Справа № 826/5761/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/5761/15

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

20 липня 2015 року 10:00 справа №826/5761/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Державного територіально-галузевого об’єднання “Південно-західна залізниця”

до

Міжрегіонального головного управління ДФС – Центрального офісу з обслуговування великих платників

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/5761/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 15 червня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Зазначені податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі акта від 12 березня 2015 року №12/28-10-42-10/04713033 “Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Державного територіально-галузевого об’єднання “Південно-західна залізниця” (код ЄДРПОУ 04713033) з питань дотримання вимог податкового законодавства по податку на прибуток та податку на додану вартість при проведенні взаєморозрахунків з ТОВ “Київський машинобудівний завод” (код ЄДРПОУ 37107129) за період з 01.01.2010р. по 31.10.2013р.” (далі по тексту – акт перевірки).

У висновку акта перевірки зазначено про порушення позивачем вимог підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, пунктів 138.1, 138.2 статті 138, підпунктів 139.1.16, 139.1.19 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2010, 2011, 2012 та 2013 роки на загальну суму 4 030 954,00 грн., та пунктів 7.2.3, 7.2.8 пункту 7.2, підпунктів 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього на суму 4 574 637,00 грн., у тому числі за жовтень 2010 року, лютий, квітень-грудень 2011 року, січень, березень-вересень, грудень 2012 року, березень-травень, жовтень 2013 року.

При цьому суми грошового зобов’язання з податку на прибуток та податку на додану вартість визначені з урахуванням строків давності, встановлених пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

Вказані в акті перевірки порушення відповідач обґрунтовує неправомірним віднесенням до складу валових витрат вартості товарів та послуг, придбаних у ТОВ “Київський машинобудівний завод”, та неправомірним включенням до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість, у зв’язку із отриманням податкової інформації (постанови слідчого про призначення перевірки, актів перевірки та про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ “Київський машинобудівний завод” та інших суб’єктів господарської діяльності –контрагентів останнього) про порушення норм податкового законодавства, не підтвердження реального здійснення господарських операцій по ланцюгу постачання та фіктивність деяких постачальників. Крім того, відповідач зазначає про відсутність під час перевірки видаткових накладних по деяких господарським операціям.

На думку відповідача, отримана податкова інформація свідчить про не підтвердження фактичного здійснення господарських операцій між ДТГО “Південно-західна залізниця” та ТОВ “Київський машинобудівний завод”, безпідставність їх відображення у податковому обліку.

Позивач вважає протиправними спірні податкові повідомлення-рішення, оскільки господарські операції з ТОВ “Київський машинобудівний завод” підтверджені первинними документами та податковими накладними, є реальними та відповідають дійсному економічному змісту, а ДТГО “Південно-західна залізниця” дотримано передбачені Податковим кодексом України умови для формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість.

Доводи відповідача, викладені в письмовому запереченні проти позову, повністю співпадають з висновками Акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Згідно позиції Вищого адміністративного суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції та установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій між ДТГО “Південно-західна залізниця” та його контрагентом – ТОВ “Київський машинобудівний завод”; мету придбання та обставини використання придбаних товарів/послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції (зокрема, чи були платниками податку на додану вартість).

За умовами договорів поставки товар постачається за рахунок та транспортом постачальника на склад покупця на умовах DDP, а приймання товару здійснюється згідно з Інструкцією №П-6 від 25 квітня 1999 року “О порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по количеству” та Інструкцією №П-7 від 25 квітня 1999 року “О порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по качеству” при наявності товаросупровідних документів: видаткової накладної, податкової накладної, рахунку-фактури, документів, що підтверджують якість товару.

Відповідно до специфікацій, видаткових накладних, актів приймання-передачі наданих послуг, рахунків-фактур, податкових накладних ТОВ “Київський машинобудівний завод” поставило обумовлені договорами поставки товари та надав послуги з модернізації обладнання, пуско-налагоджувальні роботи, демонтажу та переобладнання систем контрольно-вимірювальної апаратури, ревізії генераторів.

ТОВ “Київський машинобудівний завод” виписало позивачу податкові накладні, зокрема на суму 24 447 822,00 грн., у тому числі податок на додану вартість – 4 574 637,00 грн.

В розрахунок за поставлені товари та послуги ДТГО “Південно-західна залізниця” перераховувало на рахунок постачальника грошові кошти, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться копії відповідних платіжних доручень.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов’язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об’єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об’єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Суд враховує наявність в матеріалах справи первинних документів по відносинам із виконавцями, однак звертає увагу, що формальна наявність у покупця первинних документів, необхідних для віднесення певних сум до складу витрат відповідного періоду не є безумовною підставою формування витрат, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та придбання товарів/послуг з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку.

Досліджуючи питання пов’язаності придбаних позивачем товарів та послуг з його господарською діяльністю, суд зазначає про наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як зазначено у позовній заяві, придбані товарно-матеріальні цінності оприбутковувались, передавались на зберігання на склад та відображались у складському та бухгалтерського обліку ДТГО “Південно-західна залізниця”, згодом видавалися зі складу та використовувались за призначенням.

Разом з тим, позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували зазначене у позовній заяві та реальність здійснених операцій і факт використання в господарській діяльності позивача придбаних товарів; матеріали справи не містять доказів оприбуткування та подальшого руху (списання, зберігання на складі, продаж третім особам, використання при виконанні робіт тощо) придбаних у ТОВ “Київський машинобудівний завод” товарів; наприклад, доказів на підтвердження мети придбання та фактичного використання чи зберігання електродвигунів, підшипників, печатної плати, лопат, ковдри, насосів та інших комплектуючих для провадження господарської діяльності Залізниці.

Так само позивач не надав суду доказів фактичного здійснення та мети придбання для використання в господарській діяльності позивача придбаних послуг з модернізації обладнання, пуско-налагоджувальних робіт, демонтажу та переобладнання систем контрольно-вимірювальної апаратури та ревізії генераторів; зокрема матеріали справи не містять доказів належності позивачу чи його структурним підрозділам обладнання, яке модернізовано, яким чином проведено модернізацію та як це зафіксовано; суд не має можливості встановити місце надання послуг, які системи контрольно-вимірювальної апаратури було демонтовано та переобладнано і де вони знаходились, що являла собою ревізія генераторів та яким чином це пов’язано із господарською діяльністю позивача.

При цьому посилання позивача на первинні документи, як доказ реальності господарських операцій, не заслуговують на увагу, так як первинні документи лише фіксують господарські операції.

Враховуючи викладене, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з ТОВ “Київський машинобудівний завод” носять реальний характер, а придбані товари та послуги використані в межах господарської діяльності або придбавались з такою метою.

Крім того, позивач не спростовує висновки акта перевірки про відсутність під час проведення перевірки видаткових накладних по договорам поставки від 22 грудня 2010 року №ПЗ/НХ-102862/НЮ, від 22 грудня 2010 року №ПЗ/НХ-102864/НЮ, від 28 грудня 2010 року №ПЗ/НХ-102984/НЮ, від 29 грудня 2010 року №ПЗ/НХ-103027/НЮ, від 29 грудня 2010 року №ПЗ/НХ-103031/НЮ, від 30 грудня 2010 року №ПЗ/НХ-103058/НЮ, від 25 жовтня 2011 року №ПЗ/НХ-1132813/НЮ та від 01 серпня 2013 року №ПЗ/НХ-131754/НЮ; наприклад в матеріалах справи відсутні видаткові накладні на постачання електромагнітів соленоїдних.

Таким чином, висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України в частині заниження податку на прибуток є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи.

В частині висновків акта перевірки щодо неправомірного формування податкового кредиту з податку на додану вартість Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит – це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв’язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

З аналізу зазначених норм вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Як вбачається з обставин справи, позивач відображав суми податку на додану вартість у складі податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ “Київський машинобудівний завод” у зв’язку з придбанням товарів та послуг.

Суд звертає увагу, що наявність у позивач податкових накладних не є безумовною підставою для віднесення до складу податкового кредиту відпорних сум податку на додану вартість по сумнівним господарським операціям.

Як зазначено вище при розгляді питання правомірності формування витрат, судом не встановлено факту використання в межах господарської діяльності позивача товарів та послуг, придбаних у ТОВ “Київський машинобудівний завод”, що виключає можливість формування податкового кредиту з податку на додану вартість по вказаним операціям.

З огляду на зазначене, висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України в частині заниження податку на додану вартість є обґрунтованими, а тому збільшення суми грошового зобов’язання з податку на додану вартість є правомірним.

За таких підстав, позовні вимоги ДТГО “Південно-західна залізниця” про скасування податкових повідомлень-рішень МГУ-ЦО залишились не підтвердженими.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, МГУ-ЦО доведено правомірність та обґрунтованість прийняття спірних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ДТГО “Південно-західна залізниця” задоволенню не підлягає.

Частина третя статті 4 Закону України “Про судовий збір” встановлює, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Матеріали справи підтверджують, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Відповідно до частин першої-третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб’єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов’язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, решта суми судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру, а саме 4 384,80 грн. (4 872,00 грн. – 487,20 грн.) має бути стягнута на користь Державного бюджету України з позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову Державному територіально-галузевому об’єднанню “Південно-західна залізниця” відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко