Справа № 487/2244/15-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 487/2244/15-а

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Біцюк А.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1,
судді ОСОБА_2,
судді ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2015 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про визнання дій протиправними, зобов'язання призначити та виплатити недоплачену пенсію, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_4 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва (надалі відповідач, УПФУ), в якому просив:

- визнати дії УПФУ щодо не призначення та не виплати пенсії, як дитині-сироті, протиправними;

- зобовязати УПФУ призначити позивачу пенсію, як дитині-сироті, за період з 10.10.2003 року по