Справа № 806/1081/15
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м.Житомир справа № 806/1081/15

час прийняття: 14 год. 10 хв. категорія 8.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Длугаш О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Володарсько-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.04.2014 № 000052621, № 000054621, та рішень від 30.04.2014 № 000058621 в частині, № 000056621,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсними та скасувати прийняті 30 квітня 2014 року Володарсько - Волинською ОДПІ податкові повідомлення-рішення: № 000052521 про збільшення грошового зобов'язання ОСОБА_3 з податку на доходи фізичних осіб на суму 27882,43 грн та застосовано штрафні санкції в розмірі 10746,99 грн; № 000054621 про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 3194 грн та застосовано штрафні санкції в розмірі 798,50 грн; та рішення № 000058621 в частині донарахування 3789,63 грн та у відповідній частині штрафних санкцій; № 000056621 про донарахування 101248,09 грн єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та штрафні санкції в розмірі 5230,94 грн. У обґрунтування позову зазначив, що оскаржувані рішення суб'єкта владних повноважень не узгоджуються з вимогами ст. 2 КАС України, оскільки прийняті необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено, нерозсудливо, без дотримання необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення. ОСОБА_3 вважає, що висновки викладені в акті перевірки від 07.04.2014 № 7/1701/НОМЕР_1 не відповідають чинному законодавству та фактичним обставинам справи. Валові витрати безпосередньо пов'язані з отриманням валових доходів за період з 01.01.2011 до 31.12.2013, тому донарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість є протиправними. Донарахування єдиного соціального внеску за 2011 - 2013 року та штрафних санкцій, на думку ОСОБА_3, здійснено безпідставно, оскільки цифрові значення, наведені відповідачем у акті, не відповідають його звітним документам. Також вважає, що ОСОБА_4 належало б нарахувати за фактично відпрацьованих 109 днів у 2011 році 3438 грн, а не 11557,00 грн заробітної плати та, відповідно, сплатити до бюджету єдиного внесу в розмірі 1281,11 грн, а не у розмірі 5071,07 грн як визначено у оскаржуваному рішенні відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити, на підставі доводів викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в засіданні суду позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що у березні 2014 року головним державним ревізором-інспектором відділу доходів і зборів з фізичних осіб ОСОБА_5 та головним державним ревізором-інспектором Червоноармійського відділення Володарсько-Волтнської ОДПІ ОСОБА_6 проведена документальна планова невиїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, відповідно до затвердженого плану перевірки.

Перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_3, зокрема:

- п. 177.4 ст. 177, п. 138.4, п. 138.8 ст. 138, пп. 19.1.5, п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, а саме донараховано податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в розмірі 27882,43 грн, в тому числі за 2011 рік - 0 грн, за 2012 рік - 15496,91 грн, за 2013 рік - 12385,52 грн;

- п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок на додану вартість, який підлягає сплаті у встановлені строки до бюджету на загальну суму 3194,00 грн в тому числі по періодах: серпень 2013 року - 3194,00 грн;

- п. 1, 2 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в частині донарахування єдиного соціального внеску на суму нарахованої заробітної плати за 2011 рік найманої особи ОСОБА_4 в розмірі 4773,07 грн та донараховано єдиного внеску із сум винагород за виконані робити (надані послуги) за цивільно-правовими договорами в період з 01.01.2011 по 31.12.2013 в сумі 298,40 грн;

- п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", донараховано єдиного соціального внеску на суму отриманого підприємцем доходу, від його діяльності в сумі 101248,11 грн, в тому числі за 2012 рік - 46592,52 грн, за 2013 рік - 54655,57 грн.

За результатами перевірки складено акт про результати документальної планової невиїзної перевірки Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 від 07 квітня 2014 року № 7/1701/НОМЕР_1.

30 квітня 2014 року Володарсько-Волинською ОДПІ на підставі висновків акту перевірки № 7/1701/НОМЕР_1 від 07.04.2014 прийнято:

податкові повідомлення - рішення, а саме № 000052621 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем на 27882,43 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями на 10746,99 грн; № 000054621 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 3194 грн за основним платежем та на 798,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 000058621, яким позивача зобовязано сплатити 5071,07 грн донарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та застосовано штрафні санкцій в розмірі 253,55 грн, і № 000056621 про сплату донарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 101248,09 грн та застосованих штрафних санкцій в сумі 5230,94 грн.

