Справа № 826/2558/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2558/15 Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - Стоцького М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, Генеральної прокуратури України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив скасувати як незаконний наказ Генерального прокурора України № 46 ц від 19 січня 2015 р. про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України; зобов'язати винести наказ про прийняття ОСОБА_2 на посаду старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва шляхом переведення до управління міжнародно-правового співробітництва, утвореного відповідно до наказу Генерального прокурора України № 10 шц від 16 лютого 2015 року після ліквідації Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України; стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 46 ц від 19 січня 2015 р. про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року. Стягнуто з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 січня 2015 року по 08 квітня 2015 року. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року та присудження виплати йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним судовим рішенням, позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги.

Позивач, в своїй апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану постанову а частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року та ухвалити нову постанову, якою зобов'язати Генеральну прокуратуру України винести наказ про прийняття його на посаду старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року. В іншій частині залишити постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року без змін.

Крім цього, 09.07.2015 року позивачем через канцелярію суду було подано клопотання про уточнення апеляційної скарги, в якій він просив зобов'язати Генеральну прокуратуру України винести наказ про прийняття ОСОБА_2 на посаду старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 16 лютого 2015 року. Стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 січня 2015 року по 25 червня 2015 року. Зокрема, заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 82 987,06 грн. (в т.ч. податки та інші обов'язкові платежі), та компенсації у зв'язку із втратою частини доходів внаслідок несвоєчасних виплат заробітної плати в сумі 6 391,02 грн. В іншій частині залишити постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року без змін.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі просив оскаржувану постанову скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої, ОСОБА_2 з 12.02.2002 р. по 19.01.2015 р. працював в органах прокуратури України.

До міжнародно-правового управління Генеральної прокуратури України призначений наказом Генерального прокурора України № 241 ц від 16.02.2007 р. на посаду прокурора відділу правової допомоги.

З 13.04.2007 р. наказом Генерального прокурора України № 606 ц переведений на посаду прокурора відділу міжнародного співробітництва.

Генеральним прокурором України 22.09.2014 р. видано попередження про вивільнення ОСОБА_2 з займаної посади у зв'язку із змінами у виробництві і праці з 24.11.2014 р. із посиланням на те, що наказами Генерального прокурора України від 24.06.2014 р. №№ 25 шц та 26 шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України.

У подальшому наказом Генерального прокурора України № 46 ц від 19.01.2015 р. ОСОБА_2 було звільнено з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із змінами в організації праці.

Позивач, вважаючи звільнення незаконним, звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що змін в організації праці не відбулося, а тому звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням ст.ст. 36, 42, 43 КЗпП України, оскільки Генеральною прокуратурою України не було виконано свого обов'язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі та не запропоновано іншу вакантну посаду у відділі.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, що є складовою права громадян на працю, регулюються Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII (із змінами та доповненнями).

Згідно зі статтею 3 вказаного Закону, державна служба ґрунтується на таких основних принципах: служіння народу України; демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; пріоритету прав людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни; дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Положенням статті 11 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державні службовці мають право, серед іншого, користуватись правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну службу», підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто визначеними Кодексом законів про працю України, та спеціальними, передбаченими у цій нормі.

Отже, наявність спеціальних законів не виключає можливості застосування до правовідносин, пов'язаних із проходженням громадянами публічної служби та її припиненням, окремих норм трудового законодавства у випадках, передбачених спеціальними законами.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є питання щодо правомірності звільнення позивача у зв'язку зі змінами в організації праці за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статей 14, 15 Закону України «Про прокуратуру» Генеральний прокурор України затверджує структуру і штатну чисельність підпорядкованих органів прокуратури, розподіляє кошти на утримання, видає обов'язкові для всіх органів прокуратури накази розпорядження, затверджує положення та інструкції.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказів Генерального прокурора України від 24.06.2014 р. № 25 шц та № 26шц з метою оптимізації діяльності центрального апарату у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України ліквідовано Головне управління міжнародно-правового співробітництва у складі двох управлінь та п'яти відділів, штатною чисельністю 56 одиниць і створене міжнародно-правове управління у складі п'яти відділів, штатною чисельністю 54 одиниці (ліквідовано дві посади оперативних працівників).

Одночасно штатна чисельність відділу міжнародно-правового співробітництва зменшилась з 13 до 11 одиниць (скорочено посади прокурора та головного спеціаліста).

Тобто відбулися зміни в організації виробництва і праці відповідача.

Крім того, з урахуванням вимог чинного законодавства щодо значного скорочення кількості працівників органів прокуратури загалом та працівників центрального апарату наказом Генерального прокурора України від 16.02.2015 №10шц Головне управління міжнародно-правового співробітництва реорганізовано в управління міжнародно-правового співробітництва зі шкороченням штатної чисельності з 55 до 43 одиниць.

Так, частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з ч.2 ст.49-2 КЗпП при вивільненні працівника у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право працівника на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем виконано передбачені статтею 49-2 КЗпП вимоги та не пізніше ніж за два місяці, 22 вересня 2014 року, попереджено позивача про наступне вивільнення і 22.09.2014 р., 31.10.2014 р. та 06.01.2015 р. запропоновано вакантні посади центрального апарату Генеральної прокуратури України для працевлаштування, від яких позивач відмовився.

Таким чином, Генеральною прокуратурою України виконано зазначені вище вимоги трудового законодавства, а позивач мав можливість перевестися на іншу посаду в центральному апараті Генеральної прокуратури України, однак нею не скористався.

При цьому, на час попередження, вакантних посад, до посадових обов'язків яких відноситься основне коло раніше виконуваних позивачем обов'язків, не було.

Так, Положення про Головне управління міжнародно-правових зв'язків та європейської інтеграції, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 30.01.2014 року № 12 не містить в собі повного переліку повноважень працівників існуючого на даний момент відділу міжнародного співробітництва управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України, оскільки обсяг їх повноважень суттєво збільшився в порівнянні з повноваженнями, передбаченими вказаним Положенням.

Як зазначено відповідачем, зміни в організації виробництва і праці самостійного структурного підрозділу Генеральної прокуратури України з питань міжнародно-правового співробітництва супроводжувались розширенням його обов'язків, що вимагало від працівників додаткової компетенції у зв'язку із збільшенням трудових функцій.

Так, підрозділом забезпечується співробітництво з компетентними органами іноземних держав та міжнародними інституціями з питань застосування обмежувальних заходів Європейським Союзом, Швейцарською Конфедерацією, Князівством Ліхтенштейн до колишніх високопосадовців України та їхнього найближчого оточення, повернення активів таких осіб, а також опрацювання інформації з питань пошуку та арешту незаконно виведених ними коштів з метою їх повернення до України.

Крім того, стаття 42 КЗпП України передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Так, відповідачем було взято до уваги факти, коли ОСОБА_2 під час перебування на посаді відмовлявся виконувати службові обов'язки та доручені йому завдання, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.

Стосовно посилань позивача на відсутність згоди профспілкової організації на вивільнення позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч. 1 ст. 43 КЗпП України).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що на час спірних правовідносин, була відсутня необхідність попередньої згоди профспілкового органу на вивільнення позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивача правомірно звільнено із займаної посади із дотриманням порядку встановленого КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, усупереч вимогам частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем не доведено наявності обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

Натомість, як було встановлено апеляційним судом, відповідачем доведено правомірність спірного рішення.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим постанову суду слід скасувати як таку, що ухвалена з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для її правильного вирішення, та з помилковим застосування норм матеріального права, що регулює порядок звільнення особи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:

Судді:

Постанову в повному тексті виготовлено 20.07.2015 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.