Справа № 804/18040/14
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"09" червня 2015 р. справа № 804/18040/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року у справі № 804/18040/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, -

встановив:

В листопаді 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №, №, №, № від 30.09.2014 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 30.09.2014 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року позов задоволено. Постанова мотивована тим, що реальний характер господарських операцій ФОП ОСОБА_2 підтверджується первинними документами, позивачем доведено реальність господарських операцій з надання послуг між позивачем та його контрагентами.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Позивач надіслав апеляційному суду заперечення, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що на підставі наказу відповідача від 23.04.2014 року №452 в період з 15.08.2014 року по 02.09.2014 року відповідачем була проведена документальна планова невиїзна фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2013 р. по 31 грудня 2013 р., дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої складено акт перевірки №3796/424/04-03-17-01-26/НОМЕР_1 від 16.09.2014 року (а.с.24-86).

Під час перевірки відповідачем було встановлено наступні порушення:

- п.44.3 ст.44, п.п.16.1.5 п.16.1 ст.16 з урахуванням п.85.2 ст.85 ПК України в частині надання документів не в повному обсязі;

- п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України, в результаті чого позивачу донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2013 рік в сумі 136 534,65 грн.;

- п.2 ст.7, п.11 ст.8 розділу ІІІ Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" з урахуванням п.177.2 ст.177 ПК України, в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з єдиного соціального внеску на загальну суму 64260,44 грн., у тому числі за звітні (податкові) періоди за 2013 рік на суму 64260,44 грн.;

- ч.5 ст.203, ст.228 ЦК України, п.198.1 п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України в частині безпідставного формування податкового кредиту в декларації з ПДВ за червень-грудень 2013 року в сумі 36475,00 грн. та коригуванню податкового кредиту шляхом виключення зі складу податкового кредиту податку на додану вартість у розмірі 36475,00 грн., в тому числі по періодах: в листопаді 2013 року на суму ПДВ 13202,00 грн., в грудні 2013 року на суму ПДВ 23273,00 грн. Донараховано податку на додану вартість 126 145 грн., в тому числі за: за липень 2013 року в сумі 3050 грн., серпень 2013 в сумі 3050 грн., вересень 2013 в сумі 3050 грн., жовтень 2013 року в сумі 3050 грн., листопад 2013 року в сумі 39020 грн., грудень 2013 року в сумі 74925 грн.;

- п.п."а" п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.201.1, п.201.6 ст.201 ПК України, податкові зобов'язання підлягають зменшенню шляхом виключення зі складу податкових зобов'язань сум податку на додану вартість у розмірі 36475,00 грн., в тому числі по періодах: в листопаді 2013 року на суму ПДВ 13202,00 грн., в грудні 2013 року на суму ПДВ 23273,00 грн.

Податковим органом зроблено висновок про не спрямованість правочинів позивача з ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013" на настання правових наслідків та не сплату позивачем суми єдиного соціального внеску.

На підставі акту перевірки відповідачем, зокрема, були прийняті податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення - рішення форми "Р" № від 30.09.2014 року, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 136 534,65 грн. та штрафні (фінансові) санкції 68 267,33 грн.;

- податкове повідомлення - рішення форми "Р" № від 30.09.2014 року, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 126 145,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції 63 072,50 грн.;

- винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 30.09.2014 року, яким визначено суму недоїмки з єдиного соціального внеску у розмірі 64 260,44 грн.;

- прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником податків своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 30.09.2014 року на суму 3213,02 грн.

До висновку про нікчемність правочинів відповідач дійшов виходячи з наступного:

- правочини укладені ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013" визнані недійсними податковим органом;

- ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013" не подають податкову звітність та не знаходяться за юридичною адресою;

- товарно-транспортні накладні надані позивачем до перевірки заповнено з порушенням норм чинного законодавства України, а саме: у них не вказано найменування і номери документів, прикладених до товарно-транспортних накладних, відсутні посилання на дорожні листи, відсутній час прибуття автомобіля для завантаження та час прибуття автомобіля для розвантаження, не вказано конкретних пунктів навантаження та розвантаження;

- в актах виконаних робіт, які надано позивачем до перевірки, не вказано конкретний перелік наданих послуг, маршрут перевезення, номер автомобіля, відомості про вантаж;.

- позивачем не сплачено суму єдиного внеску за 2013 рік на суму 64 260,44 грн. внаслідок заниження сум чистого оподатковуваного доходу у зв'язку з визнанням податковим органом правочинів позивача з ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013" такими, що не спрямовані на настання реальних правових наслідків;

- позивачем допущено порушення п.44.3 ст. 44 ПК України в частині втрати документів з подальшим їх відновленням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність рішення відповідача, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та та ТОВ "Інтермаркет Груп" укладено договір поставки № 48 від 01.11.2013 року, у відповідності до умов якого ТОВ "Інтермаркет Груп" зобов'язувалось поставити позивачу товар, а останній зобов'язувався його оплатити.

Також судом встановлено, що між позивачем та ТОВ "Інтермаркет Груп" укладено договір зберігання № 48 від 01.11.2013 року, у відповідності до умов якого ТОВ "Інтермаркет Груп" зобов'язувалось надати позивачу послуги зі зберігання товарів позивача, а останній зобов'язувався його оплатити

Факт поставки ТОВ "Інтермаркет Груп" товару позивачу підтверджується видатковими накладними, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

Факт надання послуг зі зберігання ТОВ "Інтермаркет Груп" підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, копія якого знаходиться у матеріалах справи

Судом під час розгляду справи встановлено, що вказані документи відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Судом встановлено, що ТОВ "Інтермаркет Груп" виписало позивачу податкові накладні, копії яких знаходяться у матеріалах справи, та які оформлено у відповідності до норм Податкового кодексу України.

Також судом встановлено, що між позивачем та ТОВ "Боба 2013" укладено договір на перевезення вантажів № 43Т від 01.06.2013 року, у відповідності до умов якого ТОВ "Боба 2013" зобов'язався надати позивачу послуги з перевезення, а останній зобов'язався оплатити послуги.

Факт надання послуг ТОВ "Боба 2013" підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

Судом під час розгляду справи встановлено, що вказані документи відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Судом встановлено, що ТОВ "Боба 2013" виписало позивачу податкові накладні, копії яких знаходяться у матеріалах справи, та які оформлено у відповідності до норм ПК України.

За період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. ФОП ОСОБА_1 задекларовано податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 49199 грн.

З акту перевірки вбачається, що "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013" перебували на час здійснення господарських операцій на податковому обліку. Податковий кодекс України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У відповідності до п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Оскільки судом під час розгляду справи встановлено рух активів між позивачем та ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013", то позивач правомірно сформував витрати за господарськими операціями з ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013", а тому у відповідача відсутні правові підстави для донарахування єдиного внеску.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

З огляду на діюче податкове законодавство про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Крім того, слід зазначити, що законодавством не пред'являються вимоги до суб'єктів підприємництва стосовно кількості працівників у штаті підприємства, наявності тих чи інших основних фондів, зокрема, складських приміщень, транспортних засобів, тощо, для здійснення господарської діяльності, отже на його правосуб'єктність та статус платника податків це жодним чином не впливає. Проте, податковий орган має довести, що відсутність таких ресурсів унеможливила в кожному конкретному випадку реальне виконання правочину. Таких доказів суду не надано.

Згідно висновків акту перевірки правочини, вчинені позивачем, відповідач кваліфікує як такі, що не направлені на реальне настання правових наслідків, а отже визнає їх нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається недійсним судом. Між тим, відповідач не наведено посилань на судові рішення щодо недійсності вчинених позивачем правочинів як фіктивних або інших доказів щодо фіктивності здійснюваної позивачем діяльності. Таким чином, відповідач невірно застосовує норми чинного законодавства України в частині кваліфікації вчинених позивачем правочинів. Наявність ознак фіктивності правочину є лише підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», пунктом 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України»).

Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Більше того, частина друга статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні адміністративних справ.

Податковим кодексом України або ж іншим нормативно-правовим актом не встановлено будь-яких обмежень, ніж наявність належним чином оформленої податкової накладної, щодо включення до податкового кредиту суми сплаченого податку, не встановлено обов'язку для позивача здійснювати контроль за веденням господарської діяльності та зобов'язань сплати податку до бюджету контрагентами.

Отже, відповідача відсутні підстави для поширення на позивача негативних наслідків у випадку порушення податкового законодавства ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013" по взаємовідносинах з іншими контрагентами. ТОВ "Інтермаркет Груп", ТОВ "Боба 2013" на час здійснення господарських операції з позивачем перебували на обліку як платники податку, тому позивач правомірно сформував податкові зобов'язання з урахуванням правочинів з ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013".

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит порушення податкової дисципліни, вчинені ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013" (аналогічну позицію займає Верховний Суд України у постанові від 13.01.2009 року, номер судового рішення в ЄДРСР - 3060678) та не знаходження ТОВ "Інтермаркет Груп" та ТОВ "Боба 2013" за юридичною адресою.

Оскільки відповідачем не доведено правомірність податкових повідомлень-рішень, то відсутні підстави щодо донарахувань податкових зобов'язань позивачу.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року у справі № 804/18040/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун