Справа № 487/1358/15-а
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2015-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2015 р. Справа № 487/1358/15-а

Категорія: 11.1 Головуючий в 1 інстанції: Андрощук В.В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В., Романішина В.Л.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправними дій,-

ВСТАНОВИВ:

16.02.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про визнання протиправними дій щодо відмови призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, скасування рішення, зарахуванням до стажу роботи на посаді судді періоду проходження строкової військової служби і половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в грудні 2013 року, маючи право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, він подав заяву про відставку. Постановою Верховної Ради України №59-VIII від 25 грудня 2014 року та наказом в.о. голови Центрального районного суду м. Миколаєва 03-14 №100-о/с від 29 грудня 2014 року він був звільнений з посади судді Центрального районного суду м. Миколаєва. 30 грудня 2014 року за р.№170 він подав в установленому законом порядку до УПФУ в Заводському районі подання Центрального районного суду м. Миколаєва про встановлення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці разом з його відповідною заявою та документами за переліком. 23 січня 2015 року УПФУ в Заводському районі винесло рішення про відмову в призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №3/1, за двома підставами: 1) як особі, що отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; 2) через відсутність необхідного 20-річного стажу роботи на посаді судді, чим грубо порушило вимоги ст.ст.1, 4, 8, 9, 10 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV, ст.7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992р. №2262-XII, ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010р. №2453-VI, п.11 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010р. №2453-VI, ст.43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992р. №2862-ХІІ, п.3-1 Постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.05р. "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів".

За наслідками розгляду адміністративного позову Заводським районним судом м. Миколаєва 25 березня 2015 року прийнято постанову про задоволення адміністративного позову.

Суд першої інстанції:

визнав протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - періоду проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР та половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, визначених згідно розрахунку Центрального районного суду м. Миколаєва №69/15 від 14.01.2015 року;

визнав протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - як особі, що отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";

визнав незаконним та скасував рішення управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва від 23.01.2015 року №3/1 про відмову ОСОБА_1 в призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

зарахував ОСОБА_1 до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 3 роки проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР, 1 рік 5 місяців 29 днів (половина строку) навчання за денною формою в Київській вищій школі МВС СРСР імені Ф.Е. Дзержинського, 16 років 8 місяців 14 днів на посаді судді Центрального районного суду м. Миколаєва, а всього - 21 рік 2 місяці 13 днів;

зобов'язав управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 30 грудня 2014 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 82 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, виходячи зі стажу - 21 рік 2 місяці 13 днів.

Приймаючи означене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва, вийшовши за межі наданих йому діючим законодавством України повноважень, безпідставно виключило із вже затвердженого кадровою службою суду розрахунку стажу судді, який має право на відставку, період служби в армії та половину періоду навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, відповідач вважає, що розрахунок стажу ОСОБА_1 при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснено у відповідності з чинним законодавством України.

Відповідачем 30.06.2015 року було надіслано заперечення на апеляційну скаргу в якому зазначається , що відмовляючи у встановленні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці , відповідач фактично не виконує постанову ВРУ №59-VIII від 25 грудня 2014 року, яка набрала законної сили, чим прямо порушує закон.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 08 травня 1976 року по 07 травня 1979 року ОСОБА_1 проходив строкову військову службу на посадах рядового складу в Збройних Силах СРСР.

З 01 серпня 1986 року по 28 липня 1989 року позивач навчався в Київській вищій школі МВС СРСР імені Ф.Е. Дзержинського на денній формі навчання та закінчив повний курс навчання за спеціальністю "правознавство".

З 26 березня 1998 року ОСОБА_1 отримує довічну пенсію за вислугу років на службі в органах внутрішніх справ відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-XII.

Наказом Управління юстиції в Миколаївській області від 16 квітня 1998 року №148-л, ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Центрального районного суду м. Миколаєва. Постановою Верховної Ради України №1072-ІV від 09 липня 2003 року він був обраний суддею місцевого Центрального районного суду м. Миколаєва безстроково.

В грудні 2013 року ОСОБА_1, маючи право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, подав заяву про відставку. Постановою Верховної Ради України №59-VIII від 25 грудня 2014 року та наказом в.о. голови Центрального районного суду м. Миколаєва 03-14 №100-о/с від 29 грудня 2014 року він був звільнений з посади судді Центрального районного суду м. Миколаєва.

30 грудня 2014 року за р.№170 ОСОБА_1 подав в установленому законом порядку до УПФУ в Заводському районі подання Центрального районного суду м. Миколаєва про встановлення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці разом з його відповідною заявою та документами за переліком.

23 січня 2015 року УПФУ в Заводському районі винесло рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №3/1, за двома підставами: 1) як особі, що отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; 2) через відсутність необхідного 20-річного стажу роботи на посаді судді.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначено Конституцією України і законами України, зокрема, на час виникнення спірних правовідносин - Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Згідно з частиною другою статті 1 зазначеного Закону, судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов'язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Статтею 1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII передбачено, що державна служба в Україні визначена як професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті, щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону, посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що суддя, на якого поширюється дія положень статей першої, другої Закону № 3723-XII, є державною службовою особою, яка здійснює функції представника державної судової влади на постійній основі, наділений повноваженнями здійснювати правосуддя та одержує суддівську винагороду за рахунок державних коштів.

Відповідно до ч.1 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до ч.2 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу".

