Справа № 804/7479/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року м. Київ К/800/28057/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.08.2013 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2014 року

у справі № 804/7479/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Утиліта»

до Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Утиліта» звернулось до суду з адміністративним позовом до Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.08.2013 року у справі № 804/7479/13-а, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2014 року, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення з податку на додану вартість від 29.04.2013 року № на загальну суму 483 130, 08 грн., в тому числі основного платежу на суму 408 396, 05 грн. і штрафних фінансових санкцій на суму 74 734,03 грн.; з податку на прибуток від 29.04.2013 року № на загальну суму 459 398, 14 грн., в тому числі основного платежу на суму 411 509, 37 грн. і штрафних санкцій на суму 47 888, 77 грн.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального права.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з вимогами та доводами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 01.07.2015 року замінено Новомосковську об'єднану державну податкову інспекцію Дніпропетровської області Державної податкової служби правонаступником - Новомосковською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2011 року по 31.12.2011 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2011 року по 31.12.2011 року відповідачем складено акт від 01.04.2013 року №127/222/31075851, яким встановлено порушення, зокрема, пп. 14.1.201 п.14.1 ст. 14; пп.пп. 14.1.27, 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п.п. 44.1, 44.2 ст. 44, п. 138.2. ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі 411 509, 37 грн., а також пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п.п. 44.1, 44.2 ст. 44, пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено задекларовані показники у рядках 10.1 та 17 Декларації «підлягають оподаткуванню за ставкою 20 відсотків та нульовою ставкою» всього у сумі 408 396, 05 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 29.04.2013 року: - №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 483 130,08 грн., в тому числі основного платежу на суму 408 396, 05 грн. і штрафних фінансових санкцій на суму 74 734, 03 грн.; - №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток загальну суму 459 398, 14 грн., в тому числі основного платежу на суму 411 509, 37 грн. і штрафних фінансових санкцій на суму 47 888, 77 грн.

Підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу щодо нереальності господарських операцій позивача з його контрагентами.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем правомірно сформовано витрати та правомірно віднесено до складу податкового кредиту за відповідні періоди податок на додану вартість у зв'язку з придбанням товарів та отримання послуг від його контрагентів.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність здійснення господарської операції.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у періоді, що перевірявся, позивач мав господарські правовідносини з ПП «Кіт-97», ТОВ «Дніпропетровська Торгово-промислова Компанія», ТОВ «ССД-Трейд» та ТОВ «Ренус Утиліта».

Судами попередніх інстанцій встановлено, а також підтверджено матеріалами справи фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами за спірними правочинами, зокрема договорами, податковими накладними, банківськими виписками, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), актом приймання-передачі об'єктів в оренду, специфікаціями, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними.

Стосовно господарських правовідносин позивача із ПП «Кіт-97» та ТОВ «ССД-Трейд» колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що за наявності документів, які підтверджують фактичне отримання позивачем товарів та використання їх у власній господарській діяльності, ненадання такого документу як товарно-транспортна накладна, не може бути єдиною підставою для висновків про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару, оскільки відповідною транспортною документацією обов'язково мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не операції з придбання товару.

З приводу господарських взаємовідносин позивача із ТОВ «Дніпропетровська Торгово-промислова Компанія» суди попередніх інстанцій, оцінивши докази, прийшли до правильного висновку, що стверджувані скаржником зауваження до заповнення товарно-транспортних накладних (незаповнені графи з 9 по 10 та з 12 по 14, номер подорожнього листа та номер маршруту) носять формальний характер. Вказані обставини не є безумовним свідченням нездійснення господарської операції, оскільки окремі недоліки в оформлені документів за наявності інших первинних документів, якими підтверджується факт реального придбання платником податків товарів/послуг, не можуть розглядатися як підстави для висновку про відсутність реального здійснення господарських операцій.

Щодо відсутності у ПП «Кіт-97» та ТОВ «Дніпропетровська Торгово-промислова Компанія» виробничого обладнання, складських та торговельних приміщень, транспорту та торговельного обладнання, то в цьому випадку суд касаційної інстанції зазначає, що така позиція податкового органу правомірно не прийнята судами попередніх інстанцій до уваги, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету та, зокрема, від його господарських та виробничих можливостей.

Суд касаційної інстанції у цьому випадку також зазначає про персональну відповідальність кожного платника за ведення податкового обліку. Відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Отже, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність віднесення позивачем відповідних сум до складу витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість відповідно до первинних документів, які складені на виконання умов договірних відносин позивача із його контрагентами.

Доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно посадових осіб позивача чи його контрагентів, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, судами не встановлено.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що обставини справи підтверджують, що господарські операції між позивачем та його контрагентами мали реальний характер.

Відтак, юридично правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем необґрунтовано, оскільки останнім не доведено фактів допущення порушень вимог податкового законодавства позивачем.

Отже, з огляду на встановлені судами обставини, зважаючи на правові норми, що регулюють спірні правовідносини, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено законні і обґрунтовані рішення, які постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області відхилити, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.08.2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2014 року у справі № 804/7479/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук