Справа № 810/4336/14
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2015-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2015 року 10 год. 35 хв. 810/4336/14

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Панченко Н.Д., за участю секретаря судового засідання Сімейко А.А.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві адміністративну справу

за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів
доДержавного авіаційного підприємства «Україна»
простягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

В С Т А Н О В И В:

Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного авіаційного підприємства «Україна» (далі ДАП «Україна» або відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 2288542,00 грн. та пені у розмірі 63163,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та Закону України "Про зайнятість населення", що полягає у не працевлаштуванні у 2013 році інвалідів, відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих.

За невиконання нормативу щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів до відповідача були застосовані штрафні санкції у розмірі 2288542,00 грн. та нарахована пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 63163,52 грн.

У звязку з тим, що дана заборгованість не сплачена відповідачем у добровільному порядку позивач звернувся з позовом до суду.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2014, яка залишена без змін відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014, позовні вимоги задоволено та стягнуто з ДАП «Україна» на користь Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції та пеню у розмірі 2351706,02 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.02.2015 постанову Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до мотивувальної частини ухвали Вищого адміністративного суду України від 25.02.2015 при новому розгляді даної справи суду необхідно зясувати джерела фінансування у 2013 році ДАП «України».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні 20.07.2015 позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.07.2015 позов визнав та просив розстрочити виконання рішення у даній справі на 3 (три) роки шляхом сплати боргу рівними частинами до останнього робочого дня кожного місяця, починаючи з 01.09.2015, про що надав суду відповідну письмову заяву.

Відповідно до частини першої статті 136 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач може відмовитися від адміністративного позову, а відповідач визнати адміністративний позов протягом всього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заява приєднується до справи.

У судовому засіданні суд пояснив відповідачеві наслідки визнання позову та переконався, що відповідач і надалі наполягає на його визнанні та у нього наявні відповідні повноваження.

Судом встановлено, що визнання адміністративного позову відповідачем не суперечить закону та не порушує чиїх-небудь прав, свобод або інтересів, а тому приймається судом.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

ДАП Україна, ідентифікаційний код 25196197, створено згідно з Указом Президента України від 15.07.1997 № 664 Про Державне авіаційне підприємство Україна та зареєстровано як юридичну особу 28.09.1997 Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією.

Як встановлено судом, у лютому місяці 2014 року відповідач подав до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік (форма 10-ПІ) у якому зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача становить 482 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 4 особи; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" 19 осіб; фонд оплати праці штатних працівників становить 73538500,00 грн. та середньорічна заробітна плата штатного працівника складає 152569,50 грн. (а.с.5).

Відповідно до приписів статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII (надалі Закон України № 875-XII), з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (стаття 18 Закону України № 875-XII). При цьому, працевлаштування інвалідів, згідно з вимогами частини 3 статті 19 Закону України № 875-XII здійснюється підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, самостійно у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Таким чином, обов'язок по працевлаштуванню інвалідів, відповідно до встановленого Законом України № 875-XII нормативу робочих місць покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Крім цього, відповідно до положень статті 18 Закону України № 875-XII підприємства, установи, організації та фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця; створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, які передбачені чинним законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, чинним законодавством щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок щодо створення визначеної згідно нормативу кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про наявність таких вільних робочих місць уповноважені органи влади.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 875-XII, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до змісту частини 5 статті 19 Закону № 875-XII, виконанням нормативу робочих місць вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік (форма № 10-ПІ), середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у відповідача складає 482 осіб. У звязку з цим, відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 875-XII, для відповідача норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 19 місць.

Таким чином, відповідач повинен був працевлаштувати протягом 2013 року 19 інвалідів, у той час, як фактично у відповідача працювало 4 особи, яким у встановленому законодавством порядку встановлена інвалідність.

Відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 № 420 "Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, формою звітності про наявність вакантних місць на підприємстві є форма № 3-ПН "Звіт про наявність вакансій", яка подається підприємствами у разі потреби до державної служби зайнятості. Згідно з приписами Інструкції щодо заповнення форм звітності № 3-ПН, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 № 420, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 21 грудня 2005 року за № 1534/11814, ця форма використовується для інформування населення про наявність вакансій, сприяння працевлаштуванню громадян, зареєстрованих у центрах зайнятості як такі, що шукають роботу, для підбору персоналу на замовлення роботодавців, для оцінки поточної потреби в кадрах та організації професійної підготовки населення відповідно до потреб ринку праці.

