Справа № 22-а-13492/11
Суддя: Даценко Л. М.
Дата ухвалення: 2011-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка СІ., Іванової І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Апеляційного суду Київської області адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Іванківського районного суду Київської області від 25 березня 2009 року у справі за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Іванківської районної державної адміністрації Київської області про стягнення щорічної одноразової грошової допомоги на оздоровлення, -

встановила:

У лютому 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовами про виплату недоплаченої суми одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2006 рік, посилаючись на те, що вони перебувають на обліку у відповідача ОСОБА_2 як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1, інвалід 2 групи, а ОСОБА_1 як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, категорія 2, і відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мають право на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Оскільки відповідачем така допомога здійснюється у значно меншому розмірі, просили зобов'язати відповідача виплатити недоплачену суму одноразової грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за 2006 рік в розмірі 1900 грн., а ОСОБА_2 за 2006 рік в розмірі 1880 грн. Позивачі уточнили свої позовні вимоги та просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 недоплачену суму одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2007 рік в розмірі 2180 грн. та за 2008 рік в розмірі 2905 грн. та на користь ОСОБА_1 за 2007 рік - 2200 грн. та за 2008 рік - 2925 грн.

Постановою Іванківського районного суду Київської області від 25 березня 2009 року в задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою їхні позови задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Переглядаючи постанову суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не піддягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_2 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1, інвалід 2 групи, а ОСОБА_1 -учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, категорія 2, і відповідно до вимог ст. 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" мають право на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Відповідачем щорічна допомога на оздоровлення виплачена ОСОБА_2 в жовтні 2006 року, в листопаді 2007 року та в квітні 2008 року в розмірі 120 грн. (а.с. 33), а ОСОБА_1 - в жовтні 2006 року, в листопаді 2007 року та в квітні 2008 року в розмірі 100 грн. (а.с. 76), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року.

Встановлено, що за 2006 - 2007 роки позивачами пропущено без поважних причин річний строк звернення до суду за захистом прав, оскільки адміністративні позови пред'явлено 03.02.2009 року, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 99 КАС України, яка діяла на час розгляду справи, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, у 2008 році фінансування пільг, компенсацій та доплат постраждалим громадянам проводиться відповідно до обсягів, затверджених Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", положення якого обмежували розміри щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за № 10 - рп визнано неконституційними деякі положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", в т.ч. п.28 розділу 2 цього Закону, яким було передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з бюджетними призначеннями та ураховуючи вимоги ст. 95 Конституції України та Бюджетного кодексу України, Кабінет Міністрів України встановив розміри щорічної допомоги на оздоровлення, згідно ст.48 ч.4 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи":

Так, виплати за 2008 рік відповідачем проводились згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно ст. 62 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", застосування Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковим для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Частина 2 статті 95 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та норми якої є нормами прямої дії, цілком однозначно передбачає, що всі видатки держави, їх цільове призначення, визначаються виключно в Законі про державний бюджет на відповідний бюджетний рік.

Згідно з ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмету правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Частина 2 ст. 95 Конституції України визначає, що виключно законом України про Державний бюджет України визначаються видатки держави на загальні суспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Встановлено, що на момент виникнення спірних відносин, а саме, на дату нарахування і виплати позивачам органами соціального захисту населення відповідних коштів за 2008 рік положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за № 10-рп, тобто після проведеної виплати.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного дії відповідача по виплаті щорічної грошової допомоги у розмірах, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не можна визнати неправомірними, оскільки відповідач на час проведення спірних виплат діяв відповідно до встановлених норм Закону.

Таким чином дії відповідача на час виплати позивачам у 2008 році зазначеної у ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щорічної допомоги на оздоровлення узгоджувалися з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України.

Оскільки, невиплата позивачам зазначеної допомоги у повному розмірі викликана не протиправними діями управління, а прийняттям законодавцем неконституційних положень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", то захист порушених прав щодо отримання недоплаченої суми може відбуватися лише в порядку визначеному частиною 3 статті 152 Конституції України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовів.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у постанові суду першої інстанції, висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи, постанова суду прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Іванківського районного суду Київської області від 25 березня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий

Судді