Перевіряючи оскаржувані податкові повідомлення - рішення та рішення Володарсько Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 30 квітня 2014 року, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд зважає на наступне.

ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа - підприємець Червоноармійською райдержадміністрацією Житомирської області та 23.10.2009 узятий на облік як платник податків у контролюючому органу. Основним видом діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_3 визначено: «Вантажний автомобільний транспорт». Позивач здійснює діяльність на загальній системі оподаткування та зареєстрований як платник податків на додану вартість відповідно до свідоцтва від 08.12.2009 № 100258071.

Стосовно податкового повідомлення - рішення № 000052621.

Зі змісту акту перевірки від 07.04.2014 видно, що донарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в розмірі 27882,43 грн, в тому числі за 2012 рік - 15496,91 грн, за 2013 рік - 12385,52 грн зумовлено встановленим, на думку контролюючого органу, завищенням валових витрат на суму 185882,89 грн, в т.ч. в 2012 році 103312,72 грн, в 2013 році 82570,17 грн.

Так, завищення валових витрат за 2012 рік Володарсько Волинською ОДПІ обґрунтовано тим, що ФОП ОСОБА_3 на порушення вимог п. 177.2 ст. 177 та п. 138.4 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України завищено валові витрати на суму 95000 грн в частині придбання основних засобів, а саме сідельного тягача та напівпричіпа в ПП «Стар Кар»; в порушення п. 177.2 ст. 177 та п. 138.2, п. 138.4 ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, віднесено до валових витрат затрати на проведення ремонтних робіт автомобіля TOYOTA, виконаний ТОВ «Промотор Північ» на суму 812,72 грн; в порушення пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України віднесено до складу валових витрат витрати на відрядження нараховані фізичним особам в сумі 7500 грн, що працюють на умовах цивільно правового договору.

Заперечуючи правомірність формування позивачем валових витрат за 2013 рік контролюючий орган у акті вказує на те, що ФОП ОСОБА_3 не може відносити затрати в розмірі 66600 грн на відрядження фізичним особам, що працюють на умовах цивільно правового договору до складу валових витрат, а також витрати на пальне в розмірі 15970,17 грн, оскільки автомобіль марки SCANIA, реєстраційний номер АМ 2710ВК, йому не належить.

Суд не погоджується із такими твердженнями відповідача, враховуючи наведене нижче.

Згідно зі пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

В силу пункту 164.1 ст. 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

У відповідності до пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Статтею 177 ПК України регулюється оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 177.1 вказаної статті Податкового кодексу України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування, згідно зі п. 177.2 ст. 177 ПК України, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно зі пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 177.3, 177.4 ст. 177 ПК України, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

При цьому варто зазначити, що норма п. 177.4 ст. 177 ПК України є відправною нормою, яка вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку, як у платників податку на прибуток.

Згідно зі п. 138.1 ст. 138 р. ІІІ Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4 ст.138 ПК України).

Вичерпний перелік витрат, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку наведено у статті 139 ПК України.

Так, пп. 139.1.1, 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності; витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

У свою чергу, господарська діяльність, згідно зі пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік) (пп. 14.1.138 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

В розумінні пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 27.04.2000 № 92 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

З приводу придбання транспортних засобів.

Судом встановлено, що у вересні 2012 року позивач придбав у Приватного підприємства «Стар Кар» сідловий тягач марки RENAULT, номер шасі VF611GTA000135841 вартістю 41666,67 грн без ПДВ та напівпричіп рефрижератор марки LAMBERET, номер шасі VM3LVFS3F14R03231 вартістю 57400,00 грн без ПДВ.

