Справа № 802/1240/15-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1240/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Вергелес А.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

14 липня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Курка О. П. Білоуса О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представників відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міністерства доходів і зборів у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2015 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги та просила суд задовольнити її.

Представники відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача та просили суд залишити її без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2015 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу №349 від 09.02.2015 року, виданого Вінницькою ОДПІ та плану-графіку проведення планових виїзних перевірок субєктів господарювання на 1 квартал 2015 року, головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб Вінницької ОДПІ ОСОБА_6, проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності ОСОБА_5 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року.

За результатами перевірки складено акт №729/1701/НОМЕР_1 від 19.03.2015 року (далі - акт перевірки).

Згідно висновків акту перевірки встановлено порушення ФОП ОСОБА_5 п. 1 ч. 2 ст.6, п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, п.177.2 ст. 177 ПК України, в результаті чого останнім занижено єдиний внесок на суму 161094 грн. 43 коп., занижено суми податку з фізичних осіб на 212519 грн. 77 коп., яка підлягає сплаті та перерахуванню до Державного бюджету України.

Розглядаючи даний позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що податковим органом правомірно, обґрунтовано з дотриманням норм чинного законодавства прийнято оскаржувані рішення. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Пунктом 177.2 ст.177 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Положеннями п. 138.2 статті 138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.4 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з підпунктами 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не належать до складу витрат будь-які витрати не пов'язані з провадженням господарської діяльності, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, за змістом положень Податкового кодексу України наявність господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), призначених для використання у власній господарській діяльності платника податків, є визначальною умовою для виникнення у платника податку права на формування витрат, за наявності необхідних підтверджувальних документів первинного бухгалтерського обліку.

Згідно з актом перевірки, на підставі висновків якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення форми Р № НОМЕР_2 від 09.04.2015 року, слідує, що ФОП ОСОБА_5 за 2013 рік придбано дизельного палива 67317, 08 л, запчастин на суму 57942 грн. 45 коп. (без ПДВ); за 2014 р. було придбано дизельного палива 52934, 11 л., запчастини на суму 84189 грн. 28 коп. (без ПДВ).

Зазначено, що до перевірки не було надано товарно-транспортні накладні, згідно яких було б можливим встановити, яке автопідприємство перевозило вантаж, яким автомобілем, вантажовідправник даного товару, вантажоодержувач даного товару. В товарно-транспортній накладній в графі відомості про вантаж визначено який товар перевозився, кількість товару та на яку суму товар. В даному документі зазначено пункт навантаження товару, в якому місті та за якою адресою та адресата, пункт розвантаження товару. Позивачем не було надано документи, які б підтверджували списання дизельного палива чи договір зберігання дизельного палива. Згідно довідки наданої до перевірки залишки товарно-матеріальних цінностей відсутні на початок кожного звітного періоду, платником не надано акти виконаних робіт по ремонту та заміні запчастин.

Суд не погоджується з висновками, викладеними в акті перевірки №729/1701/НОМЕР_1 від 19.03.2015 року, щодо порушення позивачем п.177.2 ст. 177 ПК України та, відповідно, із прийнятим на їх підставі податковим повідомленням-рішенням форми "Р" № НОМЕР_2 від 09.04.2015 року з огляду на наступне.

Так, як встановлено судом, всі понесені ФОП ОСОБА_5 витрати підтверджені первинними документами з придбання товарів, які передбачають виникнення в позивача зобов'язань з оплати придбаних товарів (кредиторської заборгованості), тому на думку суда, є достатньою правовою підставою для віднесення сум, які позивач сплатив за придбаний товар, до складу витрат.

Крім того, вищезазначене підтверджується документами, щодо придбання ФОП ОСОБА_5 дизельного пального та запчастин до вантажних автомобілів (витрат), які були понесені в зв'язку із здійсненням позивачем вантажних перевезень., а саме:

- договір на організацію перевезень вантажів автомобільним транспортом №1/15 від 01.04.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_5 (Виконавець) зобовязується доставити довірений ПрАТ Вінницяпобутхім (Замовник) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (т.1, а.с. 31);

- договір на організацію перевезень вантажів автомобільним транспортом №12/06 від 12.06.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_5 (Виконавець) зобовязується доставити довірений ПрАТ Вінницяпобутхім (Замовник) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (т.1, а.с.32);

- договір поставки №84 від 13.08.2014 року, відповідно до якого ПП Тінік-Оіл (Продавець) протягом строку дії договору зобовязується за замовленням ОСОБА_5 (Покупець), за умови їх підтвердження, поставляти та передавати через мережу АЗС у власність (повне господарське відання) ОСОБА_5 нафтопродукти (товар) в асортименті: дизельне пальне не етильовані бензини А95, А-92, належної якості, що відповідає державним стандартам, в кількості, визначеній відповідно до накладних, які є невід'ємними частинами цього договору, а ОСОБА_5 зобовязується приймати товар на АЗС та оплачувати його на умовах цього договору (т.1, а.с. 34-35);

- договір №3 від 03.01.2014 року, відповідно до якого ПАТ Укрнафта (Постачальник) приймає на себе зобовязання, в межах наявних на автозаправних станціях видів та обсягів пального, здійснювати заправку автотранспорту ОСОБА_5П (Покупець) пальним для автотранспортних засобів в роздріб безпосередньо на АЗС (т.1 а.с. 36);

- договір №5 від 02.01.2013 року, відповідно до якого ПАТ Укрнафта (Постачальник) приймає на себе зобовязання, в межах наявних на автозаправних станціях видів та обсягів пального, здійснювати заправку автотранспорту ОСОБА_5П (Покупець) пальним для автотранспортних засобів в роздріб безпосередньо на АЗС (т. 1, а.с. 37);

- договір оренди транспортного засобу від 03.04.2008 року укладений між СПД ОСОБА_7 (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_5 (Орендар), відповідно до якого орендодавець передає, а орендар бере в строкове користування транспортний засіб Н/Причіп бортовий-Е FRUEHAUF-TF 34 C1 державний номер НОМЕР_3. Термін оренди складає з 03.04.2008 року по 02.04.2018 року (т.1 а.с. 38).

Також на підтвердження придбання товарів (дизельного пального, запчастин до автомобілів) було надано податкові накладні, видаткові накладні, акти списання, рахунки-фактури, квитанції, платіжні доручення. На підтвердження здійснення вантажних перевезень були надані акти прийому-здачі виконаних робіт (послуг), складені ФОП ОСОБА_5 та ПрАТ "Вінницяпобутхім", які містяться в матеріалах справи та не заперечується відповідачами.

А тому враховуючи вищезазначене суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що досліджені в судовому засіданні докази підтверджують придбання дизельного пального та запчастин до автомобілів.

Крім того, умовами договорів на організацію перевезень вантажів автомобільним транспортом № 1/15 від 01.04.2011 року та № 12/06 від 12.06.2014 року, укладеними між ПрАТ "Вінницяпобутхім" та ФОП ОСОБА_5, передбачено, виконавець надає послуги з перевезення вантажу на підставі заявки, яка подається замовником у письмовій формі (факсом), до початку завантаження, яка є невід'ємною частиною договору (п.2.2); оплата транспортних послуг проводиться замовником протягом 10 (десяти) банківських днів згідно рахунку виконавця, акта про виконання транспортних послуг, податкових накладних, оригіналів товарно-транспортних документів з відмітками вантажовідправника, вантажоодержувача, виконавця, митних органів (п. 4.1).

Однак, судом першої інстанції було застосовано п. 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, про порушення якої відповідачем в акті перевірки, взагалі, не вказувалося - не належать до складу витрат будь-які витрати не пов'язані з провадженням господарської діяльності, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що висновок перевіряючого про порушення позивачем п. 177.2 ст.177 ПК України ґрунтується виключно на тому, що ФОП ОСОБА_5 за перевіряємий період здійснював діяльність на загальній системі оподаткування, а саме: вантажні перевезення. Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_5 за 2013 рік було куплено дизельного палива 67317,08л., запчастини на суму 57942,45 грн. (без ПДВ), за 2014 рік було куплено дизельного палива 52934,11 л., запчастини на суму 84189,28 грн. (без ПДВ). До перевірки не було надано товарно-транспортні накладні, які затверджені наказом Мінтрансом, Мінстату України від 29.12.1995р. №488/346.

Тобто, з наведеного вище вбачається, що перевіряючим було зроблено висновок про порушення позивачем п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України виключно у зв'язку з неподанням товарно-транспортних накладних, документів, які б підтверджували списання дизельного палива чи договору зберігання дизельного палива, актів виконаних робіт по ремонту та заміні запчастин - тобто документів на використання придбаних матеріалів.

Зокрема, п.73.5 ст.75 Податкового кодексу України передбачено, що з метою отримання податкової інформації контролюючі органи мають право проводити зустрічні звірки даних суб'єктів господарювання щодо платника податків. Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється контролюючими органами з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків. Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб'єкту господарювання у десятиденний термін.

Натомість, в акті перевірки чітко вказано про те, що зустрічні звірки не проводилися, перевіркою не встановлено фактів здійснення самозайнятою особою операцій з суб'єктами, які мають ознаки «фіктивності». Таким чином, в матеріалах справи немає жодного належного та допустимого доказу на підтвердження нереальності господарських відносин між позивачем та ПрАТ «Вінницяпобутхім».

