Справа № 817/3702/14
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2015-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

Справа №817/3702/14

16 січня 2015 р.м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Нор У.М. (головуючий), суддів Шарапи В.М., Кравчук Т.О. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання щодо звернення в порядку ч.5 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду України у зв'язку з розглядом адміністративної справи за позовом

ОСОБА_3
до Служби безпеки України
про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на роботі,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Служби безпеки України, відповідно до якого просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Голови Служби безпеки України №10/12-ОС від 23.10.2014 року, поновити його на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Житомирській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з вересня 2012 року по березень 2014 року ОСОБА_3 перебував на посаді заступника начальника УСБУ в Рівненській області, наказом Голови Служби безпеки України №483-ОС від 20.03.2014 року був переведений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Житомирській області. Вказує, що на підставі п.2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади" (далі - Закон) та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ наказом Голови Служби безпеки України №10/12-ОС від 23.10.2014 року його було зараховано в розпорядження за підпунктом "б" п.48 (у зв'язку з проведенням організаційних заходів згідно з розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 08.01.2014 року №1/ДСК) з жовтня 2014 року по січень 2015 року, звільнивши його з посади заступника начальника управління - начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Житомирській області. Зазначає, що підставою для його звільнення є перебування на посаді заступника начальника УСБУ в Рівненській області у період з 07.09.2012 року по 22.02.2014 року.

Позивач звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.1 Закону, протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону.

Крім того, з позовної заяви вбачається, що згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

ОСОБА_3 посилається на положення п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, яким встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Позивач вказує на порушення його конституційних прав і свобод у зв'язку з прийняттям оскаржуваного наказу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Позивач наголошує, що відповідно до ч.2 ст.38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

На думку позивача, його звільнення із займаної посади на підставі наказу Голови Служби безпеки України №10/12-ОС від 23.10.2014 року, який обґрунтований застосуванням ч.3 ст.1 та п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, безперечно порушує вищеназвані права на працю та на доступ до державної служби, оскільки позивача не лише позбавлено роботи на певній посаді, а також щодо нього діє заборона обіймати протягом 10 років посади, щодо яких здійснюється очищення влади, а це, фактично, свідчить про те, що позивач не зможе працювати посадовою та службовою особою будь-якого органу державної влади та місцевого самоврядування.

Позивач також звертає увагу на те, що Конституцією України одним із фундаментальних принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права, а також встановлено, що права та свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

З огляду на те, що оскаржуване рішення прийнято не в умовах воєнного або надзвичайного стану та у звязку з його прийняттям було протиправно допущено обмеження права позивача на працю та доступ до державної служби, тому, на думку позивача, рішення про звільнення є таким, що суперечить положенням Основного Закону України і є протиправним.

Поряд з тим, позивач зазначає, що відповідно до теорії Конституційного права України свободами визнається фактична та юридична можливість людини чинити діяння (дію чи бездіяльність), робити те і так, що і як особа бажає та вважає за необхідне, безперечно за умови, що при цьому безпідставно та протиправно не обмежуються права інших людей та не заподіюється невиправдана шкода іншим людям чи суспільству взагалі.

Іншими словами, як зазначає позивач, науковці відзначають, що свободи людини, визначені в Конституції України, передбачають невтручання держави у їхнє здійснення.

Проте, як зазначається у позові, рішенням відповідача було допущено порушення цілого ряду визначених Конституцією України свобод позивача, що є неприпустимим з огляду на положення ст.8, 22, 64 Конституції України.

Позивач вказує, що відповідно до положень ст.21 та ч.1, ч.2 ст.24 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

З позовної заяви вбачається, що вказані положення Конституції України не були враховані при прийнятті оскаржуваного наказу відповідача, оскільки у звязку із його прийняттям обсяг прав позивача значно зменшився, а також було застосовано доволі суттєві обмеження за наявності певної ознаки (займання посади у конкретний період часу), що є недопустимим відповідно до ч. 2 ст.24 Конституції України.

