Справа № 826/3428/15
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №826/3428/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кармазін О.А. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

16 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 08 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління ДМС України у м.Києві про скасування рішення від 04.02.2015 року №55-15 та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління ДМС України у м.Києві про скасування рішення від 04.02.2015 року №55-15 та зобов'язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги мотивував тим, що ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, посилаючись на те, що відповідачем факт зайняття ним опозиційною режиму ОСОБА_3 (ОСОБА_3) діяльністю з відповідним переслідуванням співробітниками Федеральної служби безпеки Російської Федерації (ФСБ РФ) при прийнятті оскаржуваного рішення - проігноровано, у захисті країни, яка знаходиться у стані війни з РФ - фактично відмовлено та не враховано, що за критику у соціальних мережах анексії Республіки Крим в РФ передбачена кримінальна відповідальність строком до шести років. Просив суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.15 року №55-15; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та надати позивачу відповідні.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 08 червня 2015 року у задоволені позову відмовленно повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов»язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, громадянин РФ ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у місті Павловський Посад, Московської області, за національністю росіянин, за віросповіданням християнин, має вищу освіту, розлучений. Територію РФ у 2011 році залишив легально, вирушивши автомобільним транспортом до Республіки Білорусь. Там перебував приблизно добу та в подальшому переїхав до України. За його словами, звернувся до юридичної компанії за оформленням громадянства.

З серпня 2012 року по жовтень 2013 року утримувався в Київському слідчому ізоляторі у зв'язку із звинуваченням за частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України від 05 квітня 2001 року №2341-ІІІ (КК України) - носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладко ствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 18 жовтня 2013 року, оскарженим в апеляційному порядку, визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною першою статі 263, частиною другою статті 342, частиною першою статі 345 та частинами третьою, четвертою статті 358 КК України (лист ГУДМС України в м.Києві від 24.03.2014 №47/Т-357).

Між тим, 20 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до ГУДМС України в м.Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За супровідним листом Київського слідчого ізолятора №Т-15377 заява третьою особою прийнята до розгляду та в передбаченому статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку проведено її попередній розгляд.

Так, отримано дозвіл Дарницького районного суду міста Києва на відвідання громадянина РФ ОСОБА_2, складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 11 квітня 2013 року проведено співбесіду та 13 квітня 2013 року складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2013KYIV0008..

Цього ж дня прийнято наказ про відмову в оформленні відповідних документів №160 та 16 квітня 2013 року начальнику Київського слідчого ізолятора направлено повідомлення №84.

Не погодившись з таким рішенням ГУДМС України в м.Києві, позивач звернувся до ДМС України із скаргою. За дорученням ДМС України від 17 травня 2013 року йому строк довідки про звернення за захистом в Україні продовжено, а листом від 01 червня 2013 року №8/1-2436 особову справу ОСОБА_2 з метою додаткового дослідження та оцінки з урахуванням наведених зауважень, всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, направлено на доопрацювання.

Відповідно, ГУДМС України в м.Києві 11 липня 2013 року знову отримано дозвіл Дарницького районного суду міста Києва на відвідання ОСОБА_2, 17 липня 2013 року проведено з ним співбесіду, досліджено постанову дільничного уповноваженого міліції органів внутрішніх справ по Павлово-Посадському муніципальному району Московської області РФ від 08 вересня 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою позивача про пошкодження його автомобіля, постанову дізнавача відділу державного пожежного нагляду по Павлопо-Посадському району Московської області від 10 грудня 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом пожежі в гаражі ОСОБА_2, роздруківки з камери спостереження, мікроблог у соціальній мережі facebook «Народний трибунал», інше та 22 липня 2013 року складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту й прийнято наказ №332.

Про прийняте рішення ГУДМС України в м.Києві 23 липня 2013 року повідомило позивачу листом №136. Не погодившись також і з цією позицією суб'єкта владних повноважень, ОСОБА_2 звернувся до ДМС України із скаргою. На підставі висновку ДМС України за результатами розгляду скарги на рішення органу міграційної служби від 09 вересня 2013 року ОС№2013KYIV0008, рішенням від 11 вересня 2013 року №31-13 скаргу відхилено.

Про прийняте ДМС України рішення від 11 вересня 2013 року, ГУДМС України в м.Києві повідомило ОСОБА_2 листом від 25 вересня 2013 року №193.

В подальшому, 01 жовтня 2013 року на підставі листа Департаменту у справах біженців та іноземців ДМС України від 19 вересня 2013 року №8/1-4725 про усунення обставин, які створюють певні юридичні колізії, начальником ГУДМС України в м. Києві Т.В.Біляк прийнято наказ №418 про відміну наказу ГУДМС України в м.Києві від 22 липня 2013 року №332 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою про скасування рішень ГУДМС України в м.Києві від 16 квітня 2013 року (повідомлення №84) та ДМС України від 25 вересня 2013 року (повідомлення №193). Постановою суду від 26 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Наказ ГУДМС України в м.Києві від 13 квітня 2013 року №160 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_2, визнано протиправним та скасовано. Зобов'язано ГУДМС України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 20 грудня 2012 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На підставі звернень позивача до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 05, 12 серпня 2014 року, ними для здійснення процедурних заходів, передбачених чинним законодавством ГУДМС України в м. Києві направлено відповідні судові матеріали, а також матеріали, які на думку шукача захисту підсилюють ступінь обґрунтованості його тверджень. Так, витяги із сторінки facebook «Ігор Радник», довідка Павлово-Пасадської центральної районної лікарні Московської області від 31 січня 2009 року №203, талони-повідомлення про звернення позивача до органів внутрішніх справ від 03 вересня 2010 року №36 й від 07 жовтня 2010 року №17 додатково проаналізовані головним управлінням у сукупності з іншими обставинами справи під час виконання рішення суду.

За результатами розгляду матеріалів, 11 вересня 2014 року складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та цього ж дня ГУДМС України в м.Києві прийнято наказ №518 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У межах цієї процедури, третьою особою здійснені запити до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області від 11 вересня 2014 року №12/786, до відділу Укрбюро Інтерполу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 11 вересня 2014 року №12/787, досліджені сторінка facebook «Ігор Радник», «Народний трибун», досліджені результати медичних обстежень позивача від 21 жовтня 2014 року, від 28 травня 2014 року, від 20 травня 2014 року, 30 жовтня 2014 року проведено третю співбесіду (протокол а.с. 162-163), 03 листопада 2014 року відібрано відтиски пальців рук та на підставі внесеного, особою, яка вела справу №2013KYIV0008 подання наказом від 11 листопада 2014 року №673 продовжено строк розгляду його заяви.

05 грудня 2014 року ГУДМС України в м.Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому встановлено загальну інформацію про особу, яка звернулася за захистом в Україну, проаналізовано достовірність повідомлення заявника про загрозу в країні громадянської належності, відповідність заяви ОСОБА_2 вимогам пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», ситуацію в країні походження та зроблено відповідний висновок.

04 лютого 2015 року ДМС України прийнято рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка додаткового захисту №55-15, а ГУДМС України в м.Києві 17 лютого 2015 року за №32 про прийняте рішення повідомлено позивача. Примірник повідомлення ОСОБА_2 отримав нарочно 24 лютого 2015 року. Категорично не погоджуючись з таким результатом громадянин РФ в межах передбаченого частиною п'ятнадцятою статті 10 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» п'ятиденного строку звернувся до суду.

Позивач вказував на достатність для прийняття відповідачем позитивного рішення наданих доказів про загрозу його життю на території РФ та неврахування суб'єктом владних повноважень його активної критики у соціальних мережах анексії Республіки Крим. Тобто, мова йде про повноту оцінки ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення повідомлених позивачем обставин та їх врахування.

Так, відповідно до частин першої, п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби всебічно вивчає і оцінює всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до пункту 6.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884, - ДМС України повноважна вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви; з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення; звертатись з відповідними запитами до інших органів.

Як вбачається із матеріалів даної справи та встановлено судом, ОСОБА_2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 20 грудня 2012 року. В заяві зазначив, що через політичні переконання представники владних структур йому погрожують розправою, переслідують, порушують кримінальні справи, намагаються вбити. З 2010 року він активно приймав участь в роботі опозиції, а саме, був членом різних опозиційних організацій, намагався опублікувати книгу про політичну ситуацію і боротьбу опозиції в РФ. За цей час на нього неодноразово здійснювались замахи і напади, робились спроби зірвати і спалити будинок, двічі робились спроби викрасти його. Співробітники ФСБ та Міністерства внутрішніх справ (МВС) РФ двічі незаконно вривалися у будинок, руйнували бізнес. За його зверненнями в правоохоронні органи кримінальні справи з різних підстав закривались.

Наведені обставини та надані позивачем докази досліджені ГУДМС України в м.Києві і відображені у висновку від 13 квітня 2013 року. В подальшому на підставі зауважень Департаменту у справах біженців та іноземців ДМС України третьою особою проведено додаткове дослідження й оцінку документів і матеріалів, що відображено уже у висновку від 22 липня 2013 року. Проте і цього разу до роботи органу, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту були зауваження. Так, у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2014 року вказано, що в ході проведення співбесіди заявник повідомляв про членство в організації «Народний трибунал». Однак, спеціалістом ГУДМС України в м. Києві не з'ясовано у нього детальну інформацію про вказану організацію: склад, структуру, ідейні напрямки, місцезнаходження (електронна адреса) тощо. Під час прийняття органом міграційної служби рішення не досліджено політичний аспект обґрунтованості побоювань та інформацію щодо порушення відносно ОСОБА_2 у РФ кримінальної справи.

На виконання рішення суду ГУДМС України в м.Києві повторно розглянуто заяву позивача та складено висновок від 05 грудня 2014 року. Вказані у висновку питання в передбаченому статтями 9, 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку досліджені і ДМС України. При цьому, ними враховано, що відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебування іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року №1 під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року, Україна до якої приєдналася відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року №2942-III та Протоколом про статус біженців 1967 року всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. А саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців (расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів); 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Оцінюючи виконання ОСОБА_2 наведених правових положень, необхідно вказати на те, що останній легально та вільно прибув в Україну у 2011 році автомобільним транспортом. Жодних перешкод з боку влади РФ на виїзд з країни не мав. Враховуючи, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - ОСОБА_2 до ГУДМС України в м. Києві звернувся лише 20 грудня 2012 року, тобто через півтора роки свого перебування в Україні (за передбачених угодою між Україною і РФ лише 90 днів). Така обставина поставила під сумнів переслідування позивача в РФ, оскільки особа, повинна була б негайно звернутися за захистом України, задля уникнення примусового видворення за її межі.

Як зазначав власне позивач, до його затримання працівниками органів внутрішніх справ та утримання в Київському слідчому ізоляторі у зв'язку із звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, він звернувся до юридичної компанії для оформлення громадянства України, проживав із цивільною дружиною, громадянкою України ОСОБА_4

Таким чином, надані заявником пояснення та встановлені у вищезгаданому вироку суду обставини вказують на те, що він не потребував захисту від держави, а лише хотів легалізуватись на її території.

Крім того, причинами, що змусили позивача звернутись за захистом України, він називає переслідування за ознаками політичних переконань. Однак, під час співбесіди 11 квітня 2013 року ОСОБА_2 зазначив, що при виборі країни керувався принципами зручності перебування та налагодження бізнесу. Неодноразово посилався на те, що у країні походження займався бізнесом, консультував різні компанії як на території РФ, так і інших країн. Тобто, мова йде про економічні міркування, а не можливість отримання міжнародного захисту.

Пункт 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН у справах біженців, дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме, якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими економічними міркуваннями. За наведених обставин, суд вважає, що ОСОБА_2, обираючи для себе кращу економічну ситуацію, може бути визнаним саме економічним мігрантом.

В даному випадку, має місце саме така ситуація, яка, виходячи із сукупності оцінки доводів позивача, по суті зумовлена бажанням та зводиться до бажання позивача легалізуватися в Україні, що однак, само по собі не є підставою для висновку про наявність обставин, які б зумовлювали визнання позивача особою із відповідним статусом за конвенційними ознаками.

Слід також зазначити, що зі слів заявника, будучи уже на території України він дізнався, що обвинувачується правоохоронними органами РФ за вчинення злочину, передбаченого статтею 159 КК РФ (шахрайство в особливо великих розмірах). Проте, і КК України передбачено наближені до зазначеної норми положення, а саме, частина четверта статті 190 КК України, санкція якої передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 12 років. Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 12 КК України, злочини, за які передбачено покарання строком від 5 до 10 років, довічного ув'язнення вважаються тяжкими або особливо тяжкими. Таким чином, як в Україні, так і в РФ вказані діяння є злочинами загально-кримінального характеру та не носять політичного характеру. Отже, звернення ОСОБА_2 із вищезгаданою заявою про надання статусу біженця розцінюється як таке, що спрямовано на уникнення можливого притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого статтею 159 КК РФ. Можливе притягнення позивача у майбутньому до кримінальної відповідальності за вчинення злочину загально-кримінального характеру та після прибуття в Україну, само по собі не свідчить про наявність на даний час обставин, які б свідчили про переслідування або загрозу переслідувань позивача за політичними мотивами та про наявність у позивача конвенційних ознак для надання відповідного статусу.

Оцінюючи у зв'язку з наведеним дотримання РФ міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, слід зазначити, що в РФ гарантуються права та свободи людини і громадянина відповідно до загальновизнаних принципів та норм міжнародного права (ст. 17 Конституції РФ), зокрема право на юридичну допомогу та справедливий суд. Крім того, РФ ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, що відповідно, покладає на цю країну обов'язок дотримання її положень.

Отже, навіть у випадку притягнення позивача до кримінальної відповідальності у країні походження за злочин загально-кримінального характеру, Конституцією РФ йому гарантовано право на справедливий суд. Відтак, не вбачається підстав для висновку про обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань у країні його походження за конвенційними ознаками, зокрема, за політичними мотивами.

Під час розгляду справи не встановлено наявності кримінальних проваджень відносно позивача як в Україні, так і в РФ за положеннями кримінальних законів, які б були пов'язані з політичною діяльністю, як і відсутні обставини переслідувань або загрози переслідувань позивача за політичними мотивами.

Таким чином, оцінюючи та враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та наведені вище положення правових актів, які регулюють спірні відносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність з боку позивача аргументованих пояснень та недоведеність обставин, наявність яких би зумовлювали висновок суду про наявність підстав для надання позивачу відповідного статусу за конвенційними ознаками. Не встановлено таких і в межах здійснюваних заходів відповідачем.

По суті звернення позивача до міграційної служби пов'язано із бажанням легалізуватися на території України за відсутності конвенційних ознак після невдалої спроби через отримання підробленого внутрішнього паспорту громадянина України отримати закордонний паспорт громадянина України, обставини щодо чого не мають нічого спільного з конвенційними ознаками, наявність яких дає можливість отримати відповідний статус.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 08 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 21 липня 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 16 липня 2015 року.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.