Справа № 2а-1088/11/1370
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року м. Київ К/800/27397/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.07.2011 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 року

у справі № 2а-1088/11/1370

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова

про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.07.2011 року у справі № 2а-1088/11/1370, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 22.12.2010 року №/0.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами виїзної планової перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства позивача за період з 01.10.2007 року по 30.09.2010 року відповідачем складено акт від 06.12.2010 року №632/17-2/141121622, яким встановлено порушення, зокрема, ст. 13, 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»; Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом ГДПІ України від 21.06.1993 року №12; пп. 4.2.8 п. 4.2 ст.4, пп.8.1.3 п. 8.1 ст. 8 та ст.ст. 18, ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», у зв`язку з чим нарахований податок з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за 9 місяців 2010 року в сумі 183 896, 36 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.12.2010 року №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності у розмірі 183 896, 36 грн.

Підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення стало співставлення даних про наявність у позивача товарних запасів (обручок) з даними про кількість клеймованих виробів за період з 01.01.2008 року по 27.08.2010 року.

За результатами адміністративного оскарження скарга позивача залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 22.12.2010 року №/0 - без змін.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем не доведено юридичного факту перевищення позивачем за 9 місяців 2010 року суми виручки 500 000, 00 грн., у зв'язку з чим спірне податкове повідомлення-рішення від 22.12.2010 року №/0 є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, зважаючи на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування та зареєстрована як платник єдиного податку. Основні види діяльності - здача приміщень в оренду, роздрібна торгівля ювелірними виробами.

Згідно з положеннями п.1 Указу Президента України від 03.07.1998 року № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (надалі - Указ Президента України від 03.07.1998 року № 727/98), спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для таких суб'єктів малого підприємництва - фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Відповідно до вимог пункту 12 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

Згідно із ст. 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» облік товарних запасів фізичною особою-суб'єктом підприємницької діяльності ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) - у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва. Обов'язок із ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів.

При цьому відповідно до пункту 6 статті 9 вказаного Закону реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтв про сплату єдиного податку), якщо такі суб'єкти не здійснюють продажу підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг обліку доходів і витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням державного органу, уповноваженого провадити державну регуляторну політику.

Аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що обов'язок ведення обліку товарних запасів не міг бути покладений на ФОП, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування відповідно до Указу Президента України від 03.07.1998 року № 727/98, що відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові 11.06.2013 року у справі 21-147а13.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем укладено договір відповідального зберігання з Першою філією АТ «Українська фінансова група» від 11.03.2010 року, згідно з яким позивачем (Поклажодавцем) було передано на зберігання Першій філії АТ «Українська фінансова група» (Зберігачу) ювелірні вироби на відповідальне зберігання у кількості, що визначається згідно актів приймання-передачі вартістю, згідно прибуткових або супроводжувальних документів. Зазначений договір не визнаний у встановленому порядку законом недійсним. Факт передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання підтверджується актами приймання-передачі.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з приводу того, що відповідач помилково прирівняв переданий на відповідальне зберігання товар до його реалізації (продажу).

Крім того, встановлено, що згідно книги обліку доходів і витрат за період з 01.01.2010 року по 30.09.2010 року позивач отримала дохід у розмірі 219 133, 00 грн., що відображено також у податкових звітах за відповідні періоди.

Належних та допустимих доказів фактичного отримання позивачем виручки в інших розмірах, ніж зазначено в податкових деклараціях за 3 квартали 2010 року, відповідачем не надано, а тому суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачем не доведено наявності юридичного факту перевищення позивачем за 9 місяців 2010 року суми виручки у розмірі 500 000, 00 грн.

Враховуючи викладене, зважаючи на правові норми, що регулюють спірні правовідносини, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено законні і обґрунтовані рішення, які постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області відхилити, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.07.2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 року у справі № 2а-1088/11/1370 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук