Справа № 807/4498/13-а
Суддя: Калинич Я. М.
Дата ухвалення: 2014-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 рокум. Ужгород№ 807/4498/13-а

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Калинич Я. М.

при секретарі Нагорна Л.І.

за участю:

представників позивача: прокурорів - Зеленяк Е.С., Рега Є.Є. ,

відповідач: не зявився ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Виконувача обовязків прокурора Рахівського району до Рахівської районної ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Виконувач обовязків прокурора Рахівського району Закарпатської області звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Рахівської районної ради Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення №315 від 27.11.2013 року позачергової шістнадцятої сесії VІ скликання Рахівської районної ради.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що на думку виконувача обовязків прокурора, рішення №315 від 27.11.2013 року позачергової шістнадцятої сесії VІ скликання Рахівської районної ради не узгоджується з положеннями Конституції України та нормами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки, приймаючи оскаржуване рішення, районна рада вийшла за межі повноважень, наданих органам місцевого самоврядування. Позивачем, зокрема, зазначено, що районна рада не є органом, який здійснює контроль за діяльністю Президента України та Кабінету Міністрів Украйни. Приймаючи оскаржуване рішення районна рада вирішила питання, які перебувають за межами наданих законодавством повноважень місцевого значення. Відтак, позивач вважає вказане рішення незаконним та просить суд скасувати його у судовому порядку.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд даний адміністративний позов задовольнити повністю з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, однак 03.02.2014 року до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Рахівської районної ради.

Дослідивши подані документи та матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду даної справи на шістнадцятій позачерговій сесії VI скликання Рахівської районної ради Закарпатської області прийнято рішення від 27.11.2013 року № 315 «Про звернення до Президента України ОСОБА_1», відповідно до якого рада вирішила звернутися до Президента України ОСОБА_1 з вимогою продовжити курс на Євтоінтеграцію України та проведення відповідних реформ, скасувати рішення Кабінету Міністрів України про призупинення процесу підготовки до укладення Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, невідкладно вирішити питання лікування ОСОБА_2 за кордоном, прийняти участь у Саміті «Східного партнерства» в м. Вільнюс 28-29 листопада 2013 року та укласти Угоду про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, дане рішення надіслати до Адміністрації Президента України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, повноваження позивача на звернення до суду, при нагляді ним за додержанням і застосуванням законів, зокрема, відповідністю актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам визначено пунктом 9 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII де передбачено, що прокуратура здійснює вказаний нагляд.

Згідно частини першої 1 статті 19 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-XII, предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, що видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

За приписами статей 20, 23 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-XII прокурор на підставі відповідної постанови проводить перевірку виконання законів і, виявивши порушення вимог закону може, не вносячи подання, звернутися до суду щодо визнання незаконним нормативно-правового акту відповідного органу повністю чи в окремій його частині визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Отже, звертаючись до суду із даною вимогою, виконувач обовязків прокурора Рахівського району діє в межах повноважень, у порядку та в спосіб, передбачений законом і діє як посадова особа органу державної влади та набуває статусу позивача.

Оцінюючи правомірність рішення відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, якої повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владні субєкти.

Відповідно до статті 5 Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. З цього конституційного положення у системному взаємозвязку з положеннями статті 6 Конституції України випливає, що органи місцевого самоврядування не є органами державної влади, а місцеве самоврядування слід розглядати як форму здійснення народом влади, яка визнається і гарантується в Україні (стаття 7 Конституції України).

Стаття 40 Основного Закону України визначає місцеве самоврядування як право територіальної громади жителів села чи добровільного обєднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, районні та обласні ради.

Такому конституційному змісту інституту місцевого самоврядування властиві принаймні дві найважливіші ознаки. Це самостійність територіальної громади, органів місцевого самоврядування у вирішенні певного кола питань і те, що предметами відання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які повязані передусім з життєдіяльністю територіальних громад.

Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР. Саме таку політико-правову природу органів місцевого самоврядування визначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року N 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, районні та обласні ради і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території, зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Як вже зазначалося судом, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Розділом ІІ Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено організаційно-правову основу місцевого самоврядування та загальну і виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачена загальна компетенція сільських, селищних, міських рад, а саме: сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Перелік питань, які можуть розглядатися і вирішуватись виключно на пленарних засіданнях сільської ради передбачені статтею 26 даного Закону № 280/97-ВР.

Дослідивши наведені норми права у співвідношенні з предметом позову, суд дійшов висновку, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо організації і контролю за діяльністю виконавчих органів: утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження та внесення змін до його персонального складу; розпуск виконкому; затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання; скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень; заслуховування звітів керівників виконавчих органів ради та посадових осіб, яких вона призначає або затверджує.

Відтак, компетенція місцевих рад є правовою формою виразу їх функцій, вона водночас служить і правовим засобом їх реалізації. Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» розрізняє загальну і виключну компетенцію місцевих рад (статті 25, 26). Здійснюючи загальну компетенцію, місцеві ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією та законами України до їх відання. До виключної компетенції належать питання, які перебувають у віданні рад і підлягають розгляду тільки на їх пленарних засіданнях. Це, як правило, найважливіші питання місцевого значення, розгляд і вирішення яких не може бути делеговано іншим органам.

