Справа № 804/13901/14
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
за участю секретаря судового засідання: Шабанова Д.В.
представника позивача: ОСОБА_1
представника відповідача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сталь»
до Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В обґрунтування адміністративного позову зазначалося, що відповідач за результатами проведеної перевірки позивача дійшов помилкового висновку про порушення останнім приписів податкового законодавства та про заниження ним внаслідок цього податку на додану вартість, оскільки позивач правомірно відніс до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними його контрагентом ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка» в ході здійснення реальних господарських операцій за договорами купівлі-продажу соняшника, укладеними з цим субєктом господарювання. Реальність вказаних господарських операцій посвідчується відповідними первинними документами, які в повному обсязі були надані контролюючому органу. При цьому правочини, укладені з ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка», недійсними в судовому порядку не визнавалися. Висновки акту про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка», отриманого відповідачем від Мелітопольської ОДПІ ГУ Міндоходів у Запорізькій області, в якому, зокрема, значиться, що вказане підприємство відсутнє за своєю податковою адресою, в нього відсутні основні засоби, складські приміщення, трудові ресурси та первинні документи тощо, не спростовують факту реальності господарських операцій позивача із цим субєктом господарювання, оскільки, навіть якщо контрагент позивача і допускав будь-які порушення податкового законодавства, то позивач, як платник податків, не несе жодної відповідальності за порушення іншими платниками податків законодавчих вимог, а, отже, не може бути позбавлений права на формування податкового кредиту, тим більше, що чинне податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів, відсутності у них кваліфікованого персоналу, основних фондів тощо.
У судовому засіданні представник позивача предявлений адміністративний позов підтримав у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив його задовольнити.
Відповідач предявлений адміністративний позов не визнав, його представник у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивач неправомірно відніс до складу податкового кредиту жовтня 2013 року суми податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними за правочинами, укладеними з ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка», оскільки їх реальність в ході проведеної перевірки підтверджена не була. Так, з акту про неможливість проведення зустрічної звірки цього контрагента позивача, отриманого відповідачем від Мелітопольської ОДПІ ГУ Міндоходів у Запорізькій області, вбачається, що ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка» відсутнє за своєю податковою адресою, у підприємства відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби, а також будь-які документи, що підтверджують господарську діяльність за жовтень 2013 року, при цьому новий засновник цього субєкта господарювання ОСОБА_3 відмовився надавати будь-які пояснення з цього приводу. Крім того, відносно останнього порушено кримінальну справу у звязку із наявністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.205 КК України, що кваліфікується, як фіктивне підприємництво. Також представник відповідача зазначав, що після проведення первинної перевірки, за результатами якої винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, позивачем було подано скаргу до Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на дії Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, в ході розгляду якої вищестоящим органом було ініційовано проведення повторної перевірки ТОВ «Сталь» на підставі приписів п.п.78.1.12 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України. В ході повторної перевірки, окрім вищеозначеного, також було встановлено, що позивачем не надано до перевірки довіреності на отримання товару від ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка», що унеможливлює встановлення особи відповідального за це працівника позивача; не надано картки аналізу зерна та будь-які документи зернового складу, що підтверджують отримання, видачу або зберігання соняшнику (в тому числі складські квитанції та складські свідоцтва). Наведене ставить під сумнів наявність товару та фактичне здійснення операцій з його придбання. Отже, господарські операції з ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка» є документально не підтвердженими, що свідчить про обґрунтованість висновків попередньої перевірки та правомірність винесеного податкового повідомлення-рішення.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.
За результатами означеної перевірки складено акт від 19.05.2014р. №1349/04-66-15-00/35394737, яким зафіксовано встановлене під час її проведення допущення позивачем порушення приписів п.п.14.1.36, п.14.1 ст.14, п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження останнім податку на додану вартість за жовтень 2013 року на загальну суму 153903,02грн. (а.с.9-18).
Наведений висновок акту перевірки обґрунтований тим, що позивачем було укладено з ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка» угоди, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними, підтвердженням чого є висновки отриманого відповідачем від Мелітопольської ОДПІ ГУ Міндоходів у Запорізькій області акту про неможливість проведення зустрічної звірки цього контрагента позивача, з якого вбачається, що ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка» відсутнє за своєю податковою адресою, у підприємства відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби, а також будь-які документи, що підтверджують господарську діяльність за жовтень 2013 року, при цьому новий засновник цього субєкта господарювання ОСОБА_3 відмовився надавати будь-які пояснення з цього приводу. Крім того, відносно останнього порушено кримінальну справу у звязку із наявністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.205 КК України, що кваліфікується, як фіктивне підприємництво.
Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування вищевказаного податкового повідомлення-рішення, суд зважає на наступне.
Так, згідно п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно зі ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
За ІНКОТЕРМС-2000 термін франко завод означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобовязання з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці (на заводі, фабриці, складі тощо).
Пунктами 2.1-2.4 Інструкції №661 передбачено, що переоформлення зерна від одного власника іншому проводиться в їх присутності або в присутності уповноважених ними осіб згідно з заявою власника про переоформлення. У заяві вказуються культура, клас, обсяг переоформлення, реквізити нового власника. При переоформленні зерна ВТЛ зернового складу надає бухгалтерії аналізну картку з відміткою «переоформлення». Якість зерна визначається на дату переоформлення і відповідає якості, що склалася в партії на момент переоформлення та зареєстрована в журналі форми N ЗХС-49 «переоформлення». До заяви додаються складські документи і доручення, видається наказ керівника зернового складу (форма N 16), складається акт приймання-передавання зерна, який підписується в тристоронньому порядку (перший власник зерна, новий власник зерна і керівник зернового складу), оформляється договір складського зберігання зерна з новим власником.
Таким чином, документом, що посвідчує перехід права власності від одного власника іншому у даному випадку є трьохсторонній акт приймання-передавання зерна.
Оплата цього товару здійснена позивачем у повному обсязі, що посвідчується платіжними дорученнями від 02.10.2013р. №999003 та від 07.10.2013р. №999013 (а.с.78-79).
Оплата цього товару здійснена позивачем у повному обсязі, що посвідчується платіжними дорученнями від 16.10.2013р. №100367 та від 21.10.2013р. №100541 (а.с.87-88).
Відносно доводів відповідача про ненадання позивачем до перевірки довіреностей, виписаних на ОСОБА_6, суд зазначає, що згідно приписів п.13 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996р. №99, довіреність, незалежно від строку її дії, залишається у постачальника при першому відпуску цінностей, отже, надати такі довіреності до перевірки позивач обєктивно не міг. Водночас ТОВ «Сталь» надано відповідний витяг з Журналу реєстрації довіреностей (а.с.90).
Щодо ненадання до перевірки складських квитанцій на вищезазначений соняшник представник позивача суду пояснив, що такі квитанції дійсно було оформлено в момент переоформлення соняшника з ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка» та ТОВ «Сталь» на зернових складах, однак, в подальшому при знятті даного соняшника зі зберігання оригінали складських квитанцій були повернуті зерновим складам (погашені) в момент відвантаження вказаного товару за вказівкою позивача, тому на момент перевірки у ТОВ «Сталь» ці складські документи відсутні.
Так, дійсно п.3.1-п.3.5 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Мінагрополітики від 27.06.2003р. №198 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.07.2003р. за №605/7926 (далі Положення №198), встановлено, що складська квитанція є документом, який після набрання чинності цим положенням замінює прибуткову квитанцію (форма ПК-13) і який видається зерновим складом при прийнятті кожної партії зерна на зберігання та заповнюється у двох примірниках. Поряд з використанням складської квитанції на зерно дозволяється як виняток до 1 серпня 2003 року використання прибуткової квитанції форми ПК-13. Підставою для видачі складської квитанції на зерно є угода про зберігання зерна, укладена між зерновим складом і поклажодавцем, та факт прийняття зерна на зберігання. Оригінал першого примірнику складської квитанції вручається поклажодавцю. Оригінал другого примірнику складської квитанції зберігається зерновим складом. При витребуванні зерна складська квитанція повертається поклажодавцем зерновому складу в обмін на документ, який посвідчує відвантаження зерна складом. На повернутій складській квитанції та на її другому примірнику, який зберігався на зерновому складі, проставляються відмітки «Погашено», про що робиться відповідний запис у Реєстрі складських документів на зерно. Погашені оригінали складських квитанцій та їх другі примірники зберігаються на зерновому складі протягом трьох років з дня їх погашення.
Наведене узгоджується з приписами ст.24 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», якою встановлено, що видача зерна володільцеві складського документа на зерно здійснюється в обмін на виписані на це зерно складські документи.
Судом встановлено, що основним видом діяльності ТОВ «Сталь» є виробництво олії та тваринних жирів, у звязку із чим позивачем укладено договір переробки сировини з ПАТ «Запорізький оліяжиркомбінат» від 01.07.2012р. №С-355/590, згідно якого придбаний у ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка» соняшник був відвантажений з зернового складу та транспортований на ПАТ «Запорізький оліяжиркомбінат» для виробництва олії соняшникової, через що, як зазначалося вище, складські квитанції в момент такого відвантаження були повернуті зерновим складам Філії «Якимівський елеватор» Публічного Акціонерного Товариства «Розівський елеватор» та Товариству з додатковою відповідальністю «Веселівський елеватор». Водночас, наведене свідчить про використання товару, придбаного у ТОВ ВКФ «Сельхозгидравліка», у власній господарській діяльності позивача (а.с.91-98).
