Справа № 812/556/15
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2015-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2015 рокуСєвєродонецькСправа № 812/556/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Свергун І.О.,

за участі секретаря Михальченко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 18.02.2015 ВП № 46472953 та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

25 червня 2015 року на адресу Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції, в якому з урахування подальшого уточнення позивач просить визнати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 18.02.2015 у виконавчому провадженні № 46472953 протиправною і скасувати її, зобовязати відповідача закінчити виконавче провадження № 46472953 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Позовні вимоги мотивовано наступним.

На початку березня 2015 року позивачем було отримано постанову відповідача про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.02.2015 у виконавчому провадженні № 46472953. Зі змісту зазначеної постанови позивачу стало відомо про суть стягнення, як з солідарного боржника поручителя за кредитним договором ПП «Ромалекс», укладеного з ПАТ «Укргазпромбанк». Одразу після цього позивачем, як директором ПП «Ромалекс», було виготовлено копії платіжних доручень про сплату боргу в повному обсязі до 25.02.2015 та постанов ВДВС Рубіжанського МУЮ про відкладення провадження виконавчих дій до 25.02.2015 від 19.02.2015 про закінчення виконавчого провадження від 27.02.2015 та направлено засобами поштового звязку на адресу відповідача з заявою про закриття виконавчого провадження як фактично виконаного.

Позивач зазначає, що до травня вона вважала, що виконавче провадження було закінчено державним виконавцем повним фактичним виконанням, але в травні вона отримала постанову відповідача від 02.03.2015 про розшук майна. 06.05.2015 позивач учергове направила на адресу відповідача заяву про скасування всіх заходів примусового виконання рішення суду та закінчення провадження з повторним доданням копій усіх платіжних доручень.

Однак у червні 2015 року позивачу знову стало відомо, що виконавче провадження не було закінчено, арешти всього майна та рахунків позивача продовжували існувати. З метою зясування вказаних обставин позивач звернулася до відповідача з заявою від 16.06.2015 про надання можливості ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження, під час якого їй стало відомо, що відповідачем було винесено постанову про стягнення з неї виконавчого збору від 18.02.2015, яку позивач також не отримувала. З зазначеною постановою позивач не погоджується, вважає її протиправною й такою, що підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що вона не могла своєчасно виконати рішення суду в семиденний строк з моменту відкриття провадження, оскільки не отримувала постанову про відкриття виконавчого провадження.

У судове засідання позивач не прибула, надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі та письмові заперечення проти позову, в яких посилається на наступне.

11.02.2015 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 6/755/128/15, виданого 28.01.2015 Дніпровським районним судом м. Києва, копії постанови було направлено сторонам, зокрема, й боржнику за адресою: м. Лисичанськ, вул. Артема, 15, простою кореспонденцією у звязку з відсутністю поштових марок у ВДВС Лисичанського МУЮ.

18.02.2015 у звязку з тим, що боржник добровільно не сплатив борг, державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

11.02.2015 державним виконавцем ВДВС Лисичанського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46472953 за виконавчим листом № 6/755/128/15, виданим 28.01.2015 Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в сумі 74521,54 грн. (солідарно) на користь ПАТ «Укргазпромбанк» (арк. справи 12).

Копію вказаної постанови було направлено на адресу боржника, зазначену у виконавчому листі: м. Лисичанську, вул. Артема, 15, що підтверджується супровідним листом від 11.02.2015 № 696 (арк. справи 11).

18.02.2015 державним виконавцем ВДВС Лисичанського міського управління юстиції винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 7452,15 грн. (арк. справи 13).

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступним.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (частина третя статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13.12.2010 № 3 юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі Закон № 606-ХІV).

Так, відповідно до частини 1 статті 25 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону № 606-ХІV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з частиною 5 статті 25 Закону № 606-ХІV копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону № 606-ХІV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Таким чином, обов'язковою умовою стягнення з боржника виконавчого збору є невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для його добровільного виконання.

Відповідно до п.п. 3.7.1, 3.7.2 п. 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Мінюсту 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 28 Закону; постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до початку його примусового виконання, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником самостійно.

Стаття 31 Закону № 606-ХІV встановлює порядок надсилання документів виконавчого провадження, згідно якого копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Таким чином, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону № 606-ХІV за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладення провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Судом установлено, що постанову від 11.02.2015 про відкриття виконавчого провадження було направлено на адресу боржника ОСОБА_1 простою кореспонденцією. Відомості про своєчасне вручення боржнику цієї постанови в матеріалах виконавчого провадження, наданих відповідачем, відсутні.

З огляду на відсутність доказів своєчасного вручення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження, суд дійшов висновку про те, що станом на момент винесення постанови від 18.02.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору позивач не був повідомлений про відкриття зазначеного вище виконавчого провадження та не був обізнаний про наданий строк на добровільне виконання судового рішення.

Таким чином, відповідач не пересвідчився, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 № 14, відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово. Суд може визнати стягнення виконавчого збору необґрунтованим, якщо встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання рішення не узгоджувався зі строками, встановленими в ч. 2 ст. 24 Закону № 606-XIV, і був нереальним.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не було доведено правомірність та обґрунтованість винесення спірної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 46472953 від 18.02.2015 була винесена державним виконавцем без з'ясування обізнаності боржника про надання йому строку на добровільне виконання рішення суду за виконавчим листом, тобто, з порушенням вимог частини 3 статті 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню як протиправна.

Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача закінчити виконавче провадження № 46472953 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» суд зазначає наступне.

Зі змісту Рекомендацій Комітету ОСОБА_2 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом ОСОБА_2 11.03.1980 на 316-й нараді, слідує, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Суд не може втручатись в діяльність суб'єкта владних повноважень та підміняти його в частині реалізації ним власних повноважень, в тому числі шляхом прийняття замість нього рішення, що повинно прийматися відповідачем на підставі законів, іншого рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 05.12.2006 по справі №21-527во06, та є обов'язковою для врахування в силу вимог частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, зобовязання відповідача закінчити виконавче провадження, як про це заявляє позивач у своїх вимогах, є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходять за межі завдань адміністративного судочинства, так як прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження належить до дискреційних повноважень державної виконавчої служби, що унеможливлює їх здійснення судом, а тому в задоволенні вказаної частини позовних вимог слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 73,08 грн.

З урахуванням задоволеної частини позовних вимог судові витрати в сумі 36,54 грн. підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 17, 18, 71, 94, 105, 158-163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 18.02.2015 ВП № 46472953 та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про стягнення з боржника виконавчого збору від 18.02.2015 ВП № 46472953.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 36 грн. 54 коп. (тридцять шість грн. 54 коп.).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанову складено в повному обсязі 21 липня 2015 року.

Суддя ОСОБА_3