Справа № 813/903/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року Справа № 813/903/15

18 год. 36 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Небесна М.В.,

позивач ОСОБА_1,

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача 1 ОСОБА_3,

від відповідача 2 ОСОБА_4,

від третьої особи не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області, Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_5, про визнання дій протиправними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобовязання вчинити дії.

Суть спору.

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області (далі відповідач 1, Старосамбірська РДА, адміністрація), Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області (далі відповідач 2, Управління), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_5 (далі третя особа), в якому, з врахуванням додаткових пояснень і заяв про доповнення, зміну та уточнення позовних вимог (Т.І а.с.58-59, 66-69, 122-131, 203-206; Т.ІІ а.с.38-41) просить:

- визнати дії Старосамбірської райдержадміністрації щодо письмового попередження (лист № 01-25/2620 від 28.11.2014 року) позивача про наступне звільнення з роботи за п. 6 ст. 40 КЗпП України з 26.12.2014 року та щодо направлення листа до департаменту соціального захисту населення Львівської облдержадміністрації на погодження звільнення позивача з 26.12.2014 року протиправними;

- визнати незаконними та скасувати розпорядження Старосамбірської районної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1» № 214/07-01 К-1 від 23.12.2014 року та розпорядження Старосамбірської районної державної адміністрації № 78/07-01 К-1 від 24.06.2015 року "Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації "Про звільнення ОСОБА_1" від 23.12.2014 року № 214/07-01 К-1;

- поновити позивача на роботі на посаді начальника Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації з 26.12.2014 року;

- стягнути з Старосамбірської районної державної адміністрації на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 101,8 грн.;

- зобовязати Старосамбірську районну державну адміністрацію призначити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік у розмірі не менше середньомісячного заробітку;

- зобовязати Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації забезпечити розгляд щодо призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АГД 053300 та щодо здійснення заходів по забезпеченню його оплати;

- зобовязати Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації забезпечити розгляд щодо призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності серії АГЛ 561646 та щодо здійснення заходів по забезпеченню його оплати;

- стягнути з Старосамбірської районної державної адміністрації на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (з 26.12.2014 року по 22.01.2015 року) у звязку із затримкою видачі трудової книжки з вини Старосамбірської районної державної адміністрації;

- стягнути з Старосамбірської районної державної адміністрації на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 4000 грн.;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення відбулося з порушеннями трудового законодавства. Зокрема, дії відповідача 1 з отримання згоди на звільнення працівника були незаконними; звільнення відбулося під час відпустки, в межах якої позивач перебувала на лікарняному; не запропоновано позивачу іншу посаду у Старосамбірській РДА, затримано видачу трудової книжки позивачу; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік не призначено; листки непрацездатності не оплачено.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги повністю, просили позов задовольнити.

Представник відповідача 1, Старосамбірської районної державної адміністрації, у судовому засіданні проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмових запереченнях /Т.І. а.с.90-93/, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, а дії та рішення Старосамбірської районної державної адміністрації правомірними, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача 2, Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації, у судовому засіданні проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмових запереченнях та додаткових поясненнях /Т.І а.с.82-83, 180/ вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, а дії та рішення Управління правомірними, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, ОСОБА_5, у судовому засіданні проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмових поясненнях /Т.І а.с.89; Т.ІІ а.с.1-2/, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, а дії та рішення відповідачів правомірними, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд заслухав пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

Згідно з записами у трудовій книжці ОСОБА_1 склала присягу державного службовця 14.10.2005 року та того ж дня їй присвоєно 11 ранг державного службовця.

Розпорядженням голови Старосамбірської РДА від 17.01.2011 року № 5-о/с/01-07 ОСОБА_1 призначено за конкурсом на посаду начальника Управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації.

Управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації відповідно до розпорядження від 31.10.2012 року № 84-о/с/01-07 перейменовано в управління соціального захисту населення райдержадміністрації /Т.І а.с.10-14/.

