Справа № 815/7012/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" липня 2015 р. м. Київ К/800/37534/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ (далі - ГУ МВС) України в Одеській області, Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ ГУ МВС України в Одеській області від 05 серпня 2013 року №402о/с в частині, що стосується ОСОБА_4; визнати незаконним та скасувати рішення кадрової комісії Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області від 31 липня 2013 року №2 в частині, що стосується ОСОБА_4; поновити ОСОБА_4 на посаді слідчого слідчого відділу Портофранківського відділення міліції Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його звільнення з органів внутрішніх справ є незаконним, оскільки відбулось без попередження за два місяці про наступне вивільнення та у період його тимчасової непрацездатності, без урахування переважного права залишення на роботі та без запропонування іншої роботи. Крім того, позивач вказує, що його не було попереджено про засідання атестаційної комісії, а тому вважає неправомірною атестацію, яка була проведена перед звільненням.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в Одеській області №402о/с від 05 серпня 2013 року в частині звільнення у запас Збройних Сил за підпунктом «г» пункту 64 (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_4, слідчого слідчого відділу Портофранківського відділення міліції Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області з 05 серпня 2013 року. Поновлено ОСОБА_4 в органах внутрішніх справ України на посаді слідчого слідчого відділу Портофранківського відділення міліції Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області. Стягнуто з Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 серпня 2013 року по день поновлення на посаді. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення. Змінено дату звільнення ОСОБА_4 з посади слідчого слідчого відділу Портофранківського відділення міліції Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області з 05 серпня 2013 року на 06 серпня 2013 року, зобов'язавши відповідача провести відповідний розрахунок.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з січня 1993 року ОСОБА_4 перебував на службі в органах внутрішніх справ України, а з жовтня 2011 року - на посаді слідчого слідчого відділення Портофранківського відділення міліції Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №447 від 14 травня 2013 року затверджено перелік змін у штатах ГУ МВС України в Одеській області, яким, серед іншого, скасовується штат та скорочуються всі посади Приморського районного відділу.

З метою приведення штатів органів і підрозділів ГУМВС України в Одеській області у відповідність до вимог наказу МВС від 17 грудня 2009 року №530 дск «Про нормативне забезпечення організаційно-штатної роботи» та відповідно до наказу МВС України від 14 травня 2013 року №447, ГУ МВС України в Одеській області 05 червня 2013 року видано наказ №1097 «Про оголошення штатів органів і підрозділів ГУ МВС України в Одеській області», яким оголошено штат органів і підрозділів ГУ МВС України в Одеській області, перелік змін у штатах, а також зобов'язано УКЗ ГУМВС, керівників органів, підрозділів, в яких проводяться організаційно-штатні зміни, в установленому порядку відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України попередити всіх без винятку працівників (кожного персонально) про наступне вивільнення і відповідно до пункту 5 частини 1 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» подати до державної служби зайнятості звіти про заплановане вивільнення працівників.

31 липня 2013 року кадровою комісією Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області прийнято рішення клопотати перед керівництвом ГУ МВС України про його звільнення з посади слідчого слідчого відділення Портофранківського відділення міліції Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області за підпунктом «г» пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядом і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, в зв'язку з відсутністю вакантних посад.

Наказом ГУ МВС в Одеській області №402 о/с від 05 серпня 2013 року позивача було звільнено з органів внутрішніх справ за підпунктом «г» пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядом і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було дотримано процедуру звільнення позивача за скороченням штатів та не було враховано всі обставини, що мали значення для прийняття оскаржуваного наказу.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ за скороченням штатів проведено із дотриманням встановленого законодавством порядку, а відповідачі діяли в рамках наданих їм повноважень, не порушуючи прав та законних інтересів позивача. При цьому, з огляду на встановлений факт повідомлення позивача про наступне вивільнення 06 червня 2013 року, апеляційний суд дійшов висновку щодо необхідності змінити дату звільнення ОСОБА_4 з 05 серпня 2013 року на 06 серпня 2013 року.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За змістом наведеної статті рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Проте оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29 липня 1991 року, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Згідно з положеннями статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених Кодексом законів про працю України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при звільненні ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ за скороченням штатів відповідачем дотримано вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки позивача 06 червня 2013 року належним чином попереджено про наступне вивільнення. При цьому, з огляду на встановлений факт повідомлення позивача про наступне вивільнення 06 червня 2013 року, апеляційний суд дійшов висновку щодо необхідності змінити дату звільнення ОСОБА_4 з 05 серпня 2013 року на 06 серпня 2013 року.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, та ухваливши рішення про зміну дати звільнення, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

В свою чергу, зміна дати звільнення, в такому випадку, не може вважатися належним захистом порушеного права.

В той же час, суд першої інстанції дійшовши висновку, що звільнення ОСОБА_4 за скороченням штатів було проведено без дотримання порядку такого звільнення та поновлюючи позивача на займаній посаді, не з'ясував конкретно визначеної суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на його користь.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 зазначеного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права колегія суддів доходить висновку, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції зазначені положення Кодексу законів про працю України та Порядку не застосував, унаслідок чого його рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не можна визнати законним та обґрунтованим.

Крім того, висновок суду першої інстанції, що позивача було звільнено у період його тимчасової непрацездатності, оскільки з 25 липня 2013 року по 21 серпня 2013 року він перебував на амбулаторному лікуванні є передчасним з огляду на те, що наявні в матеріалах справи копії документів, що засвідчують непрацездатність позивача, не відповідають вимогам наказу Головного управління МВС України в Одеській області № 530 від 30 травня 2008 року «Про додаткові заходи щодо впорядкування звільнення від службових обов'язків через тимчасову непрацездатність особового складу органів підрозділів ГУМВС» в частині їх реєстрації в лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУ МВС України.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2014 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало