Справа № 826/1727/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 липня 2015 року № 826/1727/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЛАУЕР» до Національного банку України, третя особа: АТ «Банк «Фінанси і Кредит» про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ФЛАУЕР» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Національного банку України (надалі також - відповідач), третя особа: АТ «Банк «Фінанси і Кредит», в якому просило:

- визнати бездіяльність Національного Банку України щодо розгляду скарги позивача до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» такою, що суперечить Закону;

- зобов'язати Національний банк України провести перевірку щодо факту незаконного притримання коштів АТ «Банк «Фінанси та Кредит»;

- зобов'язати Національний банк України вжити заходів впливу до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в порядку визначеному Законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ним неодноразово подавались скарги до Національного банку України щодо здійснення правового реагування щодо протиправних дій АТ «Банк «Фінанси та Кредит», які відповідачем були проігноровані, останнім не було проведено перевірки викладеним обставинам, не вжито жодних заходів впливу до АТ «Банк «Фінанси та Кредит», що свідчить про його бездіяльність.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

20.05.2015р. в судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Як свідчать фактичні обставини справи, що 09 січня 2015 року ТОВ «ФЛАУЕР» звернулось із скаргою до голови Національного банку України Гонтаревої В.О. для здійснення правового реагування щодо протиправних дій АТ «Банк «Фінанси та Кредит». У скарзі ТОВ «ФЛАУЕР» зазначило, що є клієнтом АТ «Банк «Фінанси і Кредит» та має відкриті рахунки в Філії «Центру РУ «ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». В грудні 2014 року позивач звернувся до АТ «Банк «Фінанси і Кредит» із заявкою на купівлю валюти на суму 74 500 доларів США (заявка № 9), згідно контракту MD-01/10/14 від 01.10.2014 року та на суму 25 125 доларів США (заявка № 10), згідно контракту МD-30/07/14 від 30.07.2014 року на міжбанківському валютному ринку. Позивач повністю оплатив гривневий еквівалент валюти, комісію банку та внески в пенсійний фонд України. АТ «Банк Фінанси і Кредит» було списано перелічені вище кошти з рахунку позивача, а також позивач оплатив комісійну винагороду банку за переказ валюти. Однак на момент звернення позивач не отримав суми оплати які були проведені банком.

За наслідками розгляду відповідних скарг позивача, відповідачем надані відповіді, згідно яких повідомлено про неможливість застосування заходів впливу до третьої особи та проведення перевірки.

Позивач не погоджуючись з такими доводами відповідача, вважаючи що ним допущено бездіяльність щодо не проведення належного банківського нагляду у вигляді проведення відповідної перевірки АТ «Банк Фінанси і Кредит» звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) дій відповідача у межах спірних правовідносин з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини урегульовані приписами Законів України «Про Національний банк», «Про банки і банківську діяльність», Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346 (далі - Положення № 346).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно положень Законів України «Про Національний банк України» та «Про банки і банківську діяльність», якими визначені основи взаємовідносин між Національним банком України та банками, банки є юридично і економічно самостійними і незалежними в своїй діяльності, та не підпорядковуються Національному банку України.

Згідно зі статтею 99 Конституції України та статтею 6 Закону «Про Національний банк» основною функцією Національний банк України є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

Здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі є однією із функцій Національного банку України, перелік яких визначено статтею 7 Закону України «Про Національний банк».

При цьому банківське регулювання полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства.

Банківський нагляд - система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких Національний банк України здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку (стаття 1 Закону України «Про Національний банк»).

Головною метою банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України і економічних нормативів (стаття 55 Закону «Про Національний банк»).

Водночас, при перевірці доводів позивача про допущення відповідачем бездіяльності щодо розгляду скарги позивача до АТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд виходив із наступного.

Під бездіяльністю суб'єкта владних повноважень суд розуміє пасивну поведінку, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, та інтересів фізичних та юридичних осіб.

Як зазначає позивача, ним відповідачу були надіслані скарги від 09.01.2015 № Ф-3 щодо невиконання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» платіжних доручень позивача в іноземній валюті та від 19.01.2015 № Ф-7 щодо неповернення Банком коштів, перерахованих для купівлі валюти (долари США) за заявкою від 06.01.2015.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Статтею 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк у межах безвиїзного нагляду має право письмово вимагати від банку копії документів, а також письмові пояснення з питань його діяльності.

Фактичні обставини справи свідчать, що на виконання вищевказаних норм, скарги позивача були надіслані Банку для розгляду листами Національного банку від 13.01.2015 № 47-605/1605 та від 28.01.2015 № 47-605/5102 з вимогою розглянути їх по суті, а також повідомити про результати розгляду позивача.

Матеріали справи свідчать, що в подальшому, у зв'язку з неотриманням позивачем відповіді від Банку з порушених питань, до Національного банку, в інтересах позивача звернувся адвокат Мітітел Р.В. із заявою від 03.02.2015 № 53/15 щодо неперерахування Банком коштів в іноземній валюті (долари США) за заявками на купівлю валюти на суму 74 500 доларів США та 25 125 доларів США.

Зазначена заява була надіслана Банку для розгляду листом Національного банку від 17.02.2015 № 47-605/10091 щодо прийняття відповідного рішення за результатами розгляду цієї заяви та повідомлення Національному банку щодо можливих шляхів врегулювання порушеного питання у строк до 23.02.2015.

У відповідь Банк листом від 02.03.2015 № 11-021100/3162 підтвердив наявність фінансових взаємовідносин між ним і позивачем, а також повідомив про те, що наразі ним проводиться робота щодо врегулювання усіх відкритих питань у відносинах з позивачем.

Адвокатом Мітітелом Р.В. були направлені заяви також на адресу Адміністрації Президента України (заява від 03.02.2015 № 51/15, яка надійшла до Національного банку України з листом Адміністрації Президента України від 17.02.2015 № 44-01/364), Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності (заява від 03.02.2015 № 52/15, яка надійшла з листом Комітету від 27.02.2015 № 04-37/9-128) та до Національного банку (заява від 23.02.2015 № 125/15), у яких, зокрема, були порушені питання щодо перевірки наведених фактів невиконання Банком своїх зобов'язань перед позивачем.

Листом Національного банку від 13.03.2015 № 47-605/16668 на ці заяви позивачу надана відповідь з порушеного питання щодо неможливості проведення перевірки Банку.

Також Банком до Національного банку було направлено копію листа від 25.02.2015 № 11-021500/2635 адресованого позивачу, в якому Банком було запропоновано позивачу у будь-який зручний час звертатися до персонального Клієнт-менеджера для врегулювання робочих питань.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки є незалежними в своїй діяльності і не мають ні організаційного, ні структурного підпорядкування Національному банку України. Органам державної влади забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у господарську діяльність банку, за винятком випадків, передбачених чинним законодавством України.

Таким чином, в межах судового розгляду справи підтверджено, що усі заяви та скарги позивача були відповідачем розглянуті у межах, у порядку та у спосіб, що визначені спеціальним законодавством, що урегульовує специфіку спірних правовідносин.

Поряд цим, суд звертає увагу на те, що незгода позивача з формою викладення інформації та її обсягом не можуть служити підставами для висновків щодо незаконності дій Національного Банку України чи його бездіяльності в частині надання, та/або ненадання відповіді на поставлене у заяві/скарзі питання.

Так, у разі порушення банками банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, перелік яких визначений статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Правові підстави та порядок застосування заходів впливу визначені Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 року № 346. Звернення юридичних осіб не є підставою для застосування Національним банком України до банків заходів впливу.

В той час, як у скаргах позивача, так і у позовній заяві викладено фактичні обставини, що свідчать про встановлення між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне РУ «ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договірних відносин стосовно відкриття та обслуговування банківських рахунків та невиконання, на думку позивача, банком своїх зобов'язань за укладеним договором. Тобто, відносини, які виникли між позивачем та банком, є цивільно-правовими, а відтак, регулюються нормативними актами цивільного, законодавства, зокрема Цивільним кодексом України.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність» органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ст.63 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, відповідальність суб'єктів переказу визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно до п.5.1 ст.5 цього Закону відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

Згідно до п.32.1 ст.32 цього Закону банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Згідно до п.32.8 ст.32 цього Закону спори, пов'язані із здійсненням банками переказу, розглядаються у судовому порядку.

Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи юридичну природу спірних правовідносин, що виникли між позивачем та банком, з аналізу наведених вище норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про невірність обраного позивачем способу захисту порушених прав та законних інтересів.

Відповідно до ст.67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Досягнення мети банківського нагляду можливе лише шляхом реалізації встановлених законом повноважень із застосуванням відповідних засобів і інструментів нагляду та заходів впливу.

Зазначений законом захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках передбачає певний комплекс відповідних засобів і інструментів регулювання, нагляду та застосовуваних заходів впливу до порушників банківського законодавства.

Банківський нагляд виключає можливість втручання в договірні відносини клієнта і банку, які мають вирішуватися за взаємною згодою сторін або в судовому порядку. Орган нагляду не має права втручатися у виконання окремих договірних відносин клієнтів з банками.

Відповідно до ст.71 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України здійснюються перевірки на місці інспекторами Національного банку України чи аудиторами, призначеними Національним банком України.

Перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого Національним банком України. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік. Також відповідно до зазначеної норми Закону та згідно з п.1.8 Положення про планування та порядок проведення інспекційних перевірок, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001р. № 276 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.08.2001р. за № 703/5894 (далі - Положення № 276), Національний банк може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки за наявності обґрунтованих підстав. Такими підставами є виявлення під час здійснення безвиїзного нагляду (у тому числі за результатами аналізу статистичної звітності) суттєвого погіршення фінансового стану банку або фактів, що можуть свідчити про здійснення об'єктом перевірки ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників або інших кредиторів, чи виявлення фактів подання Національному банку недостовірної інформації та/або звітності, звернення банку щодо отримання ліцензії чи дозволів, передбачених законодавством України, тощо. Таке рішення має бути підписане Головою Національного банку України або уповноваженою особою.

При цьому, відповідно до п. 2.2. глави 2 Положення №276 звернення та скарги фізичних та юридичних осіб аналізуються Національним банком для складання планів планових інспекційних перевірок.

Таким чином, системний аналіз наведених вище імперативних норм законодавства свідчить, що законодавець не визначає звернень фізичних та юридичних осіб, їх представників як правових підстав для проведення позапланової перевірки.

Відтак, у межах спірних правовідносин Національний банк України не був зобов'язаний проводити перевірку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі поданих позивачем скарг.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи та імперативні приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги про зобов'язання відповідача провести перевірку щодо факту незаконного притримання коштів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відсутність підстав для її задоволення.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовної вимоги про зобов'язання відповідача вжити заходів впливу до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в порядку визначеному Законом, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 Закону про банки, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу.

Згідно статті 74 Закону України «Про банки і банківську діяльність» порядок застосування заходів впливу (санкцій), передбачених зазначеним законом, а також розмір фінансових санкцій, що застосовуються до банків та інших юридичних осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю Національного банку України, встановлюються законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Так, порядок та підстави застосування заходів впливу встановлені Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346 (далі-Положення № 346).

Відповідно до пункту 3.1. Положення № 346 Національний банк застосовує заходи впливу за порушення, зокрема, банками банківського законодавства або здійснення ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або в разі застосування іноземних санкцій на підставі результатів (матеріалів): - інспекційних перевірок діяльності банків; - перевірок банків з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу (виїзна перевірка, безвиїзний нагляд з питань фінансового моніторингу; - безвиїзного банківського нагляду за діяльністю банків; - аналізу дотримання банками вимог банківського законодавства з використанням статистичної звітності, щомісячних і щоденних балансів тощо; - перевірок діяльності банків аудиторськими фірмами, які мають право відповідно до законодавства України на проведення аудиторських перевірок банків; - перевірок дотримання банками валютного законодавства; - контролю за усуненням банками виявлених у їх діяльності порушень, відповідністю ділової репутації керівників банків вимогам законодавства України; - пропозицій куратора банку.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для застосовування заходів впливу до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» лиш на підставі інформації викладеної в зверненнях та скаргах позивача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин