Справа № 826/7824/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 липня 2015 року № 826/7824/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Гарника К.Ю., за участю секретаря судового засідання Непомнящої А.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасне будівництво "ПІБ""
до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасне будівництво «ПІБ» (далі по тексту - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві від 12 листопада 2014 року № та податкову вимогу від 26 березня 2015 року № 306-25

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 травня 2015 року адміністративну справу № 826/7824/15 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/7824/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його. Представник відповідача заперечив проти адміністративного позову, надав письмові заперечення проти позову.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 та частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

На підставі наказу від 17 жовтня 2014 року № 1317-П, а також службового посвідчення серія КВ № 106346, відповідно до п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України посадовою особою відповідача проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань взаємовідносин з ТОВ «Компанія «Сорбіт» за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2014, результати якої оформлені актом перевірки від 23 жовтня 2014 року № 7159/26-51-22-01/37447591 (далі по тексту - акт перевірки).

Як висновок проведеної перевірки встановлено порушення п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на 249666,67,00 грн. у липні 2014 року.

На підставі вищезазначених висновків відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 12 листопада 2014 року № , яким позивачу в порушення вимог п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на 320083,75 грн., у тому числі за основним платежем - 249667,00 грн. та за штрафними санкціями - 62416,75 грн.

26 березня 2015 року відповідачем винесено податкову вимогу № 306-25, відповідно якої за позивачем рахується сума узгодженого податкового зобов'язання 326769,88 грн., яка складається зі штрафних санкцій у розмірі 311687,26 грн. та пені у розмірі 15082,62 грн.

Позивач не погоджується з висновками Акта перевірки та прийнятим на його підставі податковим повідомленням - рішенням та податковою вимогою й мотивує позовні вимоги тим, що відповідачем не наведено жодного доказу на підтвердження нереальності господарських відносин між ним та контрагентами ТОВ «Компанія «Сорбіт».

Заперечення відповідача, співпадають з висновками акта від 23 жовтня 2014 року № 7159/26-51-22-01/37447591.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та ТОВ «Компанія «Сорбіт», обставини використання придбаних товарів у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб'єктність учасників господарської операції (зокрема, чи були платниками податку на додану вартість).

Судом встановлено, що позивач перебуває на податковому обліку в ДПІ в Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (генпідрядник) та ТОВ «Компанія «Сорбіт» (підрядник) укладено договір підряду № 54 від 02 червня 2014 року, відповідно до умов якого підрядник зобов'язується за завданням генпідрядника на свій ризик виконати та здати в установлений договором строк закінчені роботи, а саме роботи з опорядження фасаду, згідно комплекту документів договірної ціни (додаток № 1 до договору), які є невід'ємною частиною договору, а генпідрядник зобов'язується надати підряднику фронт робіт, а також затверджену в установленому порядку проектну документацію, прийняти від підрядника закінчені роботи на об'єкті «Житловий будинок з вбудованими приміщеннями по вул. Симоненка, 4-А в м.Вишгороді Київської області» та оплатити їх.

Предметом договору підряду є роботи згідно локального кошторису, пов'язані з будівництвом об'єкта: «Житловий будинок з вбудованими приміщеннями по вул. Симоненка, 4-А в м.Вишгороді Київської області» і здати закінчені роботи в порядку і строк, встановлений цим договором, обов'язок щодо виконання яких покладається на підрядника.

Обов'язок забезпечення дотримання трудового законодавства по виконанню робіт в рамках договору покладається на підрядника.

Фінансування робіт проводиться за планом, який складається генпідрядником та підрядником ї є невід'ємною частиною договору та складається з урахуванням календарних графіків виконання робіт і порядку проведення розрахунків за виконані роботи.

Передача закінчених робіт підрядником і приймання їх генпідрядником оформлюється актом приймання-передачі.

Крім того, між позивачем генпідрядник) та ТОВ «Компанія «Сорбіт» (підрядник) укладено договори підряду № 55, 56 від 02 червня 2014 року, відповідно до умов яких підрядник зобов'язується за завданням генпідрядника на свій ризик виконати та здати в установлений договором строк закінчені роботи, а саме загально будівельні роботи, електротехнічні роботи згідно комплекту документів договірної ціни (додаток № 1 до договору), які є невід'ємною частиною договору, а генпідрядник зобов'язується надати підряднику фронт робіт, а також затверджену в установленому порядку проектну документацію, прийняти від підрядника закінчені роботи на об'єкті «Житловий будинок з вбудованими приміщеннями по вул. Симоненка, 4-А в м.Вишгороді Київської області» та оплатити їх.

