Справа № 810/2043/15
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2015-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року м.Київ 810/2043/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панова Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Комунального підприємства Київської обласної ради Тетіївтепломережа

до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство Київської обласної ради "Тетіївтепломережа" (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.05.2014 № НОМЕР_1;

- зобов'язання відповідача відобразити у картці особового рахунку позивача відомості про сплату податкових зобов'язань з податку на додану вартість за лютий березень 2014 року відповідно до призначень платежів, вказаних у платіжних дорученнях позивача;

- зобов'язання відповідача надати інформацію, в якій звітний період зараховано грошові кошти, які сплачено позивачем на узгоджене податкове зобов'язання згідно декларацій з податку на додану вартість за лютий березень 2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КП КОР "Тетіївтепломережа" своєчасно задекларувало податкові зобовязання з податку на додану вартість за період з лютий - березень 2014 та сплатило самостійно узгоджені суми податкових зобовязань у строки, визначені податковим законодавством. Проте, відповідачем протиправно здійснено зміну призначення платежів, вказаних у відповідних платіжних дорученнях та зараховано кошти в рахунок погашення податкового боргу попередніх періодів.

Крім того, позивач зазначив, що протягом 2009-2012 років КП КОР "Тетіївтепломережа" своєчасно сплатило самостійно узгоджені суми податкових зобовязань з податку на додану вартість у строки, визначені податковим законодавством, що свідчить про відсутність податкового боргу за вказані періоди. Зокрема, ці обставини встановлені у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 у справі №810/1323/13-а.

За наведених обставин позивач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Від позивача до суду надійшло клопотання від 06.07.2015 про здійснення судового розгляду справи в порядку письмового провадження.

У судове засідання 06.07.2015 представники відповідача не з'явились. Відповідач був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується даними наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштвого відправлення за № 833.

Відповідач заперечень проти адміністративного позову не надав. Будь-яких заяв або клопотань до суду від відповідача не надходило.

Згідно з частиною четвертою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Комунальне підприємство Київської обласної ради «Тетіївтепломережа», код Є, як юридична особа зареєстроване Тетіївською районною державною адміністрацією Київської області 22.11.1994, як платник податків, перебуває на обліку в Тетіївській ОДПІ з 13.01.1995 за № 257.

Як вбачається з матеріалів справи, підприємством було подано до податкового органу 18.02.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 3148,00 грн., 19.03.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за лютий 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 1 8647,00 грн., 19.04.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за березень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 19984,00 грн., 17.05.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 56901,00 грн., 19.06.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за травень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 29897,00 грн., 16.07.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2013 року, а також подано уточнюючий розрахунок від 26.07.2013, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 6956,00 грн., 19.08.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за липень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 8890,00 грн., 17.09.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 4275,00 грн., 15.10.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 4209,00 грн., 15.11.2013 податкову декларацію з податку на додану вартість за жовтень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 2381,00 грн., податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 14316,00 грн., 17.01.2014 податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2013 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 20861,00 грн., 17.02.2014 податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2014 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 2696,00 грн., 18.03.2014 податкову декларацію з податку на додану вартість за лютий 2014 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 10147,00 грн., 14.04.2014 податкову декларацію з податку на додану вартість за березень 2014 року, з самостійно визначеним податковим зобов'язанням на суму 43747,00 грн.

Вказані суми податкових зобовязань було сплачено позивачем у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями із зазначенням відповідного призначення платежу.

25 травня 2014 року Тетіївською ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області проведено камеральну перевірку КП КОР "Тетіївтепломережа" щодо своєчасності сплати платежів до бюджету з податку на додану вартість з терміном сплати 30.03.2014, 30.04.2014 за результатами якої складено Акт від 23.05.2014 № 158/151/24879288.

При перевірці своєчасності сплати узгодженого податкового зобовязання податковим органом встановлено, що позивачем, в порушення пункту 203.2 статті 203 Податкового кодексу України, несвоєчасно сплачено до бюджету податок на додану вартість.

Так, зі змісту Акта перевірки вбачається, що позивач порушив граничні терміни сплати узгоджених податкових зобовязань з податку на додану вартість за лютий 2014 року (граничний термін до 30.03.2014), а саме: на 30 днів у сумі 363,46 грн., на 46 днів у сумі 3801,00 грн., а також за березень 2014 року на 12 днів у сумі 20155,50 грн. та на 15 днів у сумі 23591,50 грн.

За результатами перевірки, на підставі статті 126 Податкового кодексу України, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.05.2014 № НОМЕР_1, згідно з яким зобовязано позивача сплатити 10 % штрафу за порушення граничних термінів сплати узгоджених податкових зобовязань з податку на додану вартість у сумі 8009,30 грн.

У той же час, позивач вважає вказане рішення таким, що суперечать вимогам чинного податкового законодавства, а тому оскаржив його, звернувшись із позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами суд виходить з такого.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, що виникли до 01.01.2011, був Закон України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі Закон України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ).

Згідно підпункту 1.11 статті 1 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, під податковою декларацією розуміється документ, що подається платником податків до контролюючого органу у строки, встановлені законодавством, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податку, збору (обовязкового платежу).

Відповідно до підпункту 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, податкові декларації подаються за базовий (звітний) період, що дорівнює: а) календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця; б) календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі при сплаті квартальних або піврічних авансових внесків), - протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя); в) календарному року, крім випадків, передбачених підпунктом г підпункту 4.1.4 цього пункту, - протягом 60 календарних днів за останнім календарним днем звітного (податкового) року; г) календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку з громадян), - до 1 квітня року, наступного за звітним.

Згідно підпункту 5.3.1 пункту 5.3. статті 5 Закон України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, платник податків зобовязаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Підпунктом 7.7.1 пункту 7 статті 7 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ передбачено, що джерелами самостійної сплати податкових зобовязань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку.

Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобовязань і погашення податкового боргу.

Згідно пункту 6 статті 7 Закону України від 20.05.2009 № 679-ХІV «Про Національний банк України», Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2009 за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому, згідно з пунктом 3.8 зазначеної Інструкції реквізит «призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначає в реквізиті платіжного доручення «призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Починаючи з 01.01.2011 регулювання відносин у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, кола суб'єктів податкових правовідносин та відповідальності за порушення податкового законодавства належить до сфери дії Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг визначається, як сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Підпунктами 16.1.3 та 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 цього Кодексу передбачено, що платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (пункт 31.1 статті 31 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 31.3 статті 31 Податкового кодексу України, строк сплати податку та збору встановлюється відповідно до податкового законодавства для кожного податку окремо. Зміна платником податку, податковим агентом або представником платника податку чи контролюючим органом встановленого строку сплати податку та збору забороняється, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 36.1 статті 36 Податкового кодексу України, передбачено, що податковим обовязком визнається обовязок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

При цьому, згідно пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Згідно пунктів 49.1, 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Відповідно до пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Порядок надання податкової декларації з податку на додану вартість та строки розрахунків з бюджетом врегульовано статтею 203 Податкового кодексу України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до вимог вказаної статті, податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Платник податку зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

За приписами пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Зі змісту даної норми вбачається, що об'єктом правопорушення, визначеного статтею 126 Кодексу, є правовідносини щодо сплати податкових зобов'язань. Законодавець встановив відповідальність за це правопорушення з метою стимулювання своєчасної сплати платниками податків сум самостійно визначених грошових зобов'язань. При цьому, об'єктивна сторона даного правопорушення сформульована як бездіяльність - несплата грошових зобов'язань.

Отже, передумовою нарахування штрафних санкцій є несплата платником податків суми узгодженого податкового зобовязання.

При цьому, за приписами пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відтак, наведена законодавча норма надає право податковому органу змінювати призначення платежу шляхом зараховування сум, які сплатив платник податку, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напрямку сплати, визначеного законом.

У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Із аналізу вказаних норм Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ «Про порядок погашення зобовязань передплатників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та Податкового кодексу України вбачається, що до 01.01.2011 право визначати призначення платежу належало виключно платнику. Відтак, суми податкових зобовязань або податкового боргу, з урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, до 01.01.2011, слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобовязань або податкового боргу, визначених платником податків.

Проте, із набранням чинності Податковим кодексом України, а саме з 01.01.2011, податковому органу надано право змінювати призначення платежів платника у разі наявності у такого платника непогашеного податкового боргу.

Водночас, як то вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних доручень сума податкового зобовязання по декларації зі сплати ПДВ за квітень 2013 року сплачена позивачем у десятиденний термін, з дня настання граничного строку передбаченого для подання податкової декларації.

Тобто, підприємством фактично сплачувались поточні зобов'язання своєчасно і у повному обсязі, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями.