Розпорядженням першого заступника голови Старосамбірської РДА від 23.12.2014 року № 214/07-01 К-1 відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40, ст. 44 Кодексу законів про працю України та на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2014 року № 813/7707/13-а і постанови про відкриття виконавчого провадження відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області № 42783255 від 02.04.2014 року, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління соціального захисту населення райдержадміністрації 26.12.2014 року у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу /Т.І а.с.15/.

Розпорядженням голови Старосамбірської РДА від 24.06.2015 року № 78/07-01 К-1, відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України та у звязку із встановленням факту тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 з 23.12.2014 року по 22.01.2015 року, в п. 1 розпорядження «Про звільнення ОСОБА_1» від 23.12.2014 року № 214/07-01 К-1 дату звільнення 26.12.2014 року змінено на 26.01.2015 року.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з ч. 3 цієї ж статті, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сфера трудових відносин всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини врегульована Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Щодо покликань позивача на незаконність його звільнення суд враховує наступне.

Випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу передбачено ст. 40 КЗпП України, згідно з п. 6 ч. 1 якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

З розпорядження першого заступника голови Старосамбірської РДА від 23.12.2014 року № 214/07-01 К-1 судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління соціального захисту населення райдержадміністрації 26.12.2014 року, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40, ст. 44 Кодексу законів про працю України та на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2014 року у справі № 813/7707/13-а і постанови про відкриття виконавчого провадження відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області № 42783255 від 02.04.2014 року, у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу /Т.І а.с.15/.

Також, судом встановлено, що рішення суду про поновлення ОСОБА_5 на посаді виконано Старосамбірською РДА ще 23.05.2014 року /Т.І а.с.53/.

Згідно з ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Вищевказані обставини сторонами визнаються, сумнівів щодо їх достовірності та добровільності їх визнання немає, а тому суд звільняє сторін від доказування цих обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Судом з матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що з 23.05.2014 року і до дати звільнення включно ОСОБА_1 перебувала або на лікуванні, або у відпустці /Т.І а.с.168-171/.

З метою перевірки факту наявності вакантних посад за період з 23.05.2014 року і по дату звільнення ОСОБА_1 судом витребувано у відповідача 1 відповідну інформацію та встановлено, що в межах цього періоду вакантними були посади першого заступника голови, завідувача сектору взаємодії з правоохоронними органами, забезпечення оборонної та мобілізаційної роботи, запобігання та виявлення корупції, начальника відділу економічного розвитку, діловода, водія /Т.І а.с.136-139/.

Представник відповідача 1 стверджує, що голова Старосамбірської РДА неодноразово пропонував ОСОБА_1 зайняти вакантні посади, однак та відмовлялася. Проте, суд не бере до уваги такі покликання відповідача 1, оскільки пропонування позивачу будь-яких посад, як і відмова позивача від обіймання їх не підтверджено жодними письмовими доказами у справі.

Також, відповідач 1 покликається на те, що з 23.05.2014 року і по день звільнення позивач перебувала або у відпустках або на лікарняних листках, що унеможливлювало письмове її повідомлення про наявність вакантних посад. Однак судом встановлено, що під час перебування позивача у відпустці відповідачем 1 направлено ОСОБА_1 листа від 28.11.2014 року № 01-25/2620 з повідомленням про наступне її звільнення /Т.І а.с.101/, а листом від 01.12.2014 року № 01-25/2643 повідомлено Львівську ОДА про наявність вакантної посади діловода. Відтак, відповідач 1 у такий же спосіб листом мав можливість та повинен був повідомити позивача про наявність тої чи іншої вакантної посади у райдержадміністрації, а тому суд не бере до уваги покликання відповідача 1 у цій частині.

Таким чином, суд погоджується з наявністю у відповідача 1 права на звільнення з посади працівника у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, проте у такому разі повинна бути дотримана процедура звільнення, зокрема, розглянута можливість переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу, чого відповідачем 1 зроблено не було.

Також, суд не бере до уваги покликання представника позивача на те, що слід поновити позивача на посаді з дня звільнення, тобто з 26.12.2014 року, оскільки день звільнення з роботи вважається останнім робочим днем. Крім того, Старосамбірською РДА видано ОСОБА_1 довідку про нараховані та виплачені доходи станом на 26.12.2014 року /Т.І а.с.22/.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем 1 процедури звільнення, що мало наслідком порушення права позивача на працю, а отже розпорядження Старосамбірської РДА від 23.12.2014 року № 214/07-01 К-1 «Про звільнення ОСОБА_1» слід визнати протиправним та скасувати, поновити позивача на посаді начальника Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації з 27.12.2014 року.

При цьому, суд не бере до уваги покликання позивача на те, що звільнення відбулося під час перебування позивача на лікарняному, оскільки жодних доказів обізнаності відповідача про цей факт в момент видання розпорядження про звільнення суду не надано. Крім того, з метою усунення порушення процедури звільнення позивача в частині дати звільнення, дізнавшись у судовому засіданні про те, що позивач перебувала на момент її звільнення і до 22.01.2015 року на лікарняному листку, відповідач 1 розпорядженням від 24.06.2015 року № 78/07-01 К-1 змінив розпорядження від 23.12.2014 року № 214/07-01 К-1 в частині дати звільнення та визначив датою звільнення 26.01.2015 року, усунувши таким чином це порушення.

Однак, враховуючи висновок суду про протиправність та необхідність скасування розпорядження «Про звільнення ОСОБА_1» від 23.12.2014 року № 214/07-01 К-1, слід також визнати протиправним та скасувати розпорядження від 24.06.2015 року № 78/07-01 К-1 про внесення змін в частині дати звільнення ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З довідки № 1168/06 від 09.06.2015 року судом встановлено, що середньомісячний заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення становив 2188,80 грн., а середньоденний 101,80 грн. /Т.І а.с.235/

Згідно з довідкою Старосамбірського районного центру зайнятості від 25.06.2015 року № 1030 ОСОБА_1 в період з 01.01.2015 року по 01.04.2015 року не знаходилася на обліку як безробітна в Старосамбірському РЦЗ /Т.ІІ а.с.43/.

Також, ОСОБА_1 пояснила суду, що з 01.04.2015 року працює у Старосамбірській районній раді, та отримує там заробітну плату, про що надала довідку /Т.ІІ а.с.44/.

Таким чином, з врахуванням того, що до 22.01.2015 року включно позивач перебувала на лікарняному, вимушений прогул ОСОБА_1 становить 47 робочих днів, з чим сторони погодилися. Тому, з розрахунку середньоденної заробітної плати позивача 101,80 грн., слід зобовязати відповідача 1 виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу у сумі 4784,60 грн.

Щодо покликань позивача на протиправність дій Старосамбірської РДА щодо попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення з роботи за п. 6 ст. 40 КЗпП України з 26.12.2014 року та щодо направлення листа до Департаменту соціального захисту населення Львівської облдержадміністрації на погодження звільнення ОСОБА_1, суд враховує наступне.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору з працівником є поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Згідно з розпорядженням голови Старосамбірської РДА від 12.11.2014 року № 195/07-01 К-1 ОСОБА_1 надано додаткові оплачувані відпустки; зобовязано провести нарахування і виплату коштів на відпустку; зобовязано направити листа до департаменту соціального захисту населення Львівської ОДА на погодження звільнення ОСОБА_1; зобовязано направити ОСОБА_1 попередження про наступне звільнення з роботи за п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України /Т.І а.с.102/.

Старосамбірською РДА направлено ОСОБА_1 листа від 28.11.2014 року № 01-25/2620 з повідомленням про наступне її звільнення /Т.І а.с.101/.

З матеріалів справи судом встановлено, що 23.12.2014 року відповідачем 1 отримано погодження щодо звільнення ОСОБА_1 від Управління соціального захисту населення Львівської ОДА, що зареєстровано у журналі вхідної кореспонденції /Т.І а.с.184-186/.

Покликання позивача, що таке погодження звільнення ОСОБА_1 надійшло до Старосамбірської РДА і мало бути зареєстровано 17-18.12.2014 року, а тому позивача звільнили несвоєчасно (поза межами 3-денного строку після отримання погодження Львівської ОДА) суд до уваги не бере, оскільки таке твердження не знайшло підтвердження доказами у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

З позиції суду, дії які вчиняв відповідач щодо попередження про наступне звільнення та погодження звільнення позивача є частиною порядку та процедури звільнення позивача та, зокрема, саме ці дії, які позивач виділив окремою позовною вимогою, не призвели до порушення прав позивача. З врахуванням визнання судом протиправності розпорядження про звільнення позивача, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Щодо позовних вимог про зобовязання Управління забезпечити розгляд питання стосовно призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності та вжиття заходів для їх оплати суд враховує наступне.

З матеріалів справи судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач зверталася до відповідача 2 з вимогою оплати листка непрацездатності серії АГД 053300 виданого Дрогобицьким міським пологовим будинком від 11.11.2014 року, яким засвідчено період тимчасової непрацездатності з 20.10.2014 року по 11.11.2014 року та листка непрацездатності серії АГЛ 561646, яким засвідчено період непрацездатності з 23.12.2014 року по 22.01.2015 року /Т.І а.с.19-20/. Однак, відповідачем 2 в оплаті даних листків непрацездатності відмовлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими похованням від 18.01.2001 р. № 2240-ІІІ (втратила чинність 01.01.2015 року) та вимог ч. 1 ст. 18 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування" страхуванню у звязку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування" допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування" матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на основі трудового договору (контракту), призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України). Таким чином, застрахований працівник, страховий випадок щодо якого настав до моменту звільнення, є застрахованим, а допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується йому за весь період до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи.

Таким чином, суд зважає на покликання представників відповідачів 1, 2 про необізнаність щодо перебування позивача на лікарняному листку під час звільнення, однак, з врахуванням того, що страховий випадок настав до моменту звільнення та того, що саме звільнення суд вважає незаконним, листів відповідача 2 до позивача з проханням надати листки непрацездатності для вирішення питання щодо їх оплати /Т.ІІ а.с.20-21/, та у звязку з тим, що станом на час закінчення розгляду справи в суді листки непрацездатності не оплачені, позов у цій частині слід задовольнити.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Старосамбірської РДА призначити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік суд враховує наступне.

Листом від 27.11.2014 року № 01-25/2597 голова Старосамбірської райдержадміністрації на заяву ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у звязку з тривалим лікуванням повідомив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" головам райдержадміністрацій надається право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у межах затвердженого фонду оплати праці. Оскільки в кошторисі витрат на 2014 рік видатки на допомогу для вирішення соціально-побутових питань не передбачені, райдержадміністрація відмовляє у наданні такої допомоги /Т.І а.с.17/.

Водночас, позивачем до матеріалів справи долучено наказ начальника Управління соціального захисту населення ОСОБА_6 від 24.12.2014 року про надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань працівникам управління ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 /Т.І а.с.18/.

Представником відповідача 2 надано суду витяг з колективного договору управління соціального захисту населення Старосамбірської РДА на 2014-2019 роки, в п. 3.6 якого зазначено, що у разі скрутного матеріального становища працівникам управління при наявності коштів може надаватися матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових умов у розмірі середньомісячної заробітної плати /Т.І а.с.182-183/.

Таким чином, відповідач стверджує, що виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових умов є правом, а не обовязком відповідача, а отже дискреційним повноваженням. Крім того, пояснив суду, що на момент відмови у виплаті матеріальної допомоги ОСОБА_1 27.11.2014 року коштів не було, однак на момент прийняття рішення про виплату матеріальної допомоги іншим працівникам управління 24.12.2014 року певна сума коштів вивільнилася за рахунок економії, що дозволило задовольнити їх заяви.

Відтак, суд зважає на покликання позивача щодо невиплати їй матеріальної допомоги, однак погоджується з твердженням відповідача 2 про те, що відповідне рішення є правом, а не обовязком субєкта владних повноважень. Крім того, суд не бере до уваги покликання представника позивача на те, що матеріальна допомога мала бути виплачена при звільненні позивача, оскільки розпорядження про звільнення видане 23.12.2014 року, а рішення про виплату матеріальної допомоги іншим працівникам 24.12.2014 року. Тому у задоволені цієї позовної вимоги слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Старосамбірської РДА середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (з 26.12.2014 року по 22.01.2015 року) у звязку із затримкою видачі трудової книжки з вини Старосамбірської РДА суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач звільнена розпорядженням від 23.12.2014 року з зазначенням дати звільнення 26.12.2014 року /Т.І а.с.105/. Однак, у день звільнення позивач перебувала на лікарняному листку, а тому трудову книжку отримала лише 23.01.2015 року. Вказана обставина сторонами не заперечується.

Згідно з п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

На виконання даного положення відповідачем 1 листом від 23.12.2014 року № 01-25/2869 повідомлено позивача про надання відпустки із наступним звільненням з 26.12.2014 року та про необхідність з'явитися в сектор кадрової роботи апарату райдержадміністрації для отримання трудової книжки /Т.І а.с.104/.

Суд не бере до уваги покликання позивача про передчасність цього листа, оскільки в самому листі від 23.12.2014 року та у розпорядженні про звільнення від 23.12.2014 року зазначено дату звільнення 26.12.2014 року. Раніше за встановлену дату звільнення трудову книжку позивачу не видали, а тому підстав вважати, що такими діями відповідача 1 порушено права позивача немає.

Суд зважає на покликання позивача про те, що адреса зазначена у листі відповідача 1 від 23.12.2014 року з повідомленням про майбутнє звільнення та необхідність отримання трудової книжки (вул. Б.Хмельницького,21 м. Старий Самбір Львівської області) не співпадає з офіційною адресою зазначеною в особовій справі позивача (вул. Лева Галицького,117/2а м. Старий Самбір Львівської області), однак під час судового розгляду позивач зізналася, що така адреса могла бути вказана на конвертах з листами позивача під час переписки з райдержадміністрацією. Відповідач, також, надав конверт в якому отримано листа ОСОБА_1 від 15.10.2014 року про виплату винагороди за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обовязків /Т.І а.с.191/, на якому вказана адреса: вул. Б.Хмельницького, 21 м. Старий Самбір Львівської області /Т.І а.с.189/, та пояснив, що для зручності позивача продовжив листування з нею за цією адресою.

Крім того, враховуючи те, що позивач перебувала на лікарняному до 22.01.2015 року включно, а трудову книжку отримала в райдержадміністрації 23.01.2015 року, одразу після одужання, суд не вважає права позивача у цій частині порушеними, а відтак відмовляє у задоволенні цієї позовної вимоги.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідачів суд враховує наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Питання практики застосування положень щодо відшкодування моральної шкоди висвітлено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з п. 4 якої позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З врахуванням того, що позивач з 23.05.2014 року і на момент звільнення перебувала на лікарняних листках та відпустках, а про своє звільнення дізналася 22.01.2015 року, жодних доказів завдання моральної шкоди суду не надала, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя, суд не вважає покликання позивача про завдання їй під час звільнення моральної шкоди обґрунтованим та дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині скасування розпоряджень голови райдержадміністрації про звільнення позивача та про зміну дати звільнення, оплати листків непрацездатності, а також про виплату позивачу заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 136, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області № 214/07-01 К-1 від 23.12.2014 року про звільнення ОСОБА_1.

3. Визнати протиправним та скасовувати розпорядження Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області № 78/07-01 К-1 від 24.06.2015 року про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації "Про звільнення ОСОБА_1" від 23.12.2014 року № 214/07-01 К-1.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області з 27.12.2014 року.

5. Стягнути з Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4784 (чотири тисячі сімсот вісімдесят чотири грн.) 60 коп.

6. Зобов'язати Управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 допомоги по тимчасовій непрацездатності згідно з листом непрацездатності серії АГД № 053300.

7. Зобов'язати управління соціального захисту населення Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 допомоги по тимчасовій непрацездатності згідно з листом непрацездатності серії АГЛ № 561646.

8. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

9. Постанову в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на її користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2188 (дві тисячі сто вісімдесят вісім грн.) 80 коп. звернути до негайного виконання.

10. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 13.07.2015 року.

Суддя Кравців О.Р.