На підтвердження реальності здійсненої господарської операції між Приватним підприємством «Стар Кар» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, останнім надано до суду копії договорів купівлі продажу № 993632 від 13.09.2012 та № 16263 від 17.09.2012, копії довідок рахунків серії ДПІ за № 338798 та № 338799, документів на підтвердження розмитнення транспортних засобів, копії видаткових накладних № 1098 та № 1099 від 18.09.2012, а також копії податкових накладних № 66 від 13.09.2012 на суму 50000,00 грн, у т.ч. ПДВ 8333,33 грн, та № 83 від 17.09.2012 на суму 64000,00 грн, у т.ч. ПДВ 10666,67 грн, № 84 від 18.09.2012 на суму 4880,00 грн, у т.ч. ПДВ 813,33 грн, виписаних контрагентом.

Вказані податкові та видаткові накладні оформлені у відповідності до вимог ч. 2 ст.9 Закону та норм Положення, а податкові накладні, виписані ПП «Стар Кар» - згідно зі статтею 201 Податкового кодексу України та Порядку заповнення податкової накладної. Вищевказані документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону, п. 2.4 Положення спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак є належними та допустимими доказами реальності вчинення господарських операцій. Вказані обставини ні в акті перевірки, ні представником відповідача під час розгляду справи в суді не заперечувалися.

Як видно із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО 254144 сідловий тягач марки RENAULT, номер шасі VF611GTA000135841, реєстраційний номер АМ 4053ВН було зареєстровано за ФОП ОСОБА_3. При цьому копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО 280846 напівпричіп рефрижератор марки LAMBERET, номер шасі VM3LVFS3F14R03231, реєстраційний номер НОМЕР_2 свідчить, що цей транспортний засіб зареєстровано за фізичною особою ОСОБА_3.

Така реєстрація здійснена у відповідності до п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким установлено, що транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

При цьому позивачем до матеріалів справи були надані документи, які підтверджують факт використання придбаних автотранспортних засобів у його господарській діяльності.

Отже, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність віднесення відповідних сум до складу валових витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів, які виписані на виконання умов вказаних вище договірних відносин, тому доводи про завищення позивачем валових витрат на суму 95000 грн є безпідставними.

Стосовно віднесення до складу валових витрат затрат на проведення ремонтних робіт у сумі 812,72 грн.

Копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії САА 166347 та серії САЕ 216849 підтверджено, що за фізичною особою ОСОБА_3 зареєстрований сідловий тягач Е марки RENAULT, номер шасі VF611GTA0Е0018369, реєстраційний номер НОМЕР_3, та напівпричіп рефрижератор Е марки FRUEHAUF, номер шасі VFKTE34C1P3RB1154, реєстраційний номер НОМЕР_4, відповідно.

Реєстрація цих транспортних засобів також проведена у відповідності до п. 6 згаданого Порядку, тобто на ім'я власника - фізичної особи ОСОБА_3.

У засіданні суду встановлено, що у звязку з необхідністю проведення ремонтних робіт двигуна Yanmar 486, який встановлений на рефрежираторній установці напівпричіпа з реєстраційним номером АМ 2685 ХТ, позивачем оформлено відповідне замовлення № 50172 від 26.09.12 до ТОВ «Промотор північ».

Зі змісту вказаного замовлення видно, що ОСОБА_3 замовив виконання робіт по відновленню направляючої втулки клапана, відновленню/профілюванню робочої фаски сідла клапана, шліфовці робочої фаски тарілки клапана (без зміни розміру кута), механічній обробці площини ГБЦ загальною вартістю 812,72 грн. При цьому автомобілем вказано TOYOTA.

Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що програмне забезпечення, за допомогою якого було оформлено ОСОБА_3 замовлення, не дозволяло вказати марку правильного автомобіля, а саме Thermoking, тому позивач був змушений зазначити більш співзвучну марку автомобіля TOYOTA.

Обставини неможливості проставлення іншого автомобіля в програмному забезпеченні під час складання замовлення також підтверджено листом ТОВ «Промотор північ».

У свою чергу, про виконання робіт відповідно до замовлення № 50172 від 26.09.2012 загальною вартістю 812,72 грн свідчить акт виконаних робіт від 01.10.2012 підписаний сторонами.

