Справа № 1512/14737/2012
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 1512/14737/2012

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Коваленко О.Б.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Романішина В.Л.,

суддів Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м.Одеси від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, треті особи ОСОБА_2, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» про визнання нечинним рішення, визнання недійсним державного акту на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м.Одеси з адміністративним позовом до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про:

- визнання нечинним та скасування рішення 6 сесії XXIV скликання Таїровської селищної ради №147 від 24.04.2003р. про безоплатну передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,082 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнання нечинним Державного акту серії ЯЄ №67242 про право власності на земельну ділянку по вул. Перша Лінія, 28-г ж/м Дружний с.Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, виданого на імя ОСОБА_2

Позов обґрунтовувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 31.10.2003р., виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, їй належить житловий загальною площею 96 кв.м. з надвірними спорудами, які знаходяться по вул. Ак.Вільямса, 41-з в м.Одесі. Однак, в січні 2008 року позивачу стало відомо, що на підставі рішення 6 сесії XXIV скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району №147 від 24.04.2003р., ОСОБА_2 видано Державний акт на земельну ділянку, яка знаходиться користуванні ОСОБА_1 Оскаржуване рішення селищної ради та Державний акт на земельну ділянку позивач вважає незаконними та такими, що порушують її конституційні права.

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 12.03.2015р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Приймаючи вказане рішення суд дійшов висновку, що станом на момент прийняття Таїровською селищною радою рішення №147 від 24.04.2003р. у ОСОБА_1 не було права власності на будинок по вул. Ак.Вільямса, 41-з в м.Одесі, а рішення селищної ради про надання у власність або у користування позивачу земельної ділянки за вказаною адресою у неї відсутнє. Суд зазначив, що рішення селищної ради №147 від 24.04.2003р. було винесене за півроку до отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на домоволодіння та не могло порушувати права позивача як власника. Суд не взяв до уваги висновок №428 судової земельно-технічної експертизи від 15.07.2014р. зазначивши, що дане експертне дослідження не може бути розцінено як переконливий доказ позиції позивача у справі за умови не доведення законності її дій щодо користування спірною земельною ділянкою та зведення на ній будівель.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нову постанову, якою її позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що під час розгляду справи судом не враховано, що Таїровська селищна рада, приймаючи рішення №147 від 24.04.2003р., вийшла за межі своїх повноважень та розпорядилася земельною ділянкою, яка не входить до її меж та їй непідвідомча, так як спірна земельна ділянка розташована на території, яка з 2002 року підпорядкована Одеській міській раді, у звязку з чим питання щодо приватизації цієї ділянки мала вирішувати саме міська рада. Також, апелянт зазначила, що до правовідносин, які мали місце з 1991 року по 2008 рік, судом застосовано ст.79-1 Земельного кодексу України в редакції станом на 2011 рік. З приводу вказаного спору 23.09.2009р. Київським районним судом м.Одеси вже було постановлено судове рішення в цивільній справі про задоволення позову ОСОБА_1, яке в наступному було скасовано судом касаційної інстанції лише з підстав підсудності цього спору адміністративному суду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішенням 6 сесії XXIV скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №147 від 24.04.2003р. було передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,082 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: с.Мізікевича, житловий масив Дружний, вул.Перша лінія, 28 «г». Кадастровий номер земельної ділянки :40:026:0025; цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видано Державного акт серії ЯЄ №67242 про право власності на земельну ділянку по вул. Перша Лінія, 28-г ж/м Дружний с.Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області.

При зверненні з позовом до суду про визнання нечинними та скасування вказаного рішення Таїровської селищної ради та виданого на підставі нього державного акту про право власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 посилається на те, що фактично переданою ОСОБА_2 земельною ділянкою вона користувалася з 1994р. з дозволу колишнього власника земель КСП «Нива», на ній побудувала житловий будинок, який у 2003 році було прийнято у експлуатацію і 31.10.2003р. виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння - житловий будинок загальною площею 96,0 кв.м., жилою площею 38,3 кв.м. та надвірними спорудами літньою кухнею, вбиральнею, які знаходяться по вул. Ак.Вільямса, 41-з у м.Одесі.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_2 працювала в колгоспі ім.Карла Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області з 10.03.1988р. інженером нормувальником механічних майстерень тракторної бригади.

Відповідно до ч.2, ч.4 ст.77 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970р. (у редакції від 25.10.1988р.) колгосп за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) надає присадибні земельні ділянки вчителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працюють і проживають у сільській місцевості. Робітники, службовці та інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, використовують надані їм присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, а також ведення особистого підсобного господарства.

Згідно рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім. Карла Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області від 12 березня 1991 року (протокол №7 від 12.03.1991р.) за ОСОБА_2 було закріплено земельну ділянку площею 0,08 га по вул. Ак. Вільямса, 43/територія 2-ї бригади, 9 ст. Чорноморської дороги (архівний витяг протоколу №7 від 12.03.1991р.). Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Запис про право користування ОСОБА_2 було зроблено в земельно-шнуровій книзі колгоспу ім. Карла Лібкнехта.

В 1991 році відвід земельної ділянки в натурі був здійснений землевпорядником колгоспу ім. Карла Лібкнехта ОСОБА_3 відповідно до запису в земельно-шнуровій книзі колгоспу. Акти першовідводу громадянам колгоспом не видавались, що підтверджується довідкою СТОВ Агрофірма «Нива» від 06.03.2013р. №13.

Надана ОСОБА_2 у користування земельна ділянка була вільною та на ній не знаходилося жодних будівель та споруд. На сусідній земельній ділянці знаходилась будівля складу колгоспу ім. Карла Лібкнехта.

Згідно виписки з протоколу №3 зборів уповноважених членів КСП «Нива» (правонаступник колгоспу ім. Карла Лібкнехта) від 31.08.1994р. було вирішено продати склад на 9 станції Чорноморської дороги (нині Ак.ОСОБА_3) ОСОБА_1 та ОСОБА_4 для розібрання на будівельні матеріали.

Земельна ділянка, надана у користування ОСОБА_2 та земельна ділянка під складом, який продано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не накладалися одна на одну.

Вказані обставини підтверджуються письмовими поясненнями СТОВ Агрофірма «Нива», наданими під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також листом СТОВ Агрофірма «Нива» від 01.12.2014р. №62.

ОСОБА_2, на наданій їй у користування колгоспом ім. Карла Лібкнехта земельній ділянці, побудувала 2 будівлі: житловий будинок площею 45 кв.м. та вбиральню площею 1 кв.м., будівельні матеріали на що отримувала від колгоспу, що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Відповідно до ст.86 Цивільного кодексу право власності - врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Верховний Суд України у справі №6-137цс13 зазначив, що право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

В 1991 році порядок реєстрації нерухомості в Українській СРСР регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Пунктом 6 вказаної Інструкції було встановлено, що не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації.

На дату будівництва ОСОБА_2 будинку він знаходився на території селища Мізікевича Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, тобто у сільському населеному пункті, а тому право на нього не підлягало реєстрації.

Згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України №217 від 24 травня 2001 року, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садиби) житлові будинку, побудовані до 05 серпня 1992 року.

З матеріалів справи, також, вбачається, що на місці придбаної для розібрання на будівельні матеріали будівлі складу ОСОБА_1 побудувала житловий будинок, без затвердженого проекту та без будь-якого дозволу компетентних органів. Вказане підтверджується: штампом Бюро технічної інвентаризації в технічному паспорті на домоволодіння ОСОБА_1, де зазначено, що обєкт побудовано самочинно; розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 20.10.2003р. №1610, де вказано, що ОСОБА_1 просить ввести в експлуатацію самовільно побудований будинок; листами Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 09.09.2003р. №1566/о та від 29.08.2003р. №697/об.

В матеріалах справи міститься висновок земельно-технічної експертизи №428 від 15.07.2014р. на малюнку 6 якого видно, що на земельній ділянці ОСОБА_2 розміщено 2 будівлі (житловий будинок та вбиральня), а житловий будинок ОСОБА_1 знаходиться за межами земельної ділянки ОСОБА_2 Зазначені обставини підтвердило і СТОВ Агрофірма «Нива» в поданих до суду першої інстанції поясненнях.

Тобто, матеріалами справи підтверджено фактичне користування ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 0,08 га по вул. Ак.Вільямса, 43/територія 2-ї бригади, 9 ст. Чорноморської дороги з 1991 року.

Відповідно до п. «в» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно п. «а» ч.3 ст.116 Земельного кодексу України 25.10.2001р. №2768-ІІ (в редакції від 01.01.2002р.) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до ч.1 ст.118 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-П (в редакції від 01.01.2002р.) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно ч.2 ст.118 Кодексу рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

На виконання вимог вказаних норм ОСОБА_2 подала заяву до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні згідно рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім. Карла Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області від 12 березня 1991 року. За результатами розгляду вказаної заяви і було прийнято оскаржуване позивачем рішення 6-ї сесії XXIV скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 24.04.2003р. №147 про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,082 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: с. Мізікевича, житловий масив Дружний, вул. Перша лінія, 28 «г» Овідіопольського району Одеської області.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що в 1991 році земельна ділянка надавалася ОСОБА_2 для ведення садівництва та огородництва. Колегія суддів не бере до уваги такі доводи апелянта, оскільки в матеріалах справи відсутні, а апелянтом не вказано на наявність будь-якого доказу в підтвердження вказаних обставин. Варто зазначити, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 заперечувала виділення ОСОБА_2 будь-якої ділянки, тоді як в поданій апеляційній скарзі зазначає про виділення землі, але для ведення садівництва та огородництва.

Як зазначалось вище, на підставі рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім. Карла Лібкнехта від 12 березня 1991 року (протокол №7 від 12.03.1991р.) ОСОБА_2 була надана земельна ділянка саме для будівництва та обслуговування житлового будинку. Лише після встановлення меж земельної ділянки в натурі землевпорядником колгоспу ОСОБА_3 ОСОБА_2 приступила до її використання побудувала житловий будинок та вбиральню. СТОВ Агрофірма «Нива» (правонаступник колгоспу ім. Карла Лібкнехта) вказані обставини підтвердило в суді першої інстанції.

Факт встановлення в натурі земельної ділянки ОСОБА_2 зазначено в пояснювальній записці, яка є складовою частиною технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_2, де вказано, що виміри проведено до існуючих в натурі меж земельної ділянки, привязку здійснено до межі кварталу та до раніше приватизованих земельних ділянок.

Тобто, з матеріалів справи вбачається, що межі земельної ділянки ОСОБА_2 були встановлені ще в 1991 році, задовго до придбання ОСОБА_1 в 1994 році будівлі складу, яка знаходилася на сусідній земельній ділянці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, серед іншого, посилається на те, що Таїровська селищна рада, при прийнятті рішення №147 від 24.04.2003р., вийшла за межі своїх повноважень, так як розпорядилася земельною ділянкою, яка не входить до її меж та яка розташована на території, що з 2002 року підпорядкована Одеській міській раді. При цьому, апелянт посилається на Постанову Верховної Ради України «Про зміну меж міста Одеси Одеської області» №3064-ІІІ від 07.02.2002р.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам колегія суддів звертає увагу на таке.

Дійсно, Постановою №3064 - III від 07.02.2002 «Про зміну меж міста ОСОБА_6» Верховна Рада України постановила: «включити у межі міста Одеси Одеської області 46.0 гектарів земель Усатівської сільради Біляївського району, 526.0 гектарів Красносільської сільради, 361.9 гектарів земель Крижанівської сільради Комінтернівського району, 329.0 гектарів земель Авангардівської селищної ради, 1078.0 гектарів Таїровської селищної ради Овідіопольського району, передати до відання Таїровської селищної ради Овідіопольського 43.0 гектарів земель міста ОСОБА_6 і затвердити межі міста загальною площею 16242.0 гектари».

Однак, даних про те, які саме земельні ділянки мають увійти в нові межі міста ОСОБА_6, а які земельні ділянки, навпаки, передаються до відання Таїровської селищної ради, в цій Постанові не міститься.

Відповідно до Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій.

Адміністративно-територіальна одиниця - це компактна частина єдиної території України, що є просторовою основою для організації і діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно п.13 ч.1 ст.92 Конституції України територіальний устрій України визначається виключно законами України, що є однією з важливих гарантій єдності і цілісності державної території України.

Тобто, правовий режим адміністративно-територіальних одиниць, як окремих складових адміністративно-територіального устрою України (в тому числі визначення порядку утворення, ліквідації, зміни меж районів у містах), повинен визначатися законами України.