Між тим, реалізація податковою службою свого обов'язку по зарахуванню таких коштів в рахунок погашення податкового боргу (згідно з пунктом 87.9 статті 87 Податкового кодексу України) не може розцінюватися судом, як невиконання платником податку вимог пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, оскільки, з одного боку, такі дії вчинені податковою службою, а з іншого - платнику податку фактично законодавчо заборонено здійснювати поточні платежі при наявності податкового боргу.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги норми пункту 87.9 статті 87 та пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, суд дійшов висновку, що обов'язок з оплати поточного податкового зобов'язання за наявності податкового боргу, виникає у платника податку з моменту (дня) погашення такого податкового боргу.

При цьому, суд звертає увагу, що пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України не передбачено відповідальності платника податку, який сплачуючи поточні зобов'язання має наслідком їх зарахування безпосередньо контролюючим органом в рахунок погашення податкового боргу платника податків. Дана норма права передбачає відповідальність лише за не сплату узгодженої суми грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом.

На думку суду, вищенаведені обставини не вплинули на своєчасність сплати позивачем податку на додану вартість за лютий-березень 2014 року до бюджету, оскільки пункт 38.1 статті 38 Податкового кодексу України повязує виконання податкового обовязку саме з фактом сплати у повному обсязі відповідних сум податкових зобовязань у встановлений податковим законодавством строк.

Разом з тим, відповідач жодних доказів на підтвердження висновків викладених в Акті перевірки від 25.05.2014 № 158/151/24879288, а також доказів на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваного податкового-повідомлення рішення суду не надав.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, прийнято відповідачем безпідставно та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог у частині зобовязання відповідача відобразити у картці особового рахунку позивача відомості про сплату податкових зобовязань з податку на додану вартість за лютий, березень 2014 року відповідно до призначень платежів зазначених у платіжних дорученнях КП КОР «Тетіївтепломережа», суд зазначає таке.

Як вже було зазначено судом, право визначати призначення платежу до 01.01.2011 належало виключно платнику і податкові органи не мали правових підстав його змінювати, проте з 01.01.2011 податковий орган наділений правом змінювати призначення платежів платника у разі наявності у такого платника непогашеного податкового боргу.

Облік, контроль і складення звітності щодо платежів, що надходять до бюджету, здійснюється органами державної податкової служби у відповідності з пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення органами державної податкової служби оперативного обліку платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється органами державної податкової служби України, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 18.07.2005 № 276 (чинної на момент виникнення спірних відносин), а саме: з використанням автоматизованої інформаційної системи, що забезпечує єдиний технологічний процес уведення, контролю інформації обробки документів.

З метою обліку нарахованих і сплачених сум платежів до бюджету органами державної податкової служби відкриваються особові рахунки за кожним платником податків та кожним видом платежу, які повинні сплачуватись таким платником. У картках особових рахунків платників податків відображаються умови справляння платежу та дані про платника податків, стан розрахунків платника з бюджетом (суми нарахованого та сплаченого платежу, пені, штрафних (фінансових) санкцій, плати за кредит щодо розстрочених (відстрочених) податкових зобов'язань, суми податкового боргу, надміру та/або помилково сплачені, та суми, заявлені до відшкодування, й інше).

Відповідно до пункту 5.3 Інструкції, дані про надходження платежів до бюджету відображаються органом державної податкової служби в особових рахунках платників і в реєстрі надходжень та повернень у день отримання від органів Державного казначейства України відомостей про зарахування та повернення надміру сплачених платежів у вигляді електронного реєстру розрахункових документів.

Саме на підставі облікових даних карток особових рахунків платників податків засобами програмного забезпечення формуються податкові вимоги на суми податкового боргу та реєструються у реєстрі виданих податкових вимог за кожним боржником окремо (пункт 11.3 Інструкції).

Відтак, суд зазначає, що відображення податковим органом в особових картках платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов'язань спричиняють правові наслідки саме для платника податку, оскільки від правомірності таких дій фактично залежить фінансовий стан платника податків у розрізі розрахунків із бюджетом, зокрема, щодо наявності та вірному розрахунку заборгованості перед бюджетом з урахуванням періоду її виникнення.

Зазначене свідчить про наявність такого способу захисту порушеного права позивача, як зобов'язання відповідача внести зміни до картки особового рахунку платника податків.

Разом із тим, судом не приймаються до уваги доводи позивача відносно того, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 у справі № 810/1323/13-а встановлено відсутність у КП КОР "Тетіївтепломережа" податкового боргу за 2009-2012 роки з таких підстав.

Так, судом встановлено, що іншим судовим рішенням від 07.02.2013 у справі № 2а-6327/12/1070, яке набрало законної сили згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2013, судом було встановлено, що за даними облікових карток за 2009-2011 роки у позивача станом на 01.01.2011 був наявний податковий борг. При цьому, позивачем не доведено суду факт відсутності даного податкового боргу.

Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 у справі № 810/1323/13-а було зобов'язано Тетіївську міжрайонну державну податкову інспекцію Київської області Державної податкової служби відобразити у картці особового рахунку позивача відомості про сплату податкових зобов'язань відповідно до призначень платежів, вказаних у платіжних дорученнях Комунального підприємства Київської обласної ради "Тетіївтепломережа" за січень-грудень 2012 року. Але, як зазначалося позивачем в адміністративному позові, на момент подачі даної позовної заяви, відповідачем рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 у справі № 810/1323/13-а - не виконано.

У свою чергу, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на час подання позивачем податкової декларації з ПДВ за лютий, березень 2014 року у підприємства був відсутній непогашений податковий борг за попередні періоди.

З огляду на зазначене та беручи до уваги наявні матеріали справи, судом не встановлено, а позивачем не доведено факт відсутності у позивача непогашеного податкового боргу станом на квітень 2014 року, а також на час звернення позивача до суду із даним позовом.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач після набрання даним рішенням законної сили буде ухилятись від здійснення коригування у картці особового рахунку позивача його показників у звязку із скасуванням оскаржуваного податкового повідомлення рішення.

Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, предметом спору по адміністративній справі можуть бути лише існуючі правовідносини, а не ті, які можуть виникнути в майбутньому.

Суд зазначає, що встановлення обовязків на майбутнє, без врахування змін чинного законодавства, яке може мати місце в подальшому та без наявності спірних правовідносин, є передчасним і безпідставним.

За наведених обставин, судом встановлено, що вимога позивача щодо зобовязання відповідача відобразити у картці особового рахунку позивача відомості про сплату податкових зобовязань з податку на додану вартість за лютий, березень 2014 року, відповідно до призначень платежів зазначених у платіжних дорученнях КП КОР «Тетіївтепломережа», не підлягає задоволенню з огляду на її безпідставність та передчасність.

Щодо вимоги про зобовязання відповідача надати позивачеві інформацію відносно того, в який звітний період зараховано грошові кошти, які сплачено позивачем на узгоджене податкове зобов'язання згідно декларацій з податку на додану вартість за квітень 2013 року, суд зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначає поняття справи адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа), як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною першою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що обов'язковими умовами для звернення до адміністративного суду для захисту прав свобод та інтересів є наявність публічно-правових відносин та виникнення спору у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а також відсутність можливості урегулювання даного спору у позасудовому порядку.

Крім того, вимога про зобов'язання вчинити певні дії суб'єкта владних повноважень має кореспондуватись з вимогою про визнання протиправними дій або визнання протиправною бездіяльності саме цього суб'єкта.

Проте, КП КОР «Тетіївтепломережа» не надано суду жодних доказів того, що підприємство зверталось до відповідача з такою вимогою у позасудовому порядку і йому було відмовлено у її задоволенні, або податковий орган не надав відповідь на таке звернення.

Таким чином, судом встановлено, що між КОР «Тетіївтепломережа» та Тетіївською об'єднаною державною податковою інспекцію Головного управління ДФС у Київській області правовідносин з приводу надання інформації відносно того, в який звітний період зараховано грошові кошти, які сплачено позивачем на узгоджене податкове зобовязання, згідно декларацій з податку на додану вартість за лютий, березень 2014 року, не виникли, оскільки позивач не звертався безпосередньо до відповідача з вимогами щодо вчинення таких дій, а відповідач, в свою чергу, будь-яких рішень з цього приводу не приймав та бездіяльності не допускав.

Отже, судом встановлено, що правовідносини та відповідно публічно-правовий спір між позивачем та відповідачем щодо надання інформації відносно того, в який звітний період зараховано грошові кошти, які сплачено позивачем на узгоджене податкове зобовязання згідно декларацій з податку на додану вартість за лютий, березень 2014 року, - відсутній.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про зобовязання податковий орган надати вищевказану інформацію, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статті 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Субєкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Водночас, відповідач, як субєкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів та пояснень, щодо правомірності прийнятого податкового повідомлення рішення від 30.05.2015 № НОМЕР_1, за яким позивачеві нараховано штрафні санкції по податку на додану вартість у розмірі 8009,30 грн.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, в іншій частині позов задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 97 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки сторони не звертались до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат, вони стягненню на їх користь не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 30.05.2014 № НОМЕР_1, за яким позивачеві нараховано штрафні санкції по податку на додану вартість у розмірі 8009,30 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.