Між тим, правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі місцева рада) як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради, гарантії депутатської діяльності та порядок відкликання депутата місцевої ради регламентується Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року № 93-IV.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року № 93-IV депутат місцевої ради має право на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання.

Частинами першою-другою статті 13 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.1992 року № 93-IV визначено, що депутатське звернення викладена в письмовій формі вимога депутата місцевої ради з питань, повязаних з його депутатською діяльністю, до місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також керівників правоохоронних та контролюючих органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, здійснити певні дії, вжити заходів чи дати офіційне розяснення з питань, віднесених до їх компетенції; місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи, а також керівники правоохоронних та контролюючих органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобовязані у десятиденний строк розглянути порушене ним питання та надати йому відповідь, а в разі необхідності додаткового вивчення чи перевірки дати йому відповідь не пізніш як у місячний строк.

Як встановлено судом в судовому засіданні, органом місцевого самоврядування на шістнадцятій позачерговій сесії VI скликання Рахівської районної ради Закарпатської області прийнято рішення від 27.11.2013 року № 315 яким вирішено прийняти та направити звернення депутатів Рахівської районної ради до Президента України щодо продовження курсу на Євтоінтеграцію України та проведення відповідних реформ, скасування рішення Кабінету Міністрів України про призупинення процесу підготовки до укладення Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, невідкладне вирішення питання лікування ОСОБА_2 за кордоном, прийняття участі у Саміті «Східного партнерства» в м. Вільнюс 28-29 листопада 2013 року та укладення Угоди про Асоціацію між Україною та Європейським Союзом.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 34, 40 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Проте чинне законодавство не передбачає прийняття таких звернень у формі рішень відповідних місцевих рад та не вимагає здійснення додаткових процедур щодо цих звернень: прийняття, затвердження, схвалення тощо радою. У випадку реалізації депутатських повноважень шляхом направлення депутатського звернення, таке звернення надсилається безпосередньо адресатам, а не виноситься на голосування. Схвалення, затвердження звернення депутатів не належить до компетенції місцевої ради, зважаючи на те, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу, самостійно на сесії ради вирішують лише питання місцевого значення, які віднесені законом до їх компетенції.

Такі висновки суду кореспондуються з приписами статті 13 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». Недотримання зазначених вимог може призвести до порушення прав депутатів, гарантованих Законом України «Про статус депутатів місцевих рад».

Відтак, приймаючи оскаржуване рішення відповідачем вирішено питання, що перебувають за межами наданих їй законодавством повноважень місцевого значення, зокрема Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який визначає повноваження районної ради.

Згідно частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Також суд зазначає, що згідно приписів частини сьомої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сесія сільської, селищної, міської, районної у місті ради повинна бути також скликана за пропозицією не менш як однієї третини депутатів від загального складу відповідної ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, а сесія районної, обласної ради - також за пропозицією не менш як однієї третини депутатів від загального складу відповідної ради або голови відповідної місцевої державної адміністрації.

При цьому, згідно частин девять та чотирнадцятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення про скликання сесії ради відповідно до частин четвертої, шостої та восьмої цієї статті доводиться до відома депутатів і населення не пізніш як за 10 днів до сесії, а у виняткових випадках - не пізніш як за день до сесії із зазначенням часу скликання, місця проведення та питань, які передбачається внести на розгляд ради. Порядок проведення скликання чергової та позачергової сесії ради, призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради, з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Суд також констатує, що аналогічні положення закріплено і у статті 7 Регламенту роботи Рахівської районної ради, затвердженого рішенням районної ради від 02.12.2010 року № 9, копія якого наявна в матеріалах справи.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та зазначено позивачем в даному адміністративному позові, при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені вище вимоги відповідачем не дотримано. Так, зокрема розпорядженням голови Рахівської районної ради №107 від 26.11.2013 року засідання позичергової сесії призначене на 27 листопада 2013 року 14 год. У залі засідань Рахівської районної ради.

Відтак, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення Рахівської районної ради Закарпатської області від 27.11.2013 № 315 «Про звернення до Президента України ОСОБА_1» зазначені вимоги не були дотримані відповідачем і прийнято оскаржуване позивачем рішення в порушення Регламенту роботи Рахівської районної ради, затвердженого рішенням районної ради від 02.12.2010 року № 9.

Системно, проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки відповідач діяв не у спосіб встановлений законодавством, без дотримання встановленої законом процедури вчинення дій у звязку з чим оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Водночас, відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, законодавець в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, покладає саме на субєкта владних повноважень обовязок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності, спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів та довести його недобросовісність.

На виконання цих вимог відповідачем не надано суду доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своїх дій та рішень.

Враховуючи наведені вище правові норми та встановлені судом обставини справи, суд приходить до переконання, що даний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, а оскаржуване позивачем рішення слід визнати протиправним та скасувати його.

На підставі наведеного та керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов Виконувача обовязків прокурора Рахівського району до Рахівської районної ради про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення шістнадцятої позачергової сесії VІ скликання Рахівської районної ради від 27.11.2013 року за №315 «Про звернення до Президента України ОСОБА_1».

3. Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяОСОБА_3