "Зал офіційних делегацій" на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2015 у справі № 2/359/521/2015 (359/148/15-ц), що, на його думку, свідчить про наявність обставин, передбачених абзацом сьомим частини першої статті 34 та частиною четвертою статті 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 № 1533-III.

Робочі органи виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в силу закону приймають рішення про повернення коштів, а також, у разі неповернення коштів у встановлений строк, стягують їх у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вказаних сум.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2015 у справі № 2/359/521/2015 (359/148/15-ц) затверджено мирову угоду між ОСОБА_4 і Державним підприємством "Зал офіційних делегацій" та закрито провадження у справі про поновлення ОСОБА_4 на роботі, а відтак підстави вважати, що останню поновлено на роботі за рішенням суду, відсутні.

За таких обставин, відповідач вважає, що вказані обставини унеможливлюють покладення на підприємство обов'язку з відшкодування коштів, отриманих ОСОБА_4 як допомога по безробіттю.

У судовому засіданні, призначеному на 19 травня 2015 року, представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представники відповідача позов не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до Баришівського районного центру зайнятості із заявою від 23.01.2015 (а.с. 15) про надання їй статусу безробітної з виплатою допомоги по безробіттю у відповідності до вимог законів України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 № 1533-III та "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 № 5067-VI.

На виконання вимог статей 22, 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 № 1533-III позивачем у період з 30.01.2015 по 31.03.2015 виплачено ОСОБА_4 допомогу по безробіттю у загальному розмірі 9742 грн. 73 коп. (розрахунок Баришівського районного центру зайнятості (а.с. 12).

У подальшому, у звязку з поновленням ОСОБА_4 на роботі на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Бориспілського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2015 у справі № 2/359/521/2015 (359/148/15-ц), наказом Баришівського районного центру від 01.04.2015 № НТ 150401 реєстрацію ОСОБА_4 як безробітної та виплату допомоги по безробіттю наведеній особі припинено (витяг із наказів про прийняті рішення по особі ОСОБА_4 (а.с. 16).

У зв'язку з зазначеними обставинами, Баришівським районним центром зайнятості прийнято рішення про повернення Державним підприємством "Зал офіційних делегацій" коштів у сумі 9742 грн. 73 коп. у зв'язку з поновленням на роботі вказаної вище особи, оформлене наказом від 06.04.2015 № 17 (а.с. 11), та направлено на його адресу претензію від 07.04.2015 № 02-94 про необхідність перерахування вказаної суми коштів.

Кошти відповідачем у встановлений чинним законодавством строк повернуто не було, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 № 16/98-ВР (далі Основи законодавства № 16/98-ВР), законів України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 № 1533-III (далі Закон України № 1533-III), "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 № 5067-VI (далі Закон України № 5067-VI) та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 1 Основ законодавства № 16/98-ВР, загальнообов'язкове державне соціальне страхування це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Одним із видів соціальних послуг та матеріального забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням відповідно до статті 25 Основ законодавства № 16/98-ВР є допомога по безробіттю.

Так, згідно з приписами статті 26 Основ законодавства № 16/98-ВР, допомога по безробіттю належить до страхових випадків, з настанням яких надаються матеріальне забезпечення та соціальні послуги.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України № 5067-VI, зайнятість це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Цією ж статтею встановлено, що безробітними визнаються особи віком від 15 до 70 років, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готові та здатні приступити до роботи.

Частиною першою статті 22 Закону України № 1533-III передбачено, що застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування мають право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу.

Допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості (частина третя статті 22 Закону України № 1533-III).

Статтею 31 Закону України № 1533-III передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється, зокрема, у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

У такому випадку, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному утримується із роботодавця (частина четверта статті 35 Закону України № 1533-III).

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що обов'язковими умовами (обставинами), наявність яких в своїй сукупності зумовлює виникнення у Фонду державного соціального страхування України на випадок безробіття (територіальних органів державної служби зайнятості) права на звернення до суду з позовом про стягнення з роботодавця сум страхових коштів та вартості соціальних послуг, наданих безробітному, є документально підтверджений факт виплати безробітному допомоги по безробіттю та наявність судового рішення про зобов'язання роботодавця поновити безробітного на роботі.

У свою чергу, задоволення позову такого зобовязального характеру має передумовою встановлення судом під час судового розгляду обставин допущення роботодавцем протиправної поведінки під час звільнення працівника.

Водночас, відповідальності роботодавця у разі добровільного поновлення працівника на роботі приписами статті 35 Закону України № 1533-III не передбачено.

Як вбачається матеріалів адміністративної справи, ухвалою Бориспілського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2015 у справі № 2/359/521/2015 (359/148/15-ц) провадження у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Державного підприємства "Зал офіційних делегацій" про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито у звязку з тим, що сторони досягли примирення.

Так, відповідно до укладеної між ОСОБА_4 та Державним підприємством "Зал офіційних делегацій" мирової угоди від 23.03.2015 (а.с. 34), ОСОБА_4 відмовляється від позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та погоджується на поновлення її на роботі в штаті Державного підприємства "Зал офіційних делегацій", а Державне підприємство "Зал офіційних делегацій" зобов'язується здійснити всі необхідні дії для її поновлення в штаті на посаді робітника відділу господарського забезпечення.

Як встановлено судом, наведеним вище судовим рішенням будь-яких порушень трудового законодавства під час звільнення відповідачем працівника не зафіксовано та не встановлено факту неправомірності такого звільнення, або протиправності дій чи бездіяльності працедавця.

Крім того, зі змісту мирової угоди, укладеної підприємством з працівником, добровільного визнання працедавцем факту неправомірного звільнення також не вбачається.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав, за якими законодавець пов'язує виникнення у позивача права на звернення до суду з вимогами про стягнення з роботодавця сум виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, оскільки поновлення безробітного на роботі відбулось не за рішенням суду, а у звязку із врегулюванням сторонами спірних правовідносини шляхом укладення мирової угоди.

Аналогічна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11.12.2012 у справі № 2а-2370/6785/11.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В силу приписів частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною першою статті 70 цього Кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Враховуючи положення наведених вище правових норм, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчать про встановлення судом протиправності дій відповідача при звільненні ОСОБА_4, та як наслідок, про примусове поновлення її на роботі на підставі судового рішення, позивачем не надано.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Оскільки спір вирішено на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, а доказів понесення нею інших витрат, пов'язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Харченко С.В.

Постанову складено у повному обсязі 2 червня 2015 року.