Справа № 826/357/15
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/357/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

15 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Старової Н.Е.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Міністра юстиції Петренка Павла Дмитровича, треті особи: Державна судова адміністрація України, Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Міністра юстиції Петренка П.Д. про визнання протиправною бездіяльності по скасуванню державної реєстрації спільного наказу Державної судової адміністрації України та Міністерства внутрішніх справ України №102/765 від 12.09.2005 "Про затвердження Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", та відповідних "Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", затверджених цих наказом; зобов'язання скасувати державну реєстрацію вищевказаного спільного наказу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Справа розглянута відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом, позивач звернувся до Міністра юстиції України з пропозицією про перегляд спільного наказу ДСА України та МВС України № 102/765 від 12.09.2005 "Про затвердження Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", зареєстрованого за №1322/11602 від 02.11.2005, та затверджених ним відповідних "Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", оскільки під час з'ясування фактичних обставин прийняття і реєстрації зазначеного акту, виявилось, що його видано на виконання Закону України "Про судоустрій" від 07.02.2002 №3018-III, який втратив чинність з набранням чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 08.07.2010 №2456-VI З.

Листом Міністерства юстиції України від 09.12.2014 № Б-22509/10.1 позивачу повідомлено, що Міністерство юстиції України зверталося до ДСА України та МВС України (повторно листом від 05.02.2015 № 16750-61-13/10.1) з вимогою переглянути вищевказаний наказ та привести його у відповідність до Законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297-VI, шляхом прийняття нового нормативно-правового акта з питання, порушеного у наказі ДСА України та МВС України від 12.09.2005 № 102/765.

Також позивачу зазначено, що накази ДСА України не підлягають державній реєстрації у Міністерстві юстиції України, оскільки відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 №12, та Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.1992 № 493/92, Державна судова адміністрація не належить до органів, нормативно-правові акти яких підлягають державній реєстрації у Міністерстві юстиції.

В обґрунтування порушених прав та інтересів, за захистом яких позивач звернувся до суду, ним додано копію постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2014 у справі №826/16215/14 за позовом до молодшого сержанта міліції Спеціального підрозділу судової міліції «Грифон» Іполітова Василя Вікторовича про визнання дій останнього щодо недопуску ОСОБА_2 до приміщення Печерського районного суду м. Києва 22.10.2014 протиправними та зобов'язання утриматися від дій, що обмежують доступ позивача до приміщень судів в робочі дні згідно із встановленим у суді розпорядком роботи. Вказаною постановою в задоволенні позовних вимог відмовлено, відтак, з огляду на зазначене відповідач по вказаній справі правомірно не допустив до приміщення Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2, відповідно судом встановлено відсутність порушення права ОСОБА_2

Крім цього, колегія суддів при розгляді даного спору не вбачає порушення особистих прав, свобод та інтересів ОСОБА_2, з огляду на таке.

Згідно положень ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Викладені висновки кореспондуються із нормами п. п. 1, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 17 КАС України.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

У даному випадку, апелянтом, крім загальних посилань, не надано жодних належних доказів порушення його особистих прав у спірних правовідносинах, як і не наведено обґрунтованих мотивів, яким чином бездіяльність відповідачів породжує, змінює або припиняє права та обов'язки ОСОБА_2 у сфері публічно-правових відносин.

Стосовно розгляду справи по суті, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п.16 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», у разі внесення змін, доповнень або визнання таким, що втратив чинність, акта законодавства, відповідно до якого прийнято нормативно-правовий акт, орган, що видав цей нормативно-правовий акт, зобов'язаний у місячний термін внести до нього відповідні зміни, доповнення або визнати його таким, що втратив чинність, що підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому цим Положенням.

Приписами п.17 зазначеного Положення передбачено, що рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта може бути скасовано у зв'язку з: виявленням обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта; набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині; одержанням повідомлення від Держпідприємництва про виявлення будь-якої обставини, визначеної у ч.1 ст.25 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" або повідомлення Держпідприємництва про зупинення дії регуляторного акта чи окремих його положень відповідно до частини восьмої статті 28 зазначеного Закону; одержанням висновку Мін'юсту, Головного управління Мін'юсту в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах Києві та Севастополі, міськрайонних (у разі утворення) управлінь юстиції про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини; виявленням порушень або недотримання вимоги пункту 16 цього Положення органом, що видав нормативно-правовий акт. До підстав для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта можуть відноситись інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.

Водночас, згідно п.4 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 31.07.2000 № 32/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 884/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.07.2000 за № 458/4679, підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є: виявлення обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта; набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині; одержання повідомлення від спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реалізації державної регуляторної політики про виявлення будь-якої обставини, визначеної у ч.1 ст.25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», або про припинення дії регуляторного нормативно-правового акта або окремих його положень відповідно до ст.28 цього Закону; одержання висновку Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах Києві та Севастополі, міжрайонних/міськрайонних (у разі утворення) управлінь юстиції про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї та практиці Європейського суду з прав людини; виявлення порушень або недотримання вимоги пункту 16 Положення органом, що видав нормативно-правовий акт; інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.

Судова колегія зауважує, що судами обох інстанцій встановлено, що на офіційному веб-порталі Судової влади України міститься інформація про те, що до наказу Державної судової адміністрації України та Міністерства внутрішніх справ України № 102/765 від 12.09.2005 "Про затвердження Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", та відповідних "Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", затверджених цих наказом, на виконання вимог Законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про міліцію» були внесені зміни, які затверджені наказом ДСА України та МВС України від 13.06.2013 №80/584, з текстом яких можна ознайомитися на вказаному веб-порталі, який на даний час є чинним (а.с.52).

З огляду на вищевказані норми законодавства та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність будь-яких обгрунтованих мотивів чи підстав для скасування державної реєстрації наказу ДСА України та МВС України №102/765 від 12.09.2005 "Про затвердження Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів».

Відносно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністра юстиції України Петренка П.Д. та зобов'язання його скасувати державну реєстрацію наказу ДСА України та МВС України № 102/765 від 12.09.2005 "Про затвердження Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", то суд першої інстанції вірно зауважив, що згідно п.18 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта проводиться органом державної реєстрації, про що повідомляється орган, що його видав, із зазначенням конкретних причин скасування, з огляду на що такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судова колегія апеляційної інстанції вказує на те, що апелянтом при апеляційному розгляді даної справи, крім посилань на норми законодавства, та на обставини справи, які правомірно спростовано судом першої інстанції, не надано мотивованих доводів та доказів, які б доводили правомірність вимог апеляційної скарги, та підтверджували протиправність дій Міністерства юстиції України, Міністра юстиції Петренка Павла Дмитровича.

Колегія суддів критично оцінює посилання в апеляційній скарзі на те, що ДСА України була ліквідована 27.06.2009 року згідно з Указом Президента України №477/2009 від 23.06.2009 року «Про визнання такими, що втратили чинність деяких указів Президента України», як такі, що не відповідають обставинам справи, та зазначає, що правовий статус та порядок діяльності ДСА України врегульовано Законом України "Про судоустрій і статус суддів", та Положенням про Державну судову адміністрацію України, затвердженим рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 №12, які є чинними.

Враховуючи вищевикладене, та відсутність порушень особистих прав апелянта та вимог закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування державної реєстрації спільного наказу Державної судової адміністрації України та Міністерства внутрішніх справ України №102/765 від 12.09.2005 "Про затвердження Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", та відповідних "Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів", затверджених цих наказом.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Відповідачі як суб'єкти владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.72 КАС України, належно обґрунтували суду правомірність своєї правової позиції.

Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 27.04.2015 року, та не можуть бути підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до ст.200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.