Справа № 815/2183/15
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 р. Справа № 815/2183/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Лукянчук О.В.

суддів Градовського Ю.М.

ОСОБА_1

при секретарі - Паламарчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27.02.2015 року № 137-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 137-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог зазначається, що в 2014 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року № 137-15 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин. Позивач є громадянином ОСОБА_4 Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач є мешканцем міста Дейр-ез-Зор, який на сьогоднішній день є одним з центрів бойових дій. На початку подій у ОСОБА_5 дотримувався опозиційних поглядів, є військовозобов'язаним, але не бажає приймати участь у військових діях в своїй країні, оскільки вважає можливим лише мирне вирішення конфлікту у державі. Зокрема, приймав участь у мирних акціях протесту щодо незгоди з позицією влади ОСОБА_5 із застосуванням сили щодо власного народу. Позивач побоюється рекруту як з боку представників державних структур країни, так і з боку різних військових угрупувань. Представники спецслужб ОСОБА_5 переслідували всіх хто проявляв незадоволення діями влади, через що позивачу загрожує небезпека у разі повернення на Батьківщину. Окрім того, загальна ситуація в країні, яка характеризується постійними бойовими діями, високим рівнем не вибіркового насилля, повсюдним порушенням прав людини, гуманітарною кризою та таке інше - все це змушує позивача звертатися за захистом в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27.02.2015 року № 137-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення, - задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України № 137-15 від 27.02.2015 року.

Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено .

В апеляційній скарзі апелянтом ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, що мають значення для справи, наслідком чого стало постановлення необґрунтованого та неправомірного рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи справу, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_4 Арабської Республіки, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що позивач виїхав з ОСОБА_5 09.03.2011 року, вирушивши автомобілем до кордону з Туреччиною, м. Газіантеп, після чого вилетів літаком, авіарейсом Газіантеп - Стамбул - Одеса. На територію України прибув 10.03.2011 року офіційно, на підставі національного паспорту та візи типу «О». 05.07.2011 року позивач звертався з заявою про надання статусу біженця та додаткового захисту до ГУ ДМСУ в Одеській області, проте 26.07.2011 року на підставі висновку відділу у справах біженців позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Позивач вказане рішення оскаржив до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні - відмовлено.

30 жовтня 2014 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, позивач в заяві зазначив, що за час перебування в Україні в ОСОБА_5 розпочалось соціально-політичне загострення, тому заявник вирішив не повертатися на Батьківщину. За словами заявника, через декілька днів, з моменту розпалення соціально-політичного напруження в ОСОБА_5, він приймав участь у мітингу, який проходив у м. Києві. За інформацією особової справи, відео, яке було записано під час мітингу, було передано до ОСОБА_5, через що було затримано брата заявника. Позивач стверджує, що він декілька разів приймав участь в мітингах, які проходили в м. Києві та в м. Одесі. Родичі заявника попередили його, щоб він на територію ОСОБА_5 більше не повертався, тому що його можуть заарештувати. Також, за словами позивача, при поверненні на Батьківщину на нього чекає військовий призов до лав армії, проте він не бажає приймати участь у військових діях в своїй країні, оскільки вважає можливим лише мирне вирішення конфлікту у державі.

14.11.2014 року наказом першого начальника Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_3 .

12.01.2015 року за результатами розгляду особової справи заявника № 2014OD0279 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_5 ОСОБА_7 ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» . Так, зокрема, на підставі наданих заявником відомостей, співробітники Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області дійшли висновку, що заявник не потребує міжнародного захисту, як біженець у розумінні Конвенції 1951 року. Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, співробітник Управління дійшла висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України № 137-15 від 27 лютого 2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

09 квітня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 187 від 19.03.2015 року .

Вирішуючи спірне питання та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту ДМСУ не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в ОСОБА_5, а сам висновок ГУДМС України в Одеській області не містить детального аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_5, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З огляду на викладене, підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися компетентним органом з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Слід зазначити, що у грудні 2012 року Управління Верхового Комісара ООН опублікувало Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають ОСОБА_4 Арабську Республіку, в яких зазначається, що Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у ОСОБА_5 збройним конфліктом не міжнародного характеру. У документі наводяться подробиці впливу конфлікту на гуманітарну ситуацію та ситуацію з правами людини, зокрема, дітей та палестинських біженців. У результаті напруженої ситуації, що склалася у ОСОБА_5, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття «біженець» за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист.

Крім того, 22.10.2013 року Управління Верхового Комісара ООН опублікувало оновлену редакцію документа «Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають ОСОБА_4 Арабську Республіку» зі змісту якого вбачається, що після опублікування попередньої редакції вказаних Рекомендацій збройний конфлікт в ОСОБА_5 продовжує загострюватися, в результаті чого вибухнула масштабна гуманітарна криза. УВКБ ООН, як і раніше наголошує, що більшість громадян ОСОБА_5, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття «біженець» за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист. Також, у документі дається перелік вразливих груп осіб, серед яких, зокрема, особи, що ухиляються від військової служби, палестинські біженці, групи національних меншин.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 22.10.2013 року зазначено, що конфлікт характеризується неувагою до захисту цивільного населення, оскільки сторони конфлікту постійно переступають норми міжнародного гуманітарного права та скоюють інші серйозні порушення прав людини та посягання на них, у тому числі, але не тільки: свавільні арешти, катування та інші форми жорсткого погодження, насильницькі зникнення, викрадення, сумарні та позасудові страти, примусові переміщення та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

За змістом пп. 2, 4 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають ОСОБА_4 Арабську Республіку від 27.10.2014 року (ІІІ редакція) на даний момент майже всі райони країни (ОСОБА_5) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. За наявними даними, до квітня 2014 кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисяч осіб. Найбільше число документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції ОСОБА_8, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і ОСОБА_6.

У п. 31 вказаних Рекомендацій УВКБ зазначає, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в ОСОБА_5, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до п. 34 вказаних Рекомендацій УВКБ ООН, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з ОСОБА_5 держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами ОСОБА_5, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

За інформацією по країні походження з сайту http://www.refworld.org.ru/docid/5524f1e54.html, з публікації 27.03.2015 року, ситуація в ОСОБА_5 значно погіршилась, а коштів, які виділяються на гуманітарну допомогу не досить для забезпечення потреб мирного населення.

Також зазначено, що в результаті конфлікту, який продовжується вже чотири роки, загинуло 220 тисяч осіб. Більше 12 млн. потребують життєво необхідної допомоги.

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у ОСОБА_5 на даний момент: Оперативне ОСОБА_9 0ffїсе Великобританії по ОСОБА_5 від 15.01.2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): «...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в ОСОБА_5, коли заявник є дезертиром з ОСОБА_4 армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму».

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, висновки управління, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ґрунтується на недоведеності заявником фактів серйозності та не вибірковості загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

В свою чергу, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що при розгляді матеріалів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Управління у повному обсязі не врахувало загальновідомі відомості щодо подій у ОСОБА_5, не відобразило зазначене у своєму висновку та не навело доводів щодо неврахування цих загальновідомих відомостей.

Згідно п. 11 Рекомендацій УВКБ ООН від 22.10.2013 року сірійці потребують міжнародного захисту до тієї пори, доки ситуація з безпеки та дотримання прав людини в ОСОБА_5 не буде поліпшена та не будуть утворені умови для добровільного повернення та поваги до людської гідності. В п.14 Резолюції визначено, що клопотання громадян ОСОБА_5 щодо міжнародного захисту повинні розглядатись на підставі справедливих та ефективних процедур. В тих випадках - все більш виключних-де критерії включення згідно Конвенції 1951р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття "біженець", які сформовані в регіональних документах про біженців, або інші форми міжнародного захисту, у тому числі додаткового захисту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 ОСОБА_3 посилався на побоювання повертатися у країну громадянської належності, в якій йде війна.

В свою чергу, з огляду на загальнодоступну інформацію, ситуація в ОСОБА_5 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

У своєму висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, Головне управління міграційної служби в Одеській області посилалось також на те, що позивач прибув на територію України у березні 2011 році до початку військового конфлікту в ОСОБА_5, а основною метою його виїзду з країни було бажання продовжувати навчання, не відповідає положенням п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про безпідставність таких висновків відповідача, з огляду на те, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Що стосується посилання апелянта на проживання родичів заявника у м. Дейр-ез-Зор ОСОБА_5, колегія суддів вважає, що вказані обставини не можуть бути перешкодою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту з урахуванням обставин, зазначених заявником, які стосуються його особисто та з врахуванням загальновідомих відомостей.

З огляду на все вищезазначене, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не здійснив перевірку усіх обставин, викладених позивачем, що призвело до порушення принципу рівності перед законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що прийняте Державною міграційною службою України рішення №137-15 від 27.02.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів вважає вірною думку суду першої інстанції стосовно необхідності саме зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до чинного законодавства виключна компетенція щодо прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить саме Державній міграційній службі України

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст.200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В.Лукянчук

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: К.В. Кравченко