Справа № 2560/11/2170
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2011-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2011 р. 13 год.25 хв.Справа № 2-а-2560/11/2170

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Танській Л.С., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Державної служби з питань інвалідів та ветеранів до державного підприємства "Голопристанське лісомисливське господарство" < 3-я особа > про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені,

встановив:

Херсонське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів Державної служби з питань інвалідів та ветеранів (далі - позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення з державного підприємства "Голопристанське лісомисливське господарство" (відповідач) 36831,66 грн. штрафних санкцій та 99,45 грн. пені за несвоєчасну сплату штрафних санкцій.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд позов задовольнити. Пояснивши, що відповідачем не сплачені штрафні санкції у розмірі та порядку, передбаченому статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" за невиконання у 2010 році нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, передбаченого ст. 19 цього Закону. Виходячи з чисельності штатних працівників, відповідач мав створити 11 робочих місць для інвалідів, але свого обов'язку не виконав, створивши тільки 9 місць. Відповідно до частини другої статті 20 Закону порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволені з підстав того, що підприємство створило робочі місця для інвалідів, провело їх атестацію. Відповідач для виконання приписів Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" інформував Голопристанський центр зайнятості про створені робочі місця, займався самостійно пошуком інвалідів. Обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обв'язкою підбирати інвалідів на створені робочі місця, такий обов'язок покладається на органи працевлаштування. Самостійно відповідач не може працевлаштувати необхідну кількість нормативів. Відповідач вважає, що ним вжито всі належні заходи щодо виконання нормативу працевлаштування інвалідів, вини в невиконанні нормативу немає, тому відсутні правові підстави для сплати адміністративно-господарських санкцій.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав: згідно зі статтею 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1434, Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного управління, здійснює контроль за своєчасним перерахуванням сум штрафних санкцій, що надходять від підприємств, установ і організацій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. Пунктом 11 Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1767, передбачено, що у разі несплати підприємствами, установами організаціями, які не забезпечують нормативу робочих місць, штрафних санкцій в установлений термін відділення Фонду соціального захисту інвалідів вживають заходів щодо їх стягнення в судовому порядку.

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" передбачено, що держава створює правові, економічні, політичні, соціально-побутові та соціально-психологічні умови для задоволення потреб інвалідів у відновленні здоров'я, матеріальному забезпеченню, посильній трудовій та громадській діяльності. Згідно частини 6 статті 20 Закону фінансування заходів щодо соціальної, трудової, фізкультурно-спортивної та професійної реабілітації інвалідів, надання позик на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, забезпечення інвалідів технічними реабілітаційними засобами, оплата навчання та перекваліфікація здійснюється Фондом України соціального захисту інвалідів. Згідно з частиною першою статті 19 Закону для роботодавців установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Статтею 20 Закону встановлено обов'язок підприємств (об'єднань), установ і організацій (незалежно від форм власності і господарювання), де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною 1 статті 19 вказаного Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце, незайняте інвалідом. Штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

Згідно із ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підприємства, установи і організації, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством. Відповідно до ст. 18, 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації зобов'язані надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Отже, законодавство України обов'язок з працевлаштування інвалідів покладає на орган державної влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів, але цьому мають передувати певні дії підприємств, установ і організацій зі створення робочих місць для інвалідів та з відповідного інформування зазначених органів з метою працевлаштування інвалідів. Підприємства, установи і організації, які мають вільні робочі місця і бажають працевлаштувати на них робітників, в тому числі інвалідів, подають державній службі зайнятості інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) за формою № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках", вказуючи в примітках до звіту кількість робочих місць для інвалідів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом 2010 року щомісячно повідомляв Голопристанський районний центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів. Подання відповідних звітів до центру зайнятості є належним підтвердженням наявності на підприємстві створеного та введеного в дію місця для працевлаштування інваліда. Процедуру подання інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості визначено Порядком подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування. Цим Порядком передбачено, що інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом, а також звітують Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування).

Посилання позивача на те, що державна служба зайнятості сприяє громадянам у працевлаштуванні і виборі місця роботи, а не працевлаштовує їх замість підприємства, і це не є обов'язок служби зайнятості направляти інвалідів на підприємства для працевлаштування, а безпосередньо обов'язок працевлаштування покладається на суб'єкта господарювання, суд вважає таким, що не відповідає чинному законодавству. Служба зайнятості може організовувати працевлаштування інвалідів лише за наявності отриманої від підприємства інформації про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця інвалідів. Свій обов'язок щодо такого повідомлення відповідач виконав. Протягом 2010 року відмов у працевлаштуванні інвалідів зі сторони відповідача не доведено.

Також, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що для сплати адміністративно-господарських санкцій не має значення з якої причини підприємством не виконаний норматив працевлаштування інвалідів. Статтею 71 КАС визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. За своєю природою адміністративно-господарські санкції є мірою відповідальності суб'єкта господарювання за порушення ним встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності (ст. 238 ГК України). Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Умовою настання відповідальності є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність. В порушенні вимог ст.ст. 19, 20 Закону відсутня вина відповідача, як один із елементів складу правопорушення.

Посилання позивача на те, що відповідачем не вжито всіх заходів для недопущення порушення нормативу робочих місць, не підтверджується відповідними доказами, позивач не зазначив, які вимоги чинного законодавства не виконано та які дії повинен був вчинити, але не вчинив відповідач.

Суд при прийнятті рішення враховує що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, тому в задоволенні позову відмовляється.

Судові витрати за цим позовом не стягуються, оскільки позивачем є суб'єкт владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 17,19, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 14 грудня 2011 р.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 10.3.4