Справа № 826/2631/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2631/15 Головуючий у 1-й інстанції: Погрібніченко І.М.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Кучкарової Я.Д., позивача ОСОБА_2, представника відповідача Мишковець О.В., розглянувши у відкритому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Заступника Голови Адміністрації Президента України Шимківа Дмитра Анатолійовича про визнання незаконними дій, бездіяльності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до заступника Голови Адміністрації Президента України Шимківа Дмитра Анатолійовича про визнання незаконним ненадання відповіді відповідачем на заяву позивача від 03.12.2014р. №22/063029-26П про досудове врегулювання трудового спору; визнання несвоєчасним надання інформації відповідачем від 17.01.2015р. №44-01/80 на запит на надання інформації від 23.12.2014р. №22/102169-26П; визнання безпідставною відмови у задоволенні запиту на інформацію відповідача, наданої ним у листі Адміністрації Президента України від 17.01.2015р. №44-01/80 на запит на надання інформації від 23.12.2014р. №22/102169-26П;

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що постанова суду є незаконною та необґрунтовано, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 грудня 2014 ОСОБА_2 подав Голові Адміністрації Президента України заяву про досудове врегулювання трудових відносин, яка прийнята Адміністрацією Президента України 03.12.2014, зареєстрована за №22/063029-26П та якою позивач просив розглянути можливість невідкладного поворотного прийняття його на роботу в Головний департамент регіональної політики Адміністрації Президента України на посаду, яка є не нижчою посади, з якої позивача було звільнено 24.11.2014.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, за дорученням Глави Адміністрації Президента України заступник керівника Головного департаменту реформування Адміністрації Президента України - керівник департаменту з управління персоналом Дорощенко О. та заступник Глави Адміністрації Президента України Шимків Д. провели 09.12.2014 та 18.12.2014 особисті зустрічі з ОСОБА_2, на яких проведено переговори щодо можливості поновлення його на роботі. Проте, відповідних домовленостей на вказаних переговорах досягнуто не було.

При цьому, як зазначає позивач, відповідачем незаконно не було надано відповіді на його заяву від 03.12.2014 №22/063029-26П.

23 грудня 2014 року ОСОБА_2 подав Голові Адміністрації Президента України запит №22/102169-26П з метою надання суду об'єктивної інформації для ухвалення ним законного і справедливого рішення, в якому просив надати інформацію про наявність вакантних посад в Адміністрації Президента України станом на 03.11.2014 та на 24.11.2014.

Листом від 17.01.2015р. №44-01/80 Адміністрацією Президента України було надано відповідь в якій зазначено, що у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебуває справа №826/20382/14 за позовом ОСОБА_2 до Адміністрації Президента України про визнання незаконним, скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та зазначено, що відповідну інформацію про наявність вакантних посад, у разі необхідності буде, надано під час її розгляду.

Однак, на думку ОСОБА_2 відповідач несвоєчасно надав відповідь на запит від 23.12.2014, що є порушенням норм статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також на його думку відповідач безпідставно відмовив йому у задоволенні такого запиту.

У зв'язку з наведеними обставинами, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Стаття 1 Закону України «Про звернення громадян», встановлює, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

З аналізу наведених норм вбачається, що загальний строк розгляду звернення складає один місяць з дня його надходження.

Я вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 03.12.2014 на ім'я Голови Адміністрації Президента України подано заяву про досудове врегулювання трудових відносин, однак обґрунтованої письмової відповіді на адресу позивача у встановлений місячний строк не надійшло.

Колегія суддів звертає увагу на помилкове твердження відповідача, з яким погодився суд першої інстанції, про необхідність розгляду вказаної вище заяви у порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Статтею 223 Кодексу законів про працю України передбачено, що комісія по трудових спорах обирається загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації з числом працюючих не менш як 15 чоловік.

Однак, матеріали справи не містять доказів обрання комісії по трудових спорах загальними зборами (конференцією) трудового колективу Адміністрації Президента України, у зв'язку з чим апеляційний суд робить висновок про відсутність такої комісії у складі названого органу.

Відповідно до ст. 225 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком. Заява працівника, що надійшла до комісії, підлягає обов'язковій реєстрації.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заява позивача від 03.12.2014 адресована не комісії по трудових спорах, а Голові Адміністрації Президента України Ложкіну Б.Є.

