Справа № 813/6203/14
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року м. Київ К/800/21198/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І., Приходько І.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест»

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014 року

та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 року

у справі № 813/6203/14 (876/11226/14)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест» (далі - позивач, ТОВ «Компанія «Галнафтоінвест»)

до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області (далі - відповідач, ДПІ у Галицькому районі м. Львова)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Компанія «Галнафтоінвест» звернулось у вересні 2014 року до суду з адміністративним позовом до ДПІ у Галицькому районі м. Львова про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.09.2014 року № та № .

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення ДПІ у Галицькому районі м. Львова від 01.09.2014 року № . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014 року скасовано, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 4, ст. 44, ст. 138, ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України); ст. 7, ст. 9, ст. 10, ст. 11, ст. 86, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу позивача необґрунтованою, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України, судом апеляційної інстанції було замінено первинного відповідача правонаступником у зв'язку із реорганізацією Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області на Державну податкову інспекцію у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому засіданні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2012 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт від 15.08.2014 року № 1022/22-01/23884237, яким встановлено порушення позивачем вимог: п. 44.1 ст. 44, п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4, пп. 138.10.3 п.138.10 ст. 138 ПК України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 240 733,00 гривні; п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, в результаті чого позивачем занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість за травень 2013 року на загальну суму 66 105,84 гривень.

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 01.09.2014 року: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 240 733,00 гривні та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 120 367,00 гривень; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 66 106,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 33 053,00 гривні.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновки відповідача про безпідставність формування позивачем витрат по взаємовідносинам з контрагентом ТОВ «Алма Брок» не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, зокрема, не підтверджені належними та допустимими доказами, тобто ґрунтуються лише на припущеннях, що суперечить ст. ст. 69-70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про те, що позовні вимоги є безпідставні та необґрунтовані, оскільки господарські операції ТОВ «Компанія «Галнафтоінвест» з контрагентами ТОВ Фірма «Інтербуд», ТОВ «Алма Брок», ТОВ «Екодит» та щодо списання позивачем паливно-мастильних матеріалів не мали реального характеру та не були спрямовані на настання відповідних правових наслідків.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.09.2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 361 100,00 гривень, то колегія суддів касаційної інстанції погоджується з судом апеляційної інстанції, який відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині правомірно виходив з наступного.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Положеннями п. 152.1 ст. 152 ПК України встановлено, що податок на прибуток нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною п. 151.1 ст. 151 цього кодексу, від податкової бази, визначеної згідно зі ст. 149 цього кодексу.

Відповідно до ст. 149 ПК України, податковою базою для цілей цього розділу визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із ст. 134 цього кодексу, з урахуванням положень ст. ст. 135-137 та 138-143 цього Кодексу.

Підпунктом 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст. ст. 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст. ст. 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст. 152 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Положеннями п. 138.2 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 ПК України, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У ході розгляду справи судами встановлено, що одним із основних видів діяльності позивача є будівництво житлових та нежитлових приміщень, в рамках якого між останнім (підрядник) та ЛД УДППЗ «Укрпошта» (замовник) було укладено договір підряду від 15.10.2012 року № 18-318, за умовами якого позивач зобов'язався на свій ризик та власними силами або з залученням інших осіб (субпідрядників) виконати капітальний ремонт фасаду внутрішнього двору Львівського Поштамту ЦПЗ-1, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Словацького, 1.

Як свідчать матеріали справи, з метою виконання умов договору підряду № 18-318 позивачем укладено договір підряду (субпідряду) з ТОВ Фірма «Інтербуд» від 22.10.2012 року № 1/2210СП.

На підтвердження реального виконання робіт позивачем долучено до матеріалів справи копії договорів, акту, розрахунку договірної ціни, зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва, довідки про вартість виконаних будівельних робіт, акту приймання виконаних будівельних робіт, податкових накладних. При цьому, матеріали справи містять копії довідки про вартість виконаних робіт (КБ-3) та акту приймання виконаних робіт (КБ-2) з переліком робіт та витрат будівельних робіт на загальну суму 467 384,40 гривні.

Проте судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем до перевірки не було надано документів, які б фіксували факт отримання доходу.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що долучені до матеріалів справи копії податкових накладних № 9 та № 71 на загальну суму 479 692,80 гривні не підтверджують у повному обсязі ціну ремонтних робіт, зазначених в акті приймання виконаних робіт та договорах підряду та субпідряду. При цьому, судом вірно зауважено, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів проведення оплати за надані послуги. Крім того, під час дослідження довідки про вартість виконаних робіт (КБ-3) та акту приймання виконаних робіт (КБ-2) за листопад 2012 року судом апеляційної інстанції встановлено, що такі не містять вказівок на особу, яка їх підписала від імені товариств.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, який підтримав позицією суду першої інстанції, що позивачем не підтверджено факту здійснення витрат в період включення до складу собівартості придбаних послуг щодо ремонту об'єкта - внутрішнього фасаду Львівського Поштамту ЦПЗ-1, а тому є обґрунтованими доводи відповідача щодо безпідставності відображення позивачем в бухгалтерському та податковому обліку за період з 01.07.2012 року по 31.12.2013 року отримання послуг субпідряду з ремонту фасаду внутрішнього подвір'я Львівського Поштампу ЦПЗ-1, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Словацького, 1, на загальну суму 389 487,00 гривень від суб'єкта підприємницької діяльності ТОВ Фірма «Інтербуд».

Крім того, з матеріалів справи та акту перевірки вбачається, що у перевіряємий період позивачем до складу адміністративних витрат віднесено списання палива на загальну суму 528 250,00 гривень.

На підтвердження правомірності списання паливно-мастильних матеріалів та використання списаного палива в межах господарській діяльності позивачем долучено до матеріалів справи копії: договорів оренди автомобілів; подорожніх листів із щомісячною розбивкою за період липень 2012 року - грудень 2013 року; наказу про закріплення, використання автотранспорту та встановлення норм витрат палива і мастильних матеріалів; актів списання матеріалів.

Однак, судами вірно зауважено що ні під час проведення перевірки, ні під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій позивачем не було надало жодних документів, які б підтверджували факт придбання паливно-мастильних матеріалів, що є визначальною підставою для виникнення у позивача права на списання паливно-мастильних матеріалів.

При цьому, з огляду на основні види діяльності позивача, зокрема, будівництво житлових і нежитлових будівель, діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування, судами вірно зауважено, що такі передбачають використання для господарських потреб автомобілів з потужними експлуатаційними властивостями, вантажних автомобілів, причепів, кранів, спецтехніки та інших видів транспорту, в той час як до матеріалів справи в якості доказу використання списаного палива у господарській діяльності долучено лише копії договорів оренди легкових автомобілів, що ставить під сумнів використання даних автомобілів та списаного позивачем палива у господарській діяльності підприємства.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції, який погодився з позицією суду першої інстанції щодо обґрунтованості доводів відповідача про не підтвердження суб'єктом господарювання факту використання списаного палива у власній господарській діяльності та як наслідок безпідставного віднесення таких до складу витрат товариства.

Крім того, у ході судового розгляду судами встановлено, що перевіркою відображених у рядку 06.2 Декларації «Витрати на збут» показників за період з 01.07.2012 року по 31.12.2013 року в загальній сумі 361 656,00 гривень встановлено, що на формування показника мало вплив здійснення підприємством витрат, пов'язаних зі збутом товарів.