Відтак віднесення позивачем до складу валових витрат затрат на проведення ремонтних робіт двигуна Yanmar 486, який встановлений на рефрежираторній установці напівпричіпа з реєстраційним номером АМ 2685 ХТ, факт використання якого у його господарській діяльності контролюючим органом не заперечується, у розмірі 812,72 грн суд вважає виправданим.

Щодо витрат на пальне у розмірі 15970,17 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що 01 серпня 2013 року між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_7 (Перевізник) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 (Замовник Експедитор) укладено договір транспортного експедирування та перевезення вантажів № 1/8.

За умовами цього договору Перевізник зобовязується доставити довірену йому Замовником експедитором продукцію (далі вантаж) до пункту призначення та видати її уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачеві), а Замовник експедитор зобовязується сплатити Перевізнику за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення даного договору підтверджується складеним транспортної накладної, у якій, серед іншого, зазначається: хто є вантажовідправником і вантажоодержувачем, найменування (вид) вантажу, місце навантаження, пункт призначення.

Відповідно до п. 3.1 договору № 1/8 від 01.08.2013, перевізник зобовязаний: самостійно визначати тип та кількість автотранспорту, пристосованого для перевезення вантажу; своєчасно подати під завантаження автотранспорт, придатний до виконання перевезень даного виду вантажу, а також такий, що відповідає санітарним нормам; під час перевезення вантажу перевізник зобовязаний мати належним чином оформлені документи на автомобіль й інші документи, необхідні йому для перевезення.

У пункті 3.2 вказаного договору визначено, що замовник експедитор зобовязаний: оформити належним чином пакет товаротранспортних документів та надати необхідну документацію для здійснення перевезення вантажу; самостійно нести витрати з обслуговування автомобіля, зокрема на придбання паливно мастильних матеріалів. Технічне обслуговування, ремонт, паркову, стоянку тощо; самостійно нести витрати на заробітну плату з нарахуванням єдиного внеску водіїв; оплатити послуги перевізника в строки і на умовах, передбачених даним договором.

Отже, позивач за умовами вказаного договору повинен був нести витрати на придбання паливно мастильних матеріалів повязані із перевезенням ФОП ОСОБА_7 вантажів на замовлення позивача.

Судом зясовано, що ФОП ОСОБА_7 перевезення вантажів за замовленнями позивача здійснювалося сідловим тягачем Е, марки SCANIA, реєстраційний номер АМ 2710ВК, та напівпричепом рефрижератором Е, марки CHEREAU, реєстраційний номер НОМЕР_5, власником яких є ОСОБА_7. Зазначене підтверджено копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії САР 879745 та САТ 042177.

Факт використання вказаного автомобіля з метою виконання зобовязань позивача про перевезення вантажів контрагентів, а також оплати пального, використаного для здійснення перевезення вантажів, контролюючим органом не заперечується.

Доказів визнання правочину укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_7 недійсним представником відповідача суду надано не було.

За таких обставин, віднесення ОСОБА_3 затрат на паливно-мастильні матеріали, зумовлених договором № 1/8 від 01.08.2013, до складу валових витрат відповідного звітного періоду є обґрунтованим.

Натомість доводи контролюючого органу про необхідність зняття з валових витрат коштів у розмірі 15970,17 грн належним чином не підтверджені.

З приводу віднесення позивачем до складу валових витрат добових витрат для відрядження у 2012 році в розмірі 7500,00 грн та у 2013 році в сумі 66600 грн.

Під час судового розгляду встановлено, що у перевіряємий період Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 було укладено ряд цивільно правових договорів з фізичними особами ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

За умовами цих договорів Фізична особа підприємець ОСОБА_3 (Замовник) доручає, а вказані фізичні особи (надалі Виконавці) беруть на себе зобовязання виконати роботи водія експедитора. За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у розмірі, визначеному певним договором.

У результаті виконання роботи за цивільно правовими договорами складається акт здавання приймання виконаної роботи.

Дати цивільно правових договорів, актів здавання приймання виконаних робіт, суми винагороди та ПІБ виконавців за 2012-2013 роки наведені у відповідному реєстрі, долученому до матеріалів справи.

При цьому встановлено, що з метою доставки товару своїх контрагентів ФОП ОСОБА_3 відряджав водіїв експедиторів у відрядження по України, згідно подорожніх листів. Водіям експедиторам також ФОП ОСОБА_3 виписувалися посвідчення про відрядження та виплачувалися добові витрати для відрядження.

Як видно із додатку № 5 до акту перевірки № 7/1701/0 від 07.04.2014 під час перевірки позивачем надано посвідчення про відрядження та звіти про використання коштів фізичними особами виконавцями, працю яких позивач використовував на підставі цивільно правових договорів.

Згідно звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт витрати добові витрати виплачувались працівникам позивачем на підставі відомості про виплату грошей.

Стверджуючи про безпідставність включення зазначених сум до складу валових витрат Володарсько Волинська ОДПІ ГУ Міндоходів у Житомирській області посилалась лише на те обставину, що витрати на відрядження нараховані фізичним особам, які працюють на умовах цивільно правових договорів не можуть бути віднесені до складу валових витрат ФОП ОСОБА_3

Разом з цим, акт перевірки недоліків щодо складання посвідчень про відрядження чи звітів про використання коштів, чи не підтвердження розмірів, виплачених на користь фізичних осіб коштів не містить.

Відповідно до п. 142.1 ст. 142 ПК України, до складу витрат платника податку включаються витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають нараховані витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів, робіт, послуг, витрати на оплату авторської винагороди та за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін, (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами розділу IV цього Кодексу).

Крім витрат, передбачених пунктом 142.1 цієї статті, до складу витрат платника податку включаються обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством, а також внески, визначені абзацом другим цього пункту (абз. 1 п. 142.2 ст. 142 ПК України).

За змістом приписів пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140 ПК України, при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

До складу витрат на відрядження відносяться також витрати, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв'язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 0,75 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження.

Сума добових визначається в разі відрядження: у межах України та країн, в'їзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на в'їзд), - згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами; до країн, в'їзд громадян України на територію яких здійснюється за наявності візи (дозволу на в'їзд), - згідно з наказом про відрядження та відмітками уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України в закордонному паспорті або документі, що його замінює.

За відсутності зазначених відповідних підтвердних документів, наказу або відміток уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України в паспорті або документі, що його замінює сума добових не включається до складу витрат платника податку.

Будь-які витрати на відрядження можуть бути включені до складу витрат платника податку за наявності документів, що підтверджують зв'язок такого відрядження з діяльністю такого платника податку, зокрема (але не виключно) таких: запрошень сторони, що приймає, діяльність якої збігається з діяльністю платника податку; укладеного договору чи контракту; інших документів, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документів, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з господарською діяльністю платника податку.

Пунктом 140.5 статті 140 ПК України визначено, що установлення додаткових обмежень щодо складу витрат платника податку, крім тих, що зазначені в цьому розділі, не дозволяється.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно до складу валових витрат у 2012 2013 роках віднесені затрати на виплату добових витрат фізичним особам, які надавали послуги водіїв експедиторів позивачу, згідно з цивільно-правовими договорами.

Зважаючи на все викладена вище, суд дійшов до переконання, що доводи відповідача про завищення Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 валових витрат на суму 185882,89 грн, в т.ч. в 2012 році 103312,72 грн, в 2013 році 82570,17 грн є необґрунтованими, відтак підстав для здійснення донарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в розмірі 27882,43 грн, в тому числі за 2012 рік - 15496,91 грн, за 2013 рік - 12385,52 грн, суд не вбачає.

Ураховуючи наведене, податкове повідомлення рішення № 000052621 від 30 квітня 2014 року необхідно скасувати як протиправне.

По податковому повідомленню рішенню № 000054621 від 30.04.2014.

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

В силу приписів п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно зі п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (п. 198.3 ст. 198 ПК України).

Згідно зі п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Зі змісту акту перевірки від 07.04.2014 видно, що заперечуючи право позивача на формування податкового кредиту з податку на додану вартість за серпень 2013 року у розмірі 3194 грн контролюючий орган посилався на те, що ФОП ОСОБА_3 завищено податковий кредит за рахунок списання пального на автомобіль, що не належить ФОП, але приймав участь в господарській діяльності, згідно податкової накладної № 1008016 від 10.08.2013, виписаної ПП «Укрпалетсистем» за результатами придбання позивачем дизельного палива на загальну суму 35944,01 грн, у т.ч. ПДВ 7188,80 грн.