Положення ч.ч.1,2 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI були визнані конституційними Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року.

Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється статтею 37 Закону № 3723-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), яка, зокрема, визначає підстави для виходу на пенсію державних службовців та її розмір, а також передбачає, що пенсія державному службовцю виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію.

Отже, відставка судді є підставою для виникнення спеціальної правоздатності у судді для набуття особливого соціального забезпечення. Зазначена стаття (ст.138), які і в цілому Закон України №2453-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) посилює гарантії незалежності суддів порівняно з іншими категоріями державних службовців, право на пенсію яких передбачено ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII. Зокрема, вона передбачає можливість вибору суддею одного з двох варіантів соціального забезпечення у разі виходу у відставку - отримання пенсії на умовах, визначених статтею ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII, або неоподатковуваного щомісячного довічного грошового утримання.

Зазначена правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 24 грудня 2013 року у справі №21-452а13, в яких було проаналізованост.43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ ("Право судді на відставку") в розрізі її співвідношення з положеннями ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII ("Пенсійне забезпечення і грошова допомога державним службовцям").

Враховуючи аналогічність положень ч.4 ст.43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ та ч.ч.1,2ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) щодо можливості судді у відставці отримувати пенсію на умовах, передбачених ст.37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII, або щомісячне довічне грошове утримання, суд вважає, що висновки Верховного Суду України (постанова від 24 грудня 2013 року у справі №21-452а13) на даний час не втратили своєї актуальності, а тому є преюдиційними під час вирішення даного спору по суті.

Аналіз статті 43 Закону № 2862-XII свідчить про те, що вона регулює відносини, пов'язані з відставкою судді, яка, у свою чергу, є підставою для виникнення спеціальної правоздатності у судді для набуття особливого соціального забезпечення.

Зазначена стаття, як і в цілому Закон № 2862-XII, посилює гарантії незалежності суддів порівняно з іншими категоріями державних службовців, право на пенсію яких передбачено статтею 37 Закону № 3723-XII.

Зокрема, вона передбачає можливість вибору суддею одного з двох варіантів соціального забезпечення у разі виходу у відставку - отримання пенсії на умовах, визначених статтею 37 Закону № 3723-XII, або неоподаткованого щомісячного довічного грошового утримання.

Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Про це зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Виходячи з особливого статусу суддів, як носіїв державної влади з притаманним їм спеціальним соціальним захистом та конституційними гарантіями їхньої незалежності, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що стаття 43 Закону № 2862-XII не суперечить положенням статті 37 Закону № 3723-XII та не обмежує право суддів на отримання пенсії державних службовців, а встановлює для них додаткові гарантії. У зв'язку з цим судді мають право на отримання пенсії на визначених Законом № 3723-XII умовах в разі досягнення ними пенсійного віку.

Згідно зі зміст ч.ч.1,2 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) містить вичерпний перелік видів матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень у зв'язку з виходом у відставку, а саме: - судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання (ч.1 ст.138); - суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого ч.1 ст.138, отримує щомісячне довічне грошове утримання, а при досягненні таким суддею віку, встановленого ч.1 ст.138 за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". Разом з тим, зазначеною статтею в редакції Закону № 3668-VI встановлено, що особі, якій призначена пенсія відповідно до цієї статті та яка продовжує працювати на державній службі, виплачується пенсія у розмірі, обчисленому відповідно до Закону № 1058-IV, а після звільнення - у розмірі, обчисленому відповідно до Закону № 3723-XII.

Крім того, апеляційний суд враховує ту обставину, що позивач, як суддя у відставці, на час виникнення спірних правовідносин мав повних 56 років, а на час розгляду справи - повних 57 років, та відповідно до ч.2 ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), має право отримувати лише щомісячне довічне грошове утримання.

Право вибору одержання щомісячного довічного грошового утримання або пенсії на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", для позивача ще не настало.

За такого, суд доходить до висновку про протиправність дії УПФУ в Заводському районі щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - як особі, що отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 грудня 2013 року у справі № 21-452а13.

Також апеляційний суд звертає увагу , що відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до абзацу другого пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 (чинна на час звільнення позивача у відставку; втратила чинність 1 січня 2011 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 1 грудня 2010 року № 1097) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Згідно з абзацом першим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

Підпунктом 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції Закону України від 23 грудня 2010 року № 2856-VI) визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про статус суддів», крім статті 43, частин п'ятої - тринадцятої статті 44, які втрачають чинність з 1 січня 2011 року, та частин першої - четвертої статті 44, які втрачають чинність з 1 січня 2012 року.

Аналіз наведених правових актів дає підстави для висновку, що на час призначення позивачу щомісячного грошового утримання суддів та звільнення його у відставку чинне законодавство передбачало зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Враховуючи викладене, суд першої інстанцій прийшов до обґрунтованого висновку про зобов'язання відповідача призначити позивачу щомісячне грошове утримання як судді у відставці, оскільки до спірних правовідносин необхідно застосувати положення пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865, а не вимоги статті 131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Прийняття нових нормативних актів не є підставою для скасування рішень, що були прийняті в період дії попередніх актів та відповідали їх вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на все вище викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при розгляді справи судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на невірному трактуванні відповідачем фактичних обставин норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржена постанова - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва залишити без задоволення, а постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Суддя-доповідач: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: В.Л. Романішин