Справа № 826/19318/14
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Мамчура Я.С.,

Шостака О.О.,

при секретарі: Оліщук А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Громадянина Сирії ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Сирії ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сирії ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України та просив визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 14.10.2014 № 527-14 про відмову у визнанні біженцем та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є незаконним та необґрунтованим, прийнято з численними порушеннями процедури, передбаченої чинним законодавством України, а тому просить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про надання йому статусу біженця, оскільки, що ситуація, яка склалася в країні його походження, свідчить про грубе та систематичне порушення прав людини, а також про наявну небезпеку для його життя і здоров'я.

Сторони в судове засідання не з'явилися. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін. Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 17.09.2012 звернувся за отриманням захисту на території України, однак отримав відмову.

15 квітня 2014 року позивач повторно звернувся до міграційного органу із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що за час перебування в Україні, істотно погіршилась, а ситуація в країні його походження, зокрема, мирний конфлікт не було вирішено, а навпаки, з'явилися ще більші ризики переслідувань через релігійні і політичні причини, для таких груп населення, як суніти, та осіб, які обліковуються в запасі озброєних сил, і ухиляються від повторного призову.

08 Травня 2014 року документи громадянина Сирії ОСОБА_4 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняті до розгляду відповідно до наказу ГУ ДМС України в м.Києві від 08.05.2014 № 225.

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_4 та поданої ним заяви, 11.08.2014 ГУ ДМС України в м.Києві оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Сирії ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14 Жовтня 2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 527-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказану відмову необґрунтованою позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що заявник має ознаки економічного мігранта, з огляду на що, суд погодився з висновком ГУ ДМС України в м. Києві про те, що позивач не надав достовірних та правдивих фактів можливої загрози життю та визнав, що рішення відповідача від 14.10.2014 № 527-14 про відсутність підстав до визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого:

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13, 14 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з вказаними положеннями Закону (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особами, які потребують тимчасового захисту, визнаються іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

За приписами частин першої і п'ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є громадянином Сирії, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Алеппо, сімейний стан - неодружений, за національністю - сирієць, за віросповіданням - мусульманин.

До України позивач прибув нелегально потягом у липні 2012 року. Документ, який посвідчує особу, закордонний паспорт громадянина Сирії № НОМЕР_1.

В ході співбесіди в органі міграційної служби 25.06.2014 позивач повідомив, що є військовозобов'язаним, служив в місті Хомс, однак свій військовий квиток загубив 10 років тому, наразі він є резервістом і ухиляється від призову.

При цьому свої побоювання щодо можливої загрози його здоров'ю та життю в країні походження обґрунтував тим, що у разі повернення в Сирію він зобов'язаний служити в армії. З даного приводу колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, згідно п. 169 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно о конвенції 1951 року та протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженця) дезертир або особа, яка ухиляється від призову, можуть розглядатися як біженці, якщо зможуть довести, що за вчинення військового правопорушення вони б були піддані занадто тяжкому покаранню з огляду на їх расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи, або за політичні переконання. Це також відноситься до осіб, які можуть довести, що в них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань з вказаних мотивів, незалежно від покарання за дезертирство.

Водночас, в ході судового розгляду було встановлено, що ще 29.10.2013 Президентом Сирії було оголошено амністію 29.10.2013 за дезертирство та ухилення від військової служби, а тому, на переконання колегії суддів, вказана обставина не може бути підставою до надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, як повідомив сам позивач під час співбесіди, у 2005 році він приїхав утретє до України та безуспішно намагався нелегально через територію України потрапити до країни Європейського союзу (Словаччини). Після чого, поїхав до Білорусії, звідти поїхав в м.Братислава, на кордоні з Литвою його упіймали, у зв'язку з чим він провів вісімнадцять місяців у пункті для іноземців, доки його депортували в Сирію.

Після цього він провів в Сирії три роки і в 2009 році знову приїхав до України, де перебував протягом трьох місяців, потім поїхав до Російської Федерації, в м.Бєлгород, де прожив рік.

В 2011 році позивач виїхав в Сирію і жив там півроку, однак, коли в Сирії тільки почалися революції, зробив візу та виїхав до Російської Федерації, де знову прожив рік, і в 2012 році знову приїхав в Україну нелегально.

Тобто, до приїзду в Україну позивач тривалий перебував на території безпечних країн, в які в`їхав легально, за діючими візами.

Так, зокрема, Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

При цьому ч.22 ст.1 Закону № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався таким правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні його постійного проживання, а лише підтверджує той факт, що позивач намагався у такий спосіб потрапити до країн Європейського союзу.

При цьому, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, побоювань стати жертвою переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також ОСОБА_4, та, як наслідок, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

Крім того, позивачем не надано навіть достатньої аргументації своїх побоювань. Доводи позивача по суті ґрунтуються на гіпотетичних припущеннях щодо можливих переслідувань в країні походження.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист Печерського районного управління ГУ МВС України в місті Києві від 10.10.2014 №54/4269, в якому зазначено, що стосовно позивача 12.08.2014 порушено кримінальне провадження №004269 за підозрою вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Таким чином, оцінюючи та враховуючи у сукупності обставини справи та наведені вище положення правових актів, які регулюють спірні відносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність з боку позивача аргументованих пояснень та недоведеність обставин, з якими законодавець пов'язує наявність підстав для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту за конвенційними ознаками.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не виявлено, суд повно і правильно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини, що склалися між сторонами, і дав їм належну правову оцінку, - з огляду на що підстави до скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.41, 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Сирії ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 14 липня 2015 року.

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Мамчур Я.С

Шостак О.О.