Справа № 2а/0270/2190/12
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/0270/2190/12

Головуючий у 1-й інстанції: Яремчук К.О.

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

08 липня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Курка О. П. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України в м.Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій протиправними і стягнення з Державного бюджету України 13208,75 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у м. Хмільнику та Хмільницькому районі, що полягає у невнесенні подання про повернення позивачу помилково зарахованих до бюджету коштів. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу.

Від позивача та представника відповідача на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Третя особа свого повноважного представника в судове засідання не направила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції, 06.10.2010 року позивач придбала легковий автомобіль марки Toyota LC-150 Luxe, 2010 року випуску, при реєстрації якого 09.10.2010 року сплатила збір на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 3% вартості автомобіля, що склало 13208,75 грн.

При зверненні із заявою про повернення помилково сплачених коштів (збір на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 3% вартості автомобіля) листом від 27.04.2012 року № 2697/06-32/09 управління Пенсійного фонду України в м. Хмільнику та Хмільницькому районі позивачеві повідомило, що відсутні правові підстави для їх повернення з посиланням на Порядок № 1740, яким визначено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі, зокрема, шляхом купівлі легкових автомобілів, у тому числі у виробників або торговельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

Даючи правову оцінку викладеним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності управління Пенсійного фонду України у м. Хмільнику та Хмільницькому районі щодо відмови у винесенні подання про повернення позивачу помилково зарахованих до бюджету коштів, з наступних підстав.

Пунктом 7 статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено виключний перелік осіб - платників збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, передбачено, що платниками збору є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом.

Тобто, відповідно до вказаного Закону обов'язок зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування покладається на осіб лише у випадку відчуження, а не при купівлі автомобілів.

Проте, відповідно до пункту 12 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 1998 року платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі шляхом купівлі легкових автомобілів, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. № 9, судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Враховуючи наведене та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при вирішенні цього спору пріоритетними є норми Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування».

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України 13208,75 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, виходячи з наступного.

Проаналізувавши норми Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» та Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 р., колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні цього спору пріоритетними є норми Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, п. 7 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом.

Отже, відповідно до зазначеного вище Закону обов'язок зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування покладається на осіб лише у випадку відчуження, а не при купівлі автомобілів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач придбала легковий автомобіль марки Toyota LC-150 Luxe, 2010 року випуску.

Таким чином, проаналізувавши норми законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що позивач помилково перерахувала 13208,75 грн. за збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а тому позовна вимога про стягнення з Державного бюджету України 13208,75 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Слід зауважити, що для повного захисту прав, свобод та інтрерсів позивача, суд першої інстанції при визнанні протиправними дій відповідача щодо невнесення подання про повернення позивачу помилково зарахованих до бюджету коштів слід задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення грошових коштів з державного бюджету України на його користь позивача.

На момент виникнення спору між сторонами, спірні кошти не були повернуті позивачу. Фактичне їх повернення позивачу протягом розгляду справи в суді не може бути підставою для відмови у їх стягненні при визнанні дій відповідачів протиправними щодо їх утримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно п.1, п.4 ч.1 ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не повно з'ясував обставини справи та порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а відтак, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України в м.Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області залишити без задоволення.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року скасувати в частині відмови у стягненні з Державного бюджету України 13208,75 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Прийняти нову постанову у цій частині.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з Державного бюджету України 13208,75 грн. помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Решту частину постанови залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку встановленому ч.5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Курко О. П.

Смілянець Е. С.