Виходячи з наведеного, заяву позивача від 03.12.2014 слід розглядати саме в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

При цьому, статтею 22 наведеного закону передбачено, що усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

З аналізу вище наведених норм вбачається, що можливість усної відповіді передбачена лише у тому випадку, якщо звернення було подано усно на особистому прийомі, у всіх інших випадках орган, до якого надійшло письмове звернення, зобов'язаний надати письмову відповідь про результати його розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів критично ставиться до тверджень відповідача про те, що відповідь на подану позивачем 03.12.2014 заяву було надано усно під час особистих зустрічей 09.12.2014 та 18.12.2014, оскільки це не звільняє відповідача від обов'язку направити таку відповідь у письмовій формі.

Таким чином, дії відповідача з ненадання позивачу відповіді на його звернення є неправомірними.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом 11 частини 1 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати інформацію про діяльність суб'єктів владних повноважень, зокрема про вакансії, порядок та умови проходження конкурсу на заміщення вакантних посад.

Виходячи з наведеного, інформація про вакансії, порядок та умови проходження конкурсу на заміщення вакантних посад є публічною.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Враховуючи викладене, запит позивача від 23.12.2014 відповідає всім наведеним вимогам, а тому має розглядатись у порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону (ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Крім того, згідно з ч. 2 наведеної статті, відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Виходячи зі сказаного, запит позивача від 23.12.2014 повністю відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації», а лист відповідача від 17.01.2015 №4401/80, яким фактично відмовлено у задоволенні названого запиту є необґрунтованим та протиправним. Крім того, апеляційний суд критично ставиться до тверджень відповідача, що запит від 23.12.2014 необхідно розглядати в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян».

При цьому, названий запит отримано Адміністрацією Президента України 23.12.2014, а відповідь датована лише 17.01.2015, тобто порушено встановлений законом п'ятиденний строк її надання.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що з метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати у розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

З аналізу наведеної норми вбачається, що подання запиту шляхом заповнення відповідних форм є правом, а не обов'язком громадянина.

Указом Президента України від 5 травня 2011 року № 548 «Про першочергові заходи щодо забезпечення доступу до публічної інформації в допоміжних органах, створених Президентом України» визначено Головний департамент забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України спеціальним структурним підрозділом, який організовує в установленому порядку доступ до публічної інформації, відповідає за розгляд, опрацювання, облік, систематизацію, аналізування та надання відповідей на запити на інформацію, що надходять до Президента України, Адміністрації Президента України, а також надає консультації під час оформлення таких запитів.

Разом з тим, розпорядником публічної інформації, зокрема інформації про вакансії, є Адміністрація Президента України в цілому, а не її окремий підрозділ.

Виходячи з наведеного, колегія суддів критично ставиться до тверджень відповідача, з яким погодився суд першої інстанції, про те, що позивачем подано запит до неналежного суб'єкта та в неналежній формі.

Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів звертає увагу на протиправність ненадання письмової відповіді на звернення позивача від 03.12.2014 (а.с. 17-19) та відмови у наданні публічної інформації за запитом від 23.12.2014 (а.с. 23).

Разом з тим, щодо вимоги про визнання несвоєчасною відмови Заступника Глави Адміністрації Президента України від 17.01.2015 №44-01/80 на запит про надання інформації ОСОБА_2 від 23.12.2014 №22/102169-26П, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у адміністративного суду відсутні повноваження задоволення такої вимоги.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав на задоволення позовних вимог необґрунтованими.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставин в справі, порушено норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2015 року та задовольнити позов частково.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2015 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність, що полягає у ненаданні відповіді Заступником Глави Адміністрації Президента України на заяву про досудове врегулювання трудового спору ОСОБА_2 від 03.12.2014 №22/063029-26П.

Визнати протиправною відмову Заступника Глави Адміністрації Президента України від 17.01.2015 №44-01/80 на запит про надання інформації ОСОБА_2 від 23.12.2014 №22/102169-26П;

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судові витрати щодо сплати судового збору у розмірі 109 (сто дев'ять) грн. 62 коп.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Постанова складена в повному обсязі 20.07.2015.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.