З огляду на наведене, позивач звертає увагу на положення ст.64 Конституції України, відповідно до якої принцип рівності прав та свобод не може бути порушено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У звязку з наведеним, позивач зазначає, що оскільки норми ч.3 ст.1 та п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону не помякшують або скасовують відповідальність особи, а навпаки, запроваджують її, їх застосування до позивача, виходячи з наведених приписів Конституції України, є протиправним.

Також, як вказується у позові, в період, коли позивач обіймав посаду заступника начальника УСБУ в Рівненській області, не було жодного нормативно-правового акту, який би визначав, що обіймання такої посади є правопорушенням.

Таким чином, ОСОБА_3 зазначає, що він не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч.3 ст.1 Закону, лише на підставі самого факту зайняття ним у минулому посади заступника начальника УСБУ в Рівненській області, що саме по собі не містить (і не може містити) складу жодного правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Позивач вказує, що звільнивши його із займаної посади, відповідач всупереч вказаному припису Конституції України, застосував до нього міру колективної відповідальності, яка покладена в основу Закону.

Виходячи із системного тлумачення норм Закону, на думку позивача, усі особи, які займали посади, визначені у ст.3 Закону, автоматично визнаються винуватими у сприянні узурпації влади Президентом України ОСОБА_4, підриві основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенні прав і свобод людини та підлягають обмеженням, що передбачені Законом.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що зазначене суперечить Конституції України щодо індивідуальної відповідальності особи.

За таких обставин, на думку позивача, його звільнено з посади лише за формальними ознаками, в силу зайняття ним посади у певний період часу. Його вина у сприянні узурпації влади, підриві основ національної безпеки та оборони України або протиправному порушенні прав і свобод людини не встановлена, а отже застосування індивідуальної відповідальності до позивача неможливе.

В контексті наведеного позивач зазначає, що відповідно до положень ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

На думку позивача вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації). Тобто, у даному випадку цей кримінально-правовий принцип тлумачиться ширше і розповсюджується не лише на осіб, які обвинувачуються чи підозрюються у вчиненні злочину, а також і на тих осіб, які формально підпадають під дію заборон, встановлених Законом.

У звязку з цим, позивач вказує, що перш ніж застосовувати до нього заходи відповідальності, передбачені Законом (звільнення, заборона обіймати посади), відповідач повинен був довести його вину у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_4, підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. Причому, вина позивача повинна бути доведена виключно у встановленому законом порядку і ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, здобутих законним шляхом, а не на припущеннях.

Однак, на думку позивача, приписи Закону України «Про очищення влади» щодо критеріїв віднесення державних службовців до категорії осіб, на яких розповсюджується люстрація, де-факто виходять з презумпції їх вини, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 62 Конституції України.

Тому, на думку позивача, відповідач, звільняючи його з посади заступника начальника управління - начальника відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Житомирській області, не дотримався будь-якого порядку доведення його винуватості, чим безперечно порушив приписи ст.62 Конституції України.

Як зазначається у позові, протиправність рішення відповідача обґрунтовується тим, що воно прийнято всупереч Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, а також вказаним рішенням було обмежено свободи позивача, визначені ст.21, 24, 58, 61, 62 Основного Закону України.

Позивач також звертає увагу на положення п.12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи № 1096 (1996), відповідно до яких люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Вказує, що повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості.

Однак, як вважає позивач, жодних положень про конкретний механізм гарантування права на захист та презумпцію невинуватості Закон не містить.

Крім іншого, в обґрунтування позову позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини.

Наведені обставини дають підстави для виникнення у суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності окремих положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України.

Відповідно до ч.5. ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

23.12.2014 року позивачем подано клопотання про звернення суду до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади». Одночасно позивач заявив клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 4 ч.2 ст.156 КАС України.

Дослідивши зміст позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, які беруть участь у справі, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про відповідність в контексті доводів позивача окремих положень Закону України «Про очищення влади» наведеним вище положенням Конституції України, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України.

Керуючись ч.5 ст.9, ч.4 ст.160 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Звернутись до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII , а саме:

- пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України.

Копію ухвали направити Верховному Суду України та сторонам у справі.

Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про звернення в порядку ч.5 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду України, окремо не оскаржується.

Головуючий суддя Нор У.М.

Судді Шарапа В.М.

ОСОБА_5