Справа № 2а-0770/535/11
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" липня 2015 р. м. Київ К/800/60725/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого -Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

при секретарі судового засідання Міщенко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2013 року

у справі № 2а-0770/535/11

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Хустської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Хустської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.09.2011 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Хустської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області від 09.11.2010 року № /0.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2013 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.09.2011 року скасовано та прийнято нову позову, якою в позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу відповідач з доводами касаційної скарги не погоджується, просить залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник позивача вимоги касаційної скарги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами документальної планової перевірки фінансового-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2008 року по 30.06.2010 року відповідачем складено акт від 26.10.2010 року № 1499/17, яким встановлено порушення пп. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», у результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 37 343, 16 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 09.11.2010 року № /0, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 56 015, 41 грн., а саме: 37 343, 61 грн. - за основним платежем, 18 671, 80 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зробив висновок про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним, оскільки товар, суми податку на додану вартість сплачені в ціні якого, придбаний позивачем для ведення господарської діяльності.

Не погоджуючись із таким висновком, суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та зазначив про те, що приватний підприємець-платник податку на додану вартість не мав підстав для включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні нерухомого майна та здійсненні ремонту чи будівництві такого майна.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 7.4.4 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникають лише у разі вчинення господарських операцій з придбання (виготовлення) матеріальних та нематеріальних активів (послуги), які призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, за період з 01.04.2008 року по 30.06.2010 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 відносила до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість відповідно до отриманих податкових накладних, які засвідчують придбання будівельних та допоміжних матеріалів для ведення будівництва готельного комплексу ТПК «Карпати» АДРЕСА_1.

Підставою для позбавлення позивача права на отримання податкового кредиту за вказаними господарськими операціями став висновок податкового органу про те, що нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_4 як громадянкою.

Згідно з рішенням Хустської міської ради від 28.11.2008 року № 981 «Про затвердження проектно-кошторисної документації на розширення існуючого готельного комплексу ТПК «Карпати» з прибудовою готельного корпусу в АДРЕСА_1» вирішено дати дозвіл громадянці ОСОБА_4 на розширення існуючого готельного комплексу ТПК «Карпати» з прибудовою готельного корпусу в АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 320 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 55 Господарського кодексу України).

Враховуючи наведене, слід відмітити, що чинне законодавство не виділяє такого суб'єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Таким чином, нерухоме майно може реєструватися за фізичною особою.

Про це також свідчать і наведені судами попередніх інстанцій норми Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445.

Разом з тим, як свідчать наведені норми та положення ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України, фізична особа може використовувати наявне у його власності майно для ведення господарської діяльності за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

З огляду на те, що ОСОБА_4, будучи зареєстрованою як суб'єкт підприємницької діяльності (фізична особа-підприємець), мала у власності нерухоме майно, яке використовувалось для ведення господарської діяльності, суми податку на додану вартість, сплачені в ціні придбаних будівельних та допоміжних матеріалів для ведення будівництва готельного комплексу «Карпати», віднесені до складу податкового кредиту позивачем правомірно.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку щодо правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Отже, прийняте апеляційним судом нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову підлягає скасуванню, а постанова суду першої інстанції залишенню в силі відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2013 року у справі № 2а-0770/535/11 скасувати.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.09.2011 року у справі № 2а-0770/535/11 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г. Пилипчук