Справа № 825/640/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року м. Київ К/800/55552/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_5, як законний представник, до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, третя особа - Відділ нотаріату Головного управління юстиції в Чернігівській області про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2013 року ОСОБА_4 як законний представник ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області за участю третьої особи - Відділу нотаріату Головного управління юстиції в Чернігівській області (залученого до участі у справі ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.02.2013р.), в якому (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05.03.2013р.) просила зобов'язати відповідача надати довідку про реєстрацію місця проживання всіх осіб за адресою: вул.Київська, 51 в м.Чернігові.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.03.2013р. в задоволенні позову відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що, відмовляючи позивачці у видачі довідки, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому відсутні й підстави для задоволення позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2013р. рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволено: зобов'язано Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області надати довідку про реєстрацію місця проживання всіх осіб за адресою: вул.Київська, 51 в м.Чернігові.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з встановлення факту порушення діями відповідача прав позивачки, як законного представника недієздатної особи, та необхідності захисту таких прав.

Не погоджуючись з рішенням суду попередньої інстанції, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_4, як законний представник ОСОБА_5, в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду апеляційної інстанції, яке вона просила залишити без змін, - обґрунтованим та законним.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що нотаріусом відмовлено ОСОБА_4 у посвідченні договору купівлі-продажу частини жилого будинку АДРЕСА_1, належного її підопічній - ОСОБА_5 з підстав ненадання довідки про склад зареєстрованих осіб, що позбавляє нотаріуса можливості перевірити відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування житловим будинком, 1/12 частина якого відчужується.

За таких обставин, ОСОБА_4 звернулась до відповідача із запитом про надання інформації щодо місця проживання громадян: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також всіх осіб, що проживають в жилому будинку АДРЕСА_1.

Відповідач листом №74.01-1246вх. від 23.01.2013р. відмовив ОСОБА_4 у наданні вказаної інформації, посилаючись на приписи ст.16 Закону України «Про захист персональних даних», якою визначено порядок доступу до персональних даних третіх осіб, що можливо лише за наявності згоди особи, яку запитують.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено обов'язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.2 ст.32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992р. №2657-XII передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. №2939-VI (далі - Закон №2939).

За змістом ст.1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом; публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.4 Закону №2939 доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; 2) вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно ж до ст.5 Закону №2939 доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Частинами 1 та 2 статті 6 Закону №2939 передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

При цьому, ст.7 Закону №2939 передбачає, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов; розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Отже, за змістом наведених норм Закону №2939 встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб'єкти ж владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної.

Проте, всупереч приписам ст.71 КАС України, відповідачем не було доведено факту встановлення особами, інформація про яких запитувалась позивачкою, заборони на поширення інформації про них; сам же Закон №2939 не встановлює прямих обмежень щодо надання запитуваної позивачкою інформації.

При цьому, правильним є і висновок апеляційного суду щодо того, що недотримання позивачкою при оформленні запиту положень Закону №2297, внаслідок незазначення конкретних прізвищ, імен, по батькові інших осіб, щодо яких вона просила надати інформацію, не може бути підставою для відмови у наданні такої запитуваної інформації, адже, з огляду на положення п.4 ч.4 ст.16 Закону №2297, відповідно до якого в запиті зазначаються відомості про базу персональних даних, стосовно якої подається запит, чи відомості про володільця чи розпорядника персональних даних, та враховуючи, що позивачка не володіла інформацією щодо бази персональних даних, стосовно якої подається запит, в зв'язку з чим нею було зазначено відомості про володільця персональних даних, то відомості, вказані у запиті, в повній мірі дають змогу ідентифікувати фізичних осіб, стосовно яких такий запит зроблено.

З врахуванням наведених мотивів, колегія суддів Вищого адміністративного суду України по суті погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За правилами статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстав для скасування ухваленого судом рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Швець В.В.