Згідно ч.29 ст.85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить утворення і ліквідація районів, встановлення і зміна меж районів і міст, віднесення населених пунктів до категорії міст, найменування і перейменування населених пунктів і районів.

Статтею 173 Земельного кодексу України встановлено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землевпорядкування повинні пройти обов'язкову державну експертизу, яка виконується Держкомземом України.

В висновку Державної землевпорядної експертизи від 10 грудня 2004 року №543 зазначено, що фактична площа земель міста ОСОБА_6, що зазначена у розглянутій технічній документації із землеустрою щодо встановлення у натурі меж м. Одеси не відповідає площі, зазначеній у Постанові Верховної Ради України від 07.02.2002 року № 3064-ІІІ, в яку треба вносити відповідні зміни.

З вказаного слідує, що на дату складання висновку Державної землевпорядної експертизи, а саме на 10 грудня 2004 року, не була реалізована Постанова Верховної Ради України від 07.02.2002р. №3064-ІІІ та не були передані землі Таїровської селищної ради Овідіопольського району до меж м. Одеси.

Відповідно до листа Головного Управління Держземагенства в Одеській області №2-4-17/62п/і від 23.09.2013р. вказані в Постанові Верховної Ради України «Про зміну меж міста Одеси Одеської області» №3064-ІІІ від 07.02.2002р. земельні ділянки були виключені з земель Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та включені до меж м.Одеси лише 01.01.2006р.

Оскільки на час прийняття Таїровською селищною радою рішення №147 від 24.04.2003р. був відсутній розроблений проект землеустрою щодо встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень, тому, на думку колегії суддів, спірна земельна ділянка відносилася до Таїровської селищної ради та не входила до меж м.Одеси.

Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи: листом Головного управління Держземагенства в Одеській області від 23.09.2013р. №2-4-17/62п/і, в якому вказано, що за інформацією Управління Держземагенства у м.Одесі Одеської області та Відділу Держземагенства в Овідіопольському районі Одеської області земельні ділянки по вулиці Академіка Вільямса, 41-з були виключені із земель Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та включені до меж м. Одеси з 01 січня 2006 року; висновком державної-землевпорядної експертизи від 10 грудня 2004 року №543; рішенням Одеської міської ради від 06.03.2006р. №5313-ГУ «Про межі міста ОСОБА_6»; рішенням Одеської міської ради від 13.07.2010р. №5980-V «Про скасування рішення Одеської міської ради від 06.03.2006р. №5313-1V «Про межі міста ОСОБА_6».

Варто зазначити, що в постанові Верховного Суду України від 05 березня 2012 року (справа №21-269а11) Верховний Суд України підтвердив правильність встановлення обставин, що земельні ділянки розташовані на території Овідіопольського району Одеської області не увійшли і не передані в установленому законом порядку до меж м.Одеси.

Колегія суддів критично ставиться до тверджень апелянта, що земельна ділянка, яка була надана ОСОБА_2 у користування у 1991 році, не була сформована, оскільки відповідно до ч.2 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року (у тому числі ті, право користування на які виникло до 15.03.1991р. відповідно до ст.20 Земельного кодексу УРСР, затвердженого Верховною радою УРСР 08.07.1970р.) вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру.

Таким чином, оскільки встановлено, що право користування земельною ділянкою у ОСОБА_2 виникло з 12.03.1991р., то відповідно до ч.2 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр», на час прийняття Таїровською селищною радою рішення №147 від 24.04.2003р. земельна ділянка була сформованою, незважаючи на те, що кадастровий номер їй було присвоєно пізніше.

Правомірність оскаржуваного рішення Таїровської селищної ради №147 від 24.04.2003р. та відповідність вимогам законодавства Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 підтверджено, також, висновком земельно-технічної експертизи №428 від 15.07.2014р. Зокрема, у висновку зазначено, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії №672442, виданий на ім'я ОСОБА_2, оформлений на підставі розробленої ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку гр. ОСОБА_2 у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, що відповідає вимогам ст.118 та ст.123 Земельного кодексу України; в цілому склад, виконаної ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» технічної документації відповідає складу технічної документації яка складається при посвідченні прав на земельну ділянку відповідно до ст.56 Закону України «Про землеустрій»; інформаційні та графічні матеріали, відображені в Технічній документації, виконаній ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», відповідають Державному акту на право власності на земельну ділянку серії №672442, виданому на ім'я ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт звертає увагу на те, що з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже були постановлені судові рішення. При цьому, ОСОБА_1 посилається рішення Київського районного суду м.Одеси від 23.09.2009р. у справі №2-1124/09, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.01.2010р., яким задоволено її позов та визнано неправомірним рішення Таїровської селищної ради №147 від 24.04.2003р. «Про безоплатну передачу у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» та визнано недійсним Державний акт серії ЯЕ №672442 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,082 га, виданий ОСОБА_2

