Справа № 809/4406/14
Суддя: Гулид Роман Методійович
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 р. Справа № 876/4860/15

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді Гулида Р.М.,
суддів Каралюса В.М., Затолочного В.С.,
при секретарі судового засідання Корнієнко О.А.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Демяніва І.М.,
представника відповідача Боберського І.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністра оборони України про визнання бездіяльності щодо не скасування наказу за №01589 від 08.07.1994 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за станом здоров`я протиправною, зобов`язання скасувати вказаний наказ.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що Міністр оброни України в порушення статтей 19 та 40 Конституції України, чинного законодавства та власних обов`язків протиправно 08.12.2014 року за зверненням позивача відмовив у задоволенні клопотання про скасування наказу про його звільнення за наказом №01589 від 08.07.1994 року з військової служби за станом здоров`я. Представник позивача вказав на те, що відповідач будучи в повній мірі проінформованим про порушення прав позивача при його звільненні з військової служби 08.07.1994 року, за зверненням від 29.10.2014 року не виконав свого обов`язку та не реалізував надані йому повноваження на скасування раніше виданих наказів. При цьому, в обґрунтування дотримання строків звернення до суду зазначив, що предметом позову є бездіяльність відповідача, яка була допущена 08.12.2014 року за наслідками розгляду скарги представника позивача від 29.10.2014 року.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року, в задоволенні позову - відмовлено.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задоволити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а допущена упереджена оцінка зібраних доказів та довільне трактування законодавства за текстом постанови, не відповідає фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог.
Заслухавши доповідача - суддю Львівського апеляційного адміністративного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, мотивуючи це наступним.
Судом першої інстанції встановлено, що за наслідками розгляду скарги представника позивача від 29.10.2014 року Міністерством оборони України 08.12.2014 року, в термін визначений статтею 20 Закону України Про звернення громадян надано письмову відповідь №226/2/5099, в якій викладено інформацію про її розгляд і дано роз`яснення на поставлені у скарзі питання.
Відтак, зазначена обставина не підтверджує протиправність дій відповідача щодо неналежного розгляду скарги позивача.
Відносно наявності чи відсутності обов`язку у Міністра оборони України в грудні 2014 року вирішувати питання про скасування наказу про звільнення позивача з військової служби, яке мало місце 08.07.1994 року, слід вказати наступне.
Спірні правовідносини з приводу звільнення позивача із служби в Збройних силах України мали місце у 1994 році, а тому до даних відносин підлягають застосування норми Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України, затвердженого Указом Президента України №174/93 від 13.05.1993 року та Інструкції про порядок застосування в Збройних силах України Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, введеного в дію наказом Міністра оборони України №141 від 30.06.1993 року.
Теперішні повноваження відповідача виписані в Положенні про Міністерство оборони України, яке затверджене Указом Президента України від 06.04.2011 року за №406/2011.
Відповідно до змісту підпунктів 1, 14, 22 пункту 10 Положення про Міністерство оборони України, Міністр оборони України очолює Міноборони України, здійснює керівництво його діяльністю; призначає на посади та звільняє з посад у встановленому порядку військовослужбовців; підписує накази Міноборони України та дає обов`язкові до виконання державними службовцями, військовослужбовцями, іншими працівниками апарату Міноборони України доручення.
Згідно пунктів 83, 84, 85, 86 Інструкція №141, особи офіцерського складу підлягають звільненню за станом здоров`я (підпункт в пункту 65 Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України) по обмеженій здатності до військової служби на підставі висновку військово-лікарської комісії за особистим бажанням офіцерів, або якщо вони не можуть за станом здоров`я виконувати обов`язки на своїх посадах і відсутня можливість їхнього переміщення на посаду у відповідному виді, роді військ, військовому окрузі. Перед поданням осіб офіцерського складу до звільнення з військової служби уточнюються дані про проходження ними дійсної служби.
З особами офіцерського складу, котрі подаються на звільнення, проводяться співбесіди: з генералами й адміралами у Центральному апараті міністерства оборони України безпосереднім начальником, або заступниками Міністра оборони України, командуючими видами Збройних сил.
Як вбачається з матеріалів справи, в ході проведених співбесід позивач не заперечував проти видання наказу про його звільнення з фактично займаної посади і підстав звільнення чи встановленого розміру грошового утримання не оспорював.
Підпункт «є» пункту 33 Тимчасове положення про проходження військової служби громадянами України передбачав, що необхідність і терміновість переміщення осіб офіцерського складу, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, визнаних військово-лікарською комісією придатними за станом здоров`я до нестройової служби у мирний час, з посад, що вони займають, на інші посади, обов`язки за якими вони можуть виконувати з урахуванням стану здоров`я, показників професійно-психологічного добору, підготовки і досвіду служби, визначаються прямим начальником від командира військової частини і вище на підставі висновку військово-лікарської комісії.
Згідно п. 94 Інструкції №141, видання наказів по особовому складу про звільнення осіб офіцерського складу з військової служби, підстави звільнення (пункт 65 Положення) зміні не підлягають, якщо при звільненні не допущені порушення існуючого законодавства й не визначалися нові обставини, пов`язані із звільненням.
Отже, враховуючи вимоги наведених норм законодавства, колегія суддів констатує, що військовослужбовець використовуючи своє право на звільнення за пп. в п. 65 Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України, не ставив під сумнів відповідність займаної ним посади до штатного розпису армійського корпусу та не домагався збільшення грошового забезпечення для призначення пенсії, оскільки звільнявся з посади, яку фактично обіймав згідно записів персональної офіцерської книжки.
Поряд з цим, позивач звернувся із скаргою через 20 років з дня фактичного звільнення з військової служби - 08.07.1994 року, а питання про протиправність наказу про своє звільнення у строки визначені чинним на час звільнення законодавством не порушував, як і не порушував питання про протиправність і скасування наказу про своє звільнення з часу, коли дізнався про зміну посади з якої його було звільнено, у відповідності до штатного розпису армійського корпусу.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в даній справі у суду відсутні правові підстави вирішувати питання про протиправність бездіяльності Міністра оборони України по не вчиненню дій і прийняття рішень у питаннях, які входять до його повноважень, а не обов`язків.
Крім цього, у відповідності до Положення про Міністерство оборони України, відповідач не наділений повноваженням скасовувати раніше видані накази Міністрів оборони України та із значним збігом розумних процесуальних строків давності.
Жодних інших доказів, які б спростовували зазначені обставини по справі позивачем не було надано, а відтак стало очевидним, що позовні вимоги є безпідставними і не підлягають до задоволення.
Таким чином, перевіривши дійсні обставини по справі та додатково проаналізувавши зібрані документальні докази, колегія суддів прийшла до неспростовного переконання про те, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.200 КАС України, правильно встановив обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року у справі №809/4406/14 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.М. Гулид

Судді: В.М. Каралюс

В.С. Затолочний

Повний текст ухвали виготовлено 13.07.2015 року