Податковий кредит в розмірі 3194 грн, на думку перевіряючої, завищено, оскільки вказана сума податку на додану вартість сплачена у вартості за пальне, яке було використано саме для автомобіля - сідловий тягач Е, марки SCANIA, реєстраційний номер АМ 2710ВК, власником якого є ОСОБА_7, а не ОСОБА_3 При цьому факт використання цього автомобіля у господарській діяльності позивача не заперечувався.

У судовому засіданні обґрунтованість виокремлення сплаченої суми ПДВ у розмірі 3194 грн представниками відповідача доведено не було.

Натомість підтверджено, що податкова накладна недоліків не містить, сформований позивачем податковий кредит на решту суми ПДВ у розмірі 3994 грн на підставі цієї накладної не є спірним.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не наведено жодного доказу порушення позивачем п. 198.3 ст. 198 ПК України при формуванні податкового кредиту в розмірі 3194 грн.

Також суд враховує, що в процесі розгляду справи відповідачем не доведено неправомірність включення позивачем затрат на придбання палива за договором транспортного експедирування та перевезення вантажів № 1/8 від 01 серпня 2013 року до валових витрат за 2013 рік, відтак причини донарахування податку на додану вартість є необґрунтованими.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення від 30.04.2014 № 000054621 про збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем на 3194 грн та застосування штрафних санкцій в сумі 798,50 грн є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.

Щодо рішень про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 30 квітня 2014 року № 000058621 та № 000056621.

Вказані рішення контролюючим органом обґрунтовані тим, що розглянувши матеріали документальної перевірки № 7/1701/НОМЕР_1 від 07.04.2014, на підставі пункту 3 частини 11 стаття 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» вирішено застосувати до ОСОБА_3 штрафні санкції в розмірі 5230,94 грн за донарахування єдиного соціального внеску на суму отриманого підприємцем доходу від його діяльності в сумі 101248,11 грн, та штрафні санкцій в розмірі 253,55 грн за донарахування єдиного внеску в розмірі 5071,07 грн.

При цьому фактично до сплати у цих рішенням визначені як суми донарахованого єдиного соціального внеску так і штрафних санкцій за їх донарахування, а саме у рішенні № 000058621 визначено до сплати кошти в розмірі 5324,62 грн (5071,07+253,55=5324,62), а у рішенні № 000056621 106479,03 грн (101248,09+5230,94=106479,03).

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI.

У відповідності до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 2464) орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

За змістом пп. 3 п. 7.2 р. VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 № 455 (чинної на момент прийняття спірних рішень, далі - Інструкція), відповідно до частини одинадцятої статті 25 Закону до платників, визначених підпунктами 1 - 4 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції, органи доходів і зборів застосовують штрафні санкції у таких розмірах: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Для розрахунку зазначеного штрафу кількість звітних періодів розраховується, починаючи з місяця, на який припадає термін подання звітності за період, за який донараховано (обчислено) суми єдиного внеску, та закінчуючи місяцем, на який припадає отримання таким платником акта перевірки від органу доходів і зборів або в якому він подав звітність, де зазначено такі донараховані суми.

До сплати визначаються суми штрафів, що не перевищують максимальний їх розмір, визначений цим підпунктом.

При цьому складається рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за формою згідно з додатком 10 до цієї Інструкції.

Підставою для прийняття відповідного рішення є акт перевірки платника єдиного внеску.

Аналіз наведених приписів свідчить на користь висновку, що спірними рішеннями на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464 контролюючий орган міг застосовувати до позивача тільки штрафні санкції за донарахування єдиного соціального внеску. В силу положень Закону № 2464 та Інструкції таке рішення не може визначати суму єдиного соціального внеску, яку необхідно доплатити платнику.

Сума єдиного внеску обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, згідно зі п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464, є недоїмкою.

Пунктом 6.3 розділу VI Інструкції визначено, що органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті.

Така вимога надсилається одночасно з актом документальної перевірки платника єдиного внеску або актом про суми розбіжностей щодо сум доходу (прибутку), заявлених у звітності до органу доходів і зборів та задекларованих у річній податковій декларації фізичними особами - підприємцями чи особами, які забезпечують себе роботою самостійно, або повідомленням-розрахунком на всю суму донарахованого єдиного внеску.

Відповідно до пункту 6.6 розділу VI Інструкції, у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Отже, законодавцем визначено окрему процедуру повідомлення платника про донарахування сум єдиного соціального внеску за наслідками документальних перевірок, а саме шляхом надсилання такому платнику вимоги про сплату боргу. При цьому у разі незгоди платника із здійсненим розрахунком контролюючим органом донарахуванням сум єдиного соціального внеску саме така вимога підлягає оскарженню до суду і саме під час розгляду адміністративної справи про оскарження вимоги про сплату донарахованих сум єдиного соціального внеску перевіряється наявність підстав для донарахування суми недоїмки на яку виставлена вимога.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірні рішення не узгоджуються за своїм змістом і формою з вимогами Закону № 2464 та Інструкції.

Разом з цим, перевіряючи можливість застосування до позивача оскаржуваними рішеннями штрафних санкцій у розмірах 5230,94 грн та 253,55 грн, суд ураховує таке.

Застосовуючи рішенням № 000056621 до позивача штрафні санкції в сумі 5230,94 грн Володарсько Волинська ОДПІ ГУ Міндоходів посилається на висновок акту перевірки про донарахування на підставі п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № НОМЕР_6 ОСОБА_3 єдиного соціального внеску на суму отриманого підприємцем доходу від його діяльності в сумі 101248,11 грн, в тому числі за 2012 рік 46592,52 грн, за 2013 рік 54655,57 грн.

Саме ж донарахування обумовлено тим, що перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7 % на підставі первинних документів, встановлено заниження ФОП ОСОБА_3 в період з 01.10.2011 по 31.12.2013 на суму 101248,11 грн, в тому числі за 2012 рік - 46592,52 грн, за 2013 рік 54655,57 грн.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2464, позивач є платником єдиного внеску.

Згідно зі п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464, для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача (ч. 4 ст. 7 Закону № 2464).

Розрахунками податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності ОСОБА_3 за 2012 і 2013 роки, які є додатком до податкових декларацій про майновий стан і доходи за звітний період, підтверджено, що сума чистого оподаткованого доходу задекларована за 2012- 2013 роки відповідає сумі доходу, на яку нараховується єдиний внесок, з урахуванням максимальної величини, яка була вказана у звітах платника єдиного соціального внеску за 2012 -2013 роки.

Також суд враховує, що під час судового розгляду висновок контролюючого органу про заниження ФОП ОСОБА_3 сум доходу, отриманого від його діяльності за 2012 2013 роки не знайшов свого підтвердження, тому донарахування єдиного соціального внеску за цей період у розмірі 101248,11 грн здійснено безпідставно.

При цьому суд звертає увагу на розбіжності у сумах нарахованого єдиного соціального внеску за 2012-2013 роках, які наявні як у акті перевірки, так і в рішенні № 000056621.

Враховуючи наведене, штрафна санкція застосована за донарахування єдиного соціального внеску за 2012 2013 роки в розмірі 5230,94 грн також є безпідставною.

Застосовуючи до ФОП ОСОБА_3 рішенням від 30.04.2014 № 000058621 штрафні санкції в розмірі 253,55 грн, відповідач посилався на висновки акту перевірки, якими донараховано позивачу єдиний соціальний внесок на суму нарахованої заробітної плати за 2011 рік найманої особи ОСОБА_4 в розмірі 4773,07 грн та із сум винагород за виконані роботи (надані послуги) за цивільно правовими договорами за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 в сумі 298,40 грн, разом донараховано 5071,07 грн єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Оскаржуючи до суду вказане рішення позивач погодився із фактом не нарахування єдиного соціального внеску на суму нарахованої заробітної плати ОСОБА_4 за 2011 рік. ОСОБА_5 вказав, що ОСОБА_4 в 2011 році працював у нього всього 109 днів, відтак виходячи із кількості відпрацьованих днів, ОСОБА_4 належало б нарахувати за цих 109 днів у 2011 році 3438 грн заробітної плати та сплатити на цю суму єдиний соціальний внесок у розмірі 1281,44 грн. У звязку з цим визнав донарахування на суму 1281,44 грн та штрафні санкції у відповідній сумі.