Використання форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" передбачено і наказом Міністерства соціальної політики України «Про затвердження форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання» від 31.05.2013 №316, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.06.2013 за № 988/23520 та який набрав чинності 12.07.2013.

Таким чином, за своїм змістом звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

Судом встановлено, що ДАП «Україна» у 2013 році подавались до Бориспільського міськрайонного центру зайнятості звіти про наявність вакансій форми 3-ПН.

Разом з цим, суд не приймає до уваги вказані звіти, як доказ виконання відповідачем приписів законодавства щодо інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів, оскільки як вбачається із змісту звітів, в них відсутня будь яка інформація про наявність вакансій для працевлаштування саме інвалідів.

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано вимоги статті 18 Закону України № 875-XII щодо обов`язку створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів та звітності про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями частини першої статті 20 Закону України № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

З метою виконання вимог ухвали Вищого адміністративного суду України від 25.02.2015 та з метою забезпечення повного та обєктивного розгляду справи, суд ухвалою від 16.03.2015 про прийняття адміністративної справи до провадження витребував у сторін письмову інформацію та її документальне підтвердження щодо джерел фінансування ДАП «Україна».

Крім цього, зазначену інформацію суд витребував і у Державного управління справами, який є органом управління ДАП «Україна».

На виконання вимог суду Державне управління справами листом від 14.07.2015 №01-13/14/1453 повідомило, що ДАП «Україна» у 2013 році утримувалось як за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України у розмірі 163664,00 тисяч грн., за бюджетною програмою Державного управління справами «Забезпечення перевезень вищих посадових осіб» (КПКВП 0301380) так і за рахунок коштів, отриманих від господарської діяльності (виконання комерційних рейсів) на загальну суму 1155,1 тис. грн.

Тобто, відповідач у 2013 році утримувався не лише за рахунок коштів державного бюджету.

У звязку з цим, у 2013 році відповідач відносився до субєктів господарювання на яких поширюється дія положень статті 20 Закону України № 875-XII у частині обовязку сплати адміністративно-господарських санкцій у разі невиконання ним нормативу щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (стаття 20 Закону України № 875-XII).

Як вбачається із змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, а саме розрахунку позивача, розмір адміністративно-господарських санкцій, який повинен був сплатити відповідач, становить 2288542,00 грн.

Крім цього, як вбачається з розрахунку позивача, у звязку з несплатою відповідачем у визначений законодавством строк у повному розмірі адміністративно-господарських санкцій йому була нарахована пеня у розмірі 63163,52 грн.

Слід зазначити, що адміністративно-господарські санкції, які застосовуються за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою для застосування господарсько-правової відповідальності до учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У частині другій наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналізуючи викладені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у діях відповідача наявний склад правопорушення, оскільки ним у 2013 році не вжито усіх залежних від нього заходів, які необхідні для виділення та створення у належній кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, інформування відповідних органів про наявність таких вакансій, їх пошуку та працевлаштування, а отже, у діях відповідача наявна вина, наявність якої є обов'язковою умовою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, передбачених положеннями статті 20 Закону України № 875-XII.

Відповідно до частини третьої статті 112 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі повного визнання відповідачем адміністративного позову і прийняття його судом приймається постанова суду про задоволення адміністративного позову.

З огляду на зазначене та беручи до уваги ту обставину, що суму заборгованості до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів у розмірі 2351706,02 грн. відповідач у встановлені законодавством строки не сплатив та визнав позов; наявність у нього вказаної заборгованості підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи; доказів погашення відповідачем зазначеної заборгованості на день винесення рішення не надано, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення, то як вбачається із матеріалів справи, станом на 20.07.2015 у відповідача існують обставини, що ускладнюють належне та вчасне виконання судового рішення з огляду на недостатність коштів на його рахунках.

Зважаючи на те, що представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти розстрочення виконання рішення суду на три роки, враховуючи положення 257 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача є таким, що підлягає задоволенню.

Оскільки, спір вирішено на користь субєкта владних повноважень, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат позивача - суб'єкта владних повноважень, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 157-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Державного авіаційного підприємства «Україна» (ідентифікаційний код 25196197) на користь Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції та пеню у розмірі 2351706 (два мільйона триста пятдесят одна тисяча сімсот шість) грн. 02 коп.

Розстрочити виконання рішення у даній справі на 3 (три) роки шляхом сплати боргу рівними частинами до останнього робочого дня кожного місяця, починаючи з 01.09.2015 та до повного погашення заборгованості у розмірі 2351706,02 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 21 липня 2015 р.