Судом було витребувано у вказаних зернових складів відповідні складські документи на підтвердження факту переоформлення соняшнику нестандартного вр 2013р. від першого власника ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика» до нового власника - ТОВ «Сталь», а також документи, на підставі яких на цих зернових складах зберігався вказаний соняшник.
На виконання вимог ухвали суду Філією «Якимівський елеватор» Публічного Акціонерного Товариства «Розівський елеватор» було надано завірену копію складської квитанції на зерно серії АФ №302669 від 02.10.2013р. №677, яка видавалася позивачу як новому власнику соняшника, переоформленого від першого власника - ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика», з посиланням на документ, що засвідчує якість цього зерна аналізну картку №62 від 02.10.2013р.; завірену копію договору складського зберігання соняшника від 28.08.2013р. №54, укладеного з ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика», на підставі якого соняшник зберігався на цьому зерновому складі, та додаткової угоди до вказаного договору від 10.09.2013р.; завірену копію сертифікату відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки від 22.08.2013р. №6247.
Товариством з додатковою відповідальністю «Веселівський елеватор» на виконання вимог ухвали суду також було надано додаткові докази у справі, а саме: завірену копію складської квитанції на зерно серії АФ №289656 від 15.10.2013р. №4047, яка видавалася позивачу як новому власнику соняшника, переоформленого від першого власника - ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика», з посиланням на документ, що засвідчує якість цього зерна аналізну картку №142 від 15.10.2013р.; завірену копію договору складського зберігання зерна від 08.10.2013р. №31, укладеного з ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика», на підставі якого соняшник зберігався на цьому зерновому складі; завірену копію сертифікату відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки від 30.10.2012р. №5642.
На наданих зерновими складами складських квитанціях проставлено штамп «Погашено».
Наведеними доказами підтверджується оформлення складських документів під час переоформлення соняшника з ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика» на позивача, а також фактична неможливість з незалежних від ТОВ «Сталь» підстав надати такі складські квитанції до перевірки, через повернення останніх зерновим складам під час відвантаження та зняття зі зберігання вказаного товару.
Судом також встановлено, що на виконання приписів чинного законодавства позивачем укладено з Філією «Якимівський елеватор» Публічного Акціонерного Товариства «Розівський елеватор» та Товариством з додатковою відповідальністю «Веселівський елеватор» договори складського зберігання від 13.08.2013р. №43 та від 29.08.2013р. №20, відповідно, згідно яких і здійснювалося зберігання придбаного у ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика» соняшника, на підтвердження чого також надано акти надання послуг до цих договорів від 31.10.2013р. №374 та від 31.10.2013р. №218 (а.с.99-105).
Таким чином, факт здійснення реальних господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика» підтверджується відповідними первинними документами бухгалтерського обліку та податкової звітності, копії яких наявні в матеріалах справи, а саме: договорами купівлі-продажу, трьохсторонніми актами приймання-передавання зерна, складськими квитанціями, рахунками на оплату, видатковими та податковими накладними, платіжними дорученнями, а також договорами складського зберігання зерна тощо, які відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача, що відбувалися у звязку із здійсненням оплати за отриманий товар.
Вищеозначені податкові накладні оформлені з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України, що відповідачем не заперечується.
На підставі цих податкових накладних ТОВ «Сталь» віднесло суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту жовтня 2013 року у загальному розмірі 153903,00грн.
При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності контрагенту позивача, безтоварності господарських операцій, відсутності зв'язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або за інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Так, необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
Зміст укладених між ТОВ «Сталь» та ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика» договорів не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо. В межах спірних правовідносин позивач не складав податкових накладних, а отримував такі податкові накладні від контрагента та згідно них і формував податковий кредит за відповідні періоди.
При цьому, як на час укладення угод між позивачем та його означеним вище контрагентом, так і на час їх виконання, вказані субєкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також були платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Щодо посилань відповідача на акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ ВКФ «Сельхозгидравлика», отриманий ним від іншого контролюючого органу, з якого вбачається, що означене підприємство відсутнє за своєю податковою адресою, у нього відсутні матеріально-технічні ресурси та первинні документи, а, отже, за результатами звірки не підтверджено реальність здійснення господарських операцій з контрагентами, їх вид, обсяг, якість та розрахунки, та встановлено відсутність обєктів оподаткування та неможливість реального здійснення господарських операцій з платниками податків у жовтні 2013 року, суд зазначає наступне.
Навіть у разі якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування податку на додану вартість за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані товари і послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.
При цьому жодною нормою законодавства України не передбачається обовязку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та про його скасування, а отже про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що позивачем при подачі позову до суду понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 461грн. 71коп., що підтверджується платіжним дорученням, наявним в матеріалах справи (а.с.2), а відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Таким чином, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені вищенаведеними належними доказами, підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача у розмірі 461грн. 71коп.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сталь» до Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_7