Так, судами встановлено, що проведеною відповідачем вибірковою перевіркою відображеного показника за період з 01.07.2012 року по 31.12.2013 року в сумі 361 656,00 гривень на підставі таких документів: головної книги, журналів-ордерів, аналізів рахунків та оборотно-сальдових відомостей по рахунках бухгалтерського обліку 31 «Рахунки в національній валюті», 631 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками», 372 «Розрахунки із підзвітними особами», 79 «Фінансовий результат», 93 «Витрати на збут», рахунків-фактур, актів звірок, актів виконаних робіт (наданих послуг), договорів (угод), банківських документів, відомостей нарахування та виплати заробітної плати, первинних документів, розшифровки витрат за період з 01.07.2012 року по 31.12.2013 року встановлено завищення задекларованих ТОВ «Компанія «Галнафтоінвест» показників у рядку 06.2 Декларації «Витрати на збут» на суму 261 302,53 гривні.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судами, одним із основних видів діяльності позивача є неспеціалізована оптова торгівля та інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, в межах якого у перевіряємий період між позивачем (клієнт) та ТОВ «Алма Брок» (брокер) було укладено договір-доручення на продаж/купівлю товарів на ТБ «Київська агропромислова біржа» від 27.06.2012 року № 27-06-12, за умовами якого ТОВ «Алма Брок» взяло на себе зобов'язання від імені клієнта приймати участь у біржових торгах на закупівлю товарів за державні кошти, що відбулися 03.07.2012 року, керуючись регламентом з їх проведення. Протягом дії договору клієнт доручає брокеру продавати товар у відповідності до його заявки на продаж. Виконавши доручення, брокер зобов'язаний повідомити про це клієнта, а клієнт протягом 3-х банківських днів після проведення торгів на біржі, зобов'язався оплатити брокеру винагороду в розмірі 1,10 % від вартості проданого товару.

На підтвердження реального виконання умов вказаного правочину позивачем долучено до матеріалів справи акт від 13.07.2012 року № АБ-18 про те, що виконавцем ТОВ «Алма Брок» проведені такі роботи (надані послуги).

Однак, як встановлено відповідачем, згідно даних картки рахунку 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями» ПАТ «Гніванський ЗСЗБ» сума реалізації цементу за період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року складає 14 566 024,81 гривні.

Таким чином, колегія вважає вірними висновки суду апеляційної інстанції, що виплачена позивачем винагорода брокеру відповідно до наявного у матеріалах справи акту про проведені роботи (надані послуги) в сумі 261 302,53 гривні не відповідає визначеному умовами договору від 27.06.2012 року № 27-06-12 розміру такої, зокрема, 1,10 % від вартості проданого товару.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.09.2014 року № , оскільки господарські операції ТОВ «Компанія «Галнафтоінвест» з контрагентами ТОВ Фірма «Інтербуд», ТОВ «Алма Брок» та щодо списання позивачем паливно-мастильних матеріалів не мали реального характеру та не були спрямовані на настання відповідних правових наслідків.

Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.09.2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 99 159,00 гривень.

Відповідно до ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

У справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи вчинені вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (п. 3 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судами попередніх інстанцій, для ведення господарської діяльності позивач (орендар) використовує орендоване приміщення відповідно до договору оренди від 01.12.2012 року № 13/12-ОП, укладеного з ФО-П ОСОБА_4 (орендодавець). Стан даного приміщення на момент передання в оренду придатне для використання у відповідності до мети оренди, а саме для розміщення офісу. При цьому, 26.04.2013 року сторонами зазначеного договору оренди укладено додаткову угоду № 1 до нього, за умовами якої позивач взяв на себе зобов'язання з проведення капітального ремонту орендованих приміщень, роботи, обладнання і матеріали по якому мають бути письмово погоджені з орендодавцем.

Так, у ході судового розгляду встановлено, що у перевіряємий період з метою проведення капітального ремонту орендованого приміщення між позивачем (замовник/покупець) та ТОВ «Екодит» (виконавець/продавець) було укладено договори: про виконання робіт від 08.05.2013 року № 1/05-Р, за умовами якого виконавець зобов'язується на свій ризик, власними силами або із залученням інших осіб виконати на користь замовника капітальний ремонт приміщень та фасаду за адресою: м. Львів, вул. Замкнена, 3/2, з дотриманням будівельних норм та правил, що діють в Україні (ціна договору складає 336 735,00 гривень, у тому числі ПДВ 56 122,50 гривень); купівлі-продажу від 08.05.2013 року № 2/05-М, за умовами якого позивач зобов'язався придбати у продавця двері вхідні з коробкою в комплекті та оплатити 59 900,00 гривень, у тому числі ПДВ 9983,34 гривні.

Суд апеляційної інстанції підтримав позицію суду першої інстанції щодо не підтвердження факту понесення позивачем витрат по капітальному ремонту орендованого приміщення та придбанню дверей, оскільки платіжні доручення, на які посилається позивач, стверджуючи про повну оплату проведених ТОВ «Екодит» робіт з ремонту орендованого приміщення, а також вартості придбаних дверей та їх монтаж, підчас розгляду справи судам надано не було.

При цьому, суди попередніх інстанцій взяли до уваги доводи податкового органу, що витрати по актах виконаних ремонтних робіт та видаткової накладної на придбання дверей вхідних з коробкою в комплекті, отриманих від зазначеного контрагента, до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, позивачем не віднесені, а віднесено лише суму податку на додану вартість у розмірі 66 105,84 гривень до складу податкового кредиту за травень 2013 року

Крім того, як свідчать матеріали справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ «Компанія «Галнафтоінвест» орендує кімнату площею 22,3 кв. м, у приміщенні загальна площа якого становить 102,7 кв. м. Відповідно ремонтні роботи приміщення та встановлення вхідних дверей, на думку відповідача, є операцією, яка не пов'язана з веденням господарської діяльності. Стан приміщення, що орендується, на момент передання в оренду було придатним для використання відповідно до мети оренди, а саме для розміщення офісу, про що зазначено у самому договорі.

Суди попередніх інстанцій зазначають, що не було підстав для проведення капітальних ремонтних робіт, що жодного погодження зі сторони орендодавця щодо проведення капітального ремонту в орендованому приміщенні в матеріалах справи не міститься. Крім цього, у судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача не зміг пояснити причин проведення ремонту приміщення та обґрунтувати вартість виконаних робіт та придбаних вхідних дверей.

Як наслідок, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про неправомірність віднесення до складу податкового кредиту суми 66 105,84 гривень у травні 2013 року.

Однак, колегія суддів вважає передчасними висновки суду апеляційної інстанції, який підтримав позицію суду першої інстанції щодо безпідставності віднесення позивачем до складу податкового кредиту за травень 2013 року суми податку на додану вартість у розмірі 66 105,84 гривень за господарськими операціями з ТОВ «Екодит», з огляду на відсутність підтвердження понесення позивачем витрат за такими, а також з підстав непов'язаності останніх з веденням господарської діяльності позивача.

З оскаржуваних рішень вбачається, що у ході судового розгляду позивачем не підтверджено факту понесення витрат по капітальному ремонту орендованого приміщення та придбанню дверей, зокрема не надано судам копій платіжних доручень про оплату отриманих послуг та придбаних дверей, однак у касаційній скарзі позивачем наголошується, що зазначені платіжні документи наявні у скаржника та у повному обсязі підтверджують оплату вказаних послуг та товару, а щодо тверджень судів попередніх інстанцій про відсутність таких у матеріалах справи останній зауважує, що судами такі документи не витребовувались, оскільки ними досліджувалось питання правомірності формування податкового кредиту, а не витратної частини даних господарських операцій.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій не у повному обсязі досліджено питання пов'язаності придбаних у ТОВ «Екодит» робіт/послуг (з проведення капітального ремонту орендованого приміщення) та вхідних дверей з веденням господарської діяльності позивача, оскільки, як стверджує позивач, доводи судів щодо відсутності в матеріалах справи підтвердження підстав необхідності проведення капітальних ремонтних робіт та погодження зі сторони орендодавця щодо проведення капітального ремонту в орендованому приміщенні, спростовуються наявними у матеріалах копіями запиту та погодження сторін договору оренди.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у відповідності до ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.09.2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 99 159,00 гривень підлягають скасуванню, як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а справа в цій частині - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у цій ухвалі, виконати вимоги процесуального законодавства, зокрема ч. 4 та ч. 5 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо з'ясування всіх обставин у справі та в залежності від встановленого і у відповідності з нормами матеріального права вирішити спір.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест» - задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 року у справі № 813/6203/14 (876/11226/14) в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.09.2014 року № - скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 року у справі № 813/6203/14 (876/11226/14), якою скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014 року в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.09.2014 року № , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підпис (підпис) І.О. Бухтіярова
Судді: підпис (підпис) М.І. Костенко
Помічник судді підпис (підпис) І.В. Приходько