Умови вказаних договорів аналогічні умовам договору підряду № 54 від 02 червня 2014 року.

На підтвердження виконання робіт в рамках укладених договорів позивачем долучено до матеріалів справи копії первинних документів: акти приймання виконаних будівельних робіт № 1, 2, 2 за липень 2014 року, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2014 року за формами КБ-2, КБ-3 (а.с. 101-124).

Крім того, судом досліджено в судовому засіданні оригінали журналів обміну та нагляду такелажних засобів, механізмів та пристроїв, який ведеться позивачем, оскільки згідно правил безпечної роботи з інструментом та пристроями під час їх експлуатації необхідно здійснювати їх перевірку; журнал періодичного огляду тари, з якого вбачається, що позивачем проведено огляд тари підрядника та встановлено її придатність; журнал оперативного контролю за станом охорони праці та загальний журнал робіт на підтвердження факту проведення оздоблювальних робіт, утеплення та фасадних робіт (копії титульних сторінок журналів наявні в матеріалах справи).

В свою чергу, контрагентом позивача виписано податкові накладні від 02 липня 2014 року № 12, від 21 липня 2014 року № 103 згідно договору підряду № 54, від 02 липня 2014 року № 13, від 21 липня 2014 року № 104 згідно договору підряду № 55, від 21 липня 2014 року № 105, від 30 липня 2014 року № 190 згідно договору підряду № 56, які в подальшому слугували підставою для включення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Оплата за надані послуги здійснювалась в порядку безготівкового розрахунку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківський виписок (а.с. 125-129).

Згідно акту перевірки та письмових заперечень відповідач посилається на те, що згідно податкової звітності, поданої до ДПІ, інформація про загальну чисельність працюючих на ТОВ «Компанія «Сорбіт» відсутня як і відсутні трудові резерви, виробниче обладнання, транспортне та торгівельне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності. Крім того, ДПІ в не встановлено наявність у ТОВ «Компанія «Сорбіт» дозвільних документів на проведення діяльності, яка їх потребує, що, в свою чергу, свідчить, на думку відповідача, про здійснення останнім діяльності, спрямованої на отримання податкової вигоди третіми особами.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 201.8. ст. 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованими як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України, підставою для нарахування податкового кредиту, є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Згідно з п.п. 14.1.181. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податковий кодекс України передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження таких сум податковими накладними чи митними деклараціями.

Зокрема згідно з п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; є) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Отже, якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, а визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Судом встановлено, що основним видом діяльності позивача є будівництво житлових та нежитлових будівель, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що в межах здійснення власної господарської діяльності 04 березня 2014 року між ТОВ «Ніка ЛТД» (замовник) та позивачем (генпідрядник) укладено договір № 04/03-14 генерального підряду, відповідно до умов якого останній зобов'язаний за завданням замовника на свій ризик виконати та здати йому в установлений строк закінчені роботи згідно додатку № 1 до договору згідно орієнтованої договірної ціни (додаток № 2 до договору), а замовник зобов'язується надати генпідряднику будівельний майданчик (фронт робіт), передати дозвільну документацію, а саме - документи дозвільного характеру у сфері будівництва, необхідність отримання яких передбачена законом, а також затверджену в установленому порядку проектну документацію, прийняти від генпідрядника закінчені роботи з будівництва житлового будинку з вбудованими приміщеннями по вул. Симоненка, 4А м.Вишгород Київської області та оплатити їх у визначеному договором порядку.

Умови вказаного договору аналогічні умовам договору підряду № 54 від 02 червня 2014 року.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем долучені до матеріалів справи копії актів приймання виконаних будівельних робіт № 36-64 за липень 2014 року, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2014 року за формами КБ-2, КБ-3.

Крім того, суд зазначає, що подані позивачем копії актів приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт відповідають вимогам наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 04 грудня 2009 року № 554 «Про затвердження примірних форм первинних документів з обліку в будівництві», яким затверджено примірні форми первинних облікових документів у будівництві № КБ-2 в «Акт приймання виконаних будівельних робіт» та № КБ-3 «Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати».

На підтвердження наявності у ТОВ «Компанія «Сорбіт» права на здійснення видів діяльності в рамках укладених договорів позивачем долучено до матеріалів справи копію ліцензії з переліком робіт провадження господарської діяльності та витяг з ЄДРПОУ, з якого вбачається, що основним видом діяльності ТОВ «Компанія «Сорбіт» є будівництво житлових і нежитлових будівель.

При вирішенні даного спору суд притримується позиції, що у разі якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливої недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

При цьому, слід враховувати вимоги статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», яка встановлює: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми та обставини справи, суд дійшов висновку, що взаємовідносини позивача з контрагентом, який на момент здійснення господарських операцій був належним чином зареєстрований як платник податку на додану вартість, оформлений договорами, які не були визнані в судовому порядку недійсними, а також підтверджені виданими контрагентом первинними документами, зокрема, податковими накладними, отже позивачем були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на податковий кредит.

На думку суду, позивач, не може нести відповідальність ні за несплату податків контрагентами, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови необізнаності щодо неї.

Крім того, суд зазначає, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за виконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даним підприємством було одержання позивачем податкової вигоди.

З врахуванням того, що позивачем надано первинні документи, що стосуються господарських операцій за участю його контрагента ТОВ «Компанія «Сорбіт», які фактично підтверджують реальне здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення, висновки відповідача про недійсність господарських операцій, вчинених за участю його контрагентів з мотивів не спрямованості правочину на реальне настання наслідків, є надуманими та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до абз. 11 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу 2 п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

З урахуванням вищенаведеного, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ТОВ «Компанія «Сорбіт» податкових накладних, за висновком суду, є правомірним та повністю відповідають вимогам чинного законодавства.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та враховуючи те, що судом встановлено реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ «Компанія «Сорбіт», суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне будівництво «ПІБ» про скасування спірного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 12 листопада 2014 року № підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування податкової вимоги Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві від 26 березня 2015 року № 306-25, відповідно якої за позивачем рахується сума узгодженого податкового зобов'язання 326769,88 грн., яка складається зі штрафних санкцій у розмірі 311687,26 грн. та пені у розмірі 15082,62 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п.4.1.153. ст.14 Податкового кодексу, податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

У розумінні положень Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання (пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

За змістом пп. 2.1., 2.2, 2.3 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого Міндоходів України від від 10.10.2013, № 576, податкова вимога формується органами доходів і зборів за місцем обліку платника податків. Податкова вимога формується, якщо: платник податків не сплатив суми податкового зобов'язання, зазначеної в поданій ним податковій декларації, у встановлені Кодексом строки;платник податків не сплатив узгодженої суми грошового зобов'язання, визначеної в податковому повідомленні-рішенні, у встановлені законом строки;платник збору не сплатив узгодженої суми збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності у встановлені строки;платник єдиного податку першої або другої групи не сплатив суми авансового внеску у встановлені строки. Протягом строків оскарження суми грошових зобов'язань, визначених Кодексом, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

Приписами ст. 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення - рішення.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Положеннями ст. 56 ПК України визначено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Під час процедури адміністративного оскарження обов'язок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених цим Кодексом, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладається на контролюючий орган. Обов'язок доведення правомірності нарахування або прийняття будь-якого іншого рішення контролюючим органом у судовому оскарженні встановлюється процесуальним законом.

З урахуванням строків давності, визначених статтею 102 ПК України, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідно до п. 57.3. ст. 57 Податкового кодексу, у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що сума визначена податковою вимогою не являється податковим боргом, оскільки позивачем, у встановлений законом строк, розпочато процедуру оскарження податкових повідомлень-рішень, а отже грошове зобов'язання вважається неузгодженим.

Таким чином податкова вимога Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві від 26 березня 2015 року № 306-25, відповідно якої за позивачем рахується сума узгодженого податкового зобов'язання 326769,88 грн., яка складається зі штрафних санкцій у розмірі 311687,26 грн. та пені у розмірі 15082,62 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, на думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість підстав для прийняття спірного рішення та, як наслідок, винесення спірної податкової вимоги, а тому, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне будівництво «ПІБ» підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати присуджуються на користь позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне будівництво «ПІБ» за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне будівництво «ПІБ» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 12 листопада 2014 року № .

3. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві від 26 березня 2015 року № 306-25.

4. Судові витрати в сумі 487,20 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне будівництво «ПІБ» за рахунок Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.Ю. Гарник