Доводи ж контролюючого органу про правомірність донарахування сум єдиного соціального внеску в розмірі 5071,07 грн та штрафних санкцій в сумі 298,40 грн обґрунтовані тим, що перевіркою встановлено заниження ФОП ОСОБА_3 в період з 01.01.2011 по 31.12.2011 у звітності сум нарахованої заробітної плати, яка включає основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній форму, та на які нараховується єдиний соціальний внесок, а саме виявлена наймана особа ОСОБА_4, який працював протягом 2011 року без належного оформлення, а також заниження в сумі 298,40 грн.

Обчислення розміру єдиного внеску за результатами виявлення працевлаштування ОСОБА_4 відповідачем проведено виходячи із розміру 36,8 % від сум мінімальної заробітної плати встановленої на січень грудень 2011 року, нарахованої як особі, яка працює на умовах трудового договору (контракту).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 у 2011 році виконував у ФОП ОСОБА_3 роботи водія за цивільно-правовими договорами.

В силу положень частини 1 статті 4 Закону № 2464 у взаємовідносинах, які виникають на підставі цивільно правових договорів платниками єдиного соціального внеску є позивач як роботодавець та ОСОБА_4 як фізична особа, що сама забезпечує себе роботою.

Отже, єдиний внесок у такому випадку, згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464, нараховується на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

У відповідності до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464 для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами.

Єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 3 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 2,6 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами (ч. 8 ст. 8 згаданого Закону).

Із системного аналізу правових норм випливає висновок, що в даному випадку сума єдиного соціального внеску, яку треба було сплатити позивачу, складається з двох частин, а саме єдиного соціального внеску, який сплачує роботодавець за свій рахунок у розмірі 34,7% від винагороди, виплаченої на виконання цивільно - правового договору, та єдиного соціального внеску, який сплачує роботодавець за рахунок фізичної особи в розмірі 2,6% винагороди за цивільно-правовим договором. При цьому утримує та перераховує до бюджету цю суму сам роботодавець.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ані позивачем у позовній заяві, ані відповідачем у акті перевірки суму єдиного соціального внеску, яку необхідно сплатити ФОП ОСОБА_3 за результати укладених з ОСОБА_4 цивільно правових угод правомірно обраховано не було.

Згідно зі ч. 2 ст. 9 Закону № 2464, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Представник позивача у судовому засіданні документів, окрім товарно-транспортних накладних, у яких водієм вказано ОСОБА_4, на підтвердження укладення цивільно правових угод і виплати винагороди за ними суду надано не було.

Відсутність останніх позбавляє можливості обрахувати базу нарахування єдиного внеску і пересвідчитись у правильності донарахування єдиного соціального внеску та застосуванні розмірів штрафних санкцій за таке донарахування.

За таких обставин, а також ураховуючи те, що суд не може самостійно визначати суми штрафних санкцій за донарахування єдиного соціального внеску позивачу, рішення відповідача № 000058621 необхідно скасувати в цілому як неправомірне.

Згідно зі частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У порушення вказаної правової норми, контролюючим органом не надало доказів, які б підтверджували правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень - рішень та рішень про застосування штрафних санкцій. Також відповідачем не було направлено до суду письмових заперечень проти позову, що трактується судом на користь позивача.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і протиправність прийнятих податкових повідомлень-рішень від 30 квітня 2014 року та рішень Володарсько-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 30 квітня 2014 року № 000058621 та № 000056621.

У силу приписів ст. 94 КАС України, сплачений позивачем судовий збір у сумі 308,85 грн підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 11, 86, 94, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Володарсько-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 30 квітня 2014 року № 000052621 і № 000054621.

Визнати протиправними та скасувати рішення Володарсько-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 30 квітня 2014 року № 000058621 та № 000056621.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 308,85 грн сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 02 липня 2015 р.