Крім того, відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПКУ господарською визнається діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Як встановлено судом апеляційної інстанції, що позивач отримує дохід виключно лише від здійснення свого єдиного виду господарської діяльності - діяльність вантажного автомобільного транспорту шляхом надання послуг по перевезенню вантажу єдиному його клієнту - ПрАТ «Вінницяпобутхім». При цьому, в акті перевірки, перевіряючим було вказано про те, що «розрахунки з покупцями та постачальниками проводилися у безготівковій формі.»

Також, в судовому засіданні представником позивача підтверджено факт надходження коштів від ПрАТ «Вінницяпобутхім», що не заперечується відповідачами. Доходу від заняття іншими видами діяльності чи від інших контрагентів, крім як ПрАТ «Вінницяпобутхім» за 2013-2014 роки позивачем не отримано. Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено факт, що дохід від здійснення своєї господарської діяльності за 2013-2014 роки позивач отримав виключно від ПрАТ «Вінницяпобутхім» і отримання цього доходу відповідач визнав правомірним. Зустрічної звірки в ПрАТ «Вінницяпобутхім» не проводилось.

Стосовно ненадання позивачем товарно-транспортної накладної під час перевірки, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що дійсно, в Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 р. за №128/2568, на які суд першої інстанції послався в оскаржуваному рішенні, вказано, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Однак, важливим є те, що вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). Податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на витрати від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, а Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, на які посилається податковий орган, не є законодавчим документом з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку валових витрат.

При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортними накладними не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та використання паливно-мастильних матеріалів.

Крім того, відповідно ч.ч. 1, 2 ст.48 Закон України від 05 квітня 2001 року N 2344-ІІІ «Про автомобільний транспорт» зазначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Крім того, не менш важливим є те, що за прямими нормами ч.ч. 1, 2 ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» вказані вище документи пред'являються особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, а перевіряючий податкового органу такою особою не являється, а тому позивач і не зобов'язаний був під час проведення перевірки правильності віднесення до складу валових витрат на придбання дизельного пального надавати ТТН на перевезення товару.

Таким чином, ненадання під час проведення перевірки валових витрат, пов'язаних з придбанням паливно - мастильних матеріалів, документів на підтвердження факту транспортування товару (ТТН) не може бути спростовуючим факт його придбання та використання. Відсутність заявки на перевезення у письмовій формі також не спростовує такого факту.

Таким чином, з наведеного вище випливає, що транспортні засоби, що належать на відповідному праві позивачу та використовуються ним в господарській діяльності є основними засобами. Придбання паливно-мастильних матеріалів для використання транспортних засобів за прямими їх призначеннями, запчастин для їх ремонту було обумовлено здійсненням позивачем діяльності, зазначеної у КВЕД та є витратами пов'язаними із господарською діяльністю платника, що надає беззаперечне право останньому на віднесення цих сум до переліку витрат у відповідності до п.п.138.10.2. п.138.10 ст.138, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України.

За вказаних підстав суд першої інстанції прийшов до помилкового та необґрунтованого висновку про порушення позивачем п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення форми «Р» № від 09.04.2015р. та відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Стосовно відмови в задоволенні позову позивача в частині скасування рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 09.04.2015 року, суд зазначає наступне.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем цілком правомірно було зазначено в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік суму чистого оподаткованого доходу - 4 588,00 грн. та в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік - 14 830,00 грн. та як, наслідок, цілком правильно було здійснено розрахунок суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподаткованого доходу у розмірі 34,7%, за 2013 рік в розмірі 1 592,04 грн. та за 2014 рік в розмірі 5 145,98 грн. А відтак, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що оскільки судом встановлено неправомірність віднесення позивачем до сум витрат тих витрат, які не підтверджені належними документальними доказами, то й донарахування відповідачем сум єдиного соціального внеску, суд вважає правомірним.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що ні актом перевірки, ні судом першої інстанції у винесеному рішенні не наведено мотивів не врахування у складі витрат документів, підтверджуючих придбання запчастин. Таким чином, суд першої інстанції відмовив позивачу в задоволенні позову повністю, обґрунтувавши відмову виключно тільки не врахуванням витрат по придбанню дизельного пального.

Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прийняті податкові повідомлення - рішення є не правомірними та прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки позивачем доведено та надано суду належні та допустимі докази щодо протиправності та необґрунтованості оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

З огляду на викладене, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 3 ч. 1 ст. 202 КАС України, суд апеляційної інстанції, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, вирішив скасувати її та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову у повному обсязі, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 05 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області від 09.04.2015 року № НОМЕР_2.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області № про застосування штрафних санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В.

ОСОБА_8