Однак, ухвалою Верховного Суду України від 02 червня 2010 року були скасовані рішення Київського районного суду м.Одеси від 23.09.2009р. у справі №2-1124/09 та ухвала апеляційного суду Одеської області від 25.01.2010р., а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апелянт зазначає, що скасування Верховним Судом України зазначених рішень мало місце лише з підстав підсудності спору адміністративному суду. Однак, колегією суддів встановлено, що в ухвалі Верховного Суду України від 02 червня 2010 року підставою для скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 23.09.2009р. у справі №2-1124/09 та ухвали апеляційного суду Одеської області від 25.01.2010р. зазначено неповне зясування судами обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, в ухвалі від 02.06.2010р. суд касаційної інстанції зазначив, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди не надали оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що спірна земельна ділянка була надана їй у користування у 1991 році, тобто до продажу в 1994р. ОСОБА_1 та ОСОБА_9 складського приміщення для розібрання на будівельні матеріали. Верховний Суд України зазначив, що висновок Київського районного суду м.Одеси про правомірність користування ОСОБА_10 з 1994 року (з моменту придбання будівлі складу) земельною ділянкою на підставі ст.30 Земельного кодексу УРСР 1990 року не можна визнати обґрунтованим.

Тобто, твердження ОСОБА_1, що скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 23.09.2009р. у справі №2-1124/09 та ухвали апеляційного суду Одеської області від 25.01.2010р. відбулося лише з підстав порушення судами правил підсудності справи є безпідставними та суперечать змісту ухвали Верховного Суду України від 02.06.2010р.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, оскаржуване рішення сесії Таїровської селищної ради від 24.04.2003р. №147 було винесене за півроку до отримання ОСОБА_1 у виконавчому комітеті Одеської міської ради свідоцтва про право власності на домоволодіння від 31.10.2003р., у звязку з чим не могло порушувати права ОСОБА_1 як власника домоволодіння.

Варто зазначити, що видане ОСОБА_1 31.10.2003р. виконавчим комітетом Одеської міської ради свідоцтво про право власності на домоволодіння - житловий будинок загальною площею 96,0 кв.м., жилою площею 38,3 кв.м. та надвірними спорудами літньою кухнею, вбиральнею, які знаходяться по вул. Ак.Вільямса, 41-з у м.Одесі на даний час оскаржується ОСОБА_2 в судовому порядку.

В матеріалах справи відсутні відомості, що станом на 24.04.2003р. ОСОБА_1 було набуто право власності на будинок чи право власності (користування) земельною ділянкою. Ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій апелянтом вказані обставини не спростовано, доводів протилежного не надано.

На підставі викладеного вище, судова колегія погоджується з судом першої інстанції про законність рішення 6 сесії XXIV скликання Таїровської селищної ради №147 від 24.04.2003р. про безоплатну передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,082 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також виданого на підставі цього рішення на імя ОСОБА_2 Державного акту серії ЯЄ №67242 про право власності на земельну ділянку по вул. Перша Лінія, 28-г ж/м Дружний с.Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області. Доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а тому не підлягають задоволенню.

Поряд цим, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на порушення 14.04.2008р. слідчим СВ Таїровського ОМ Київського РО ОТУ УМВС України в Одеській області кримінальної справи по відношенню до ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ст.197-1 ч.1 КК України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.05.2008р. постанова про порушення кримінальної справи від 14.04.2008р. була скасована і в порушення кримінальної справи було відмовлено відповідно до ст.99 ч.1 КПК України. Однак, зазначена обставина не є достатньою для скасування правильного по суті прийнятого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського районного суду м.Одеси від 12 березня 2015 року без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 16.07.2015р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Димерлій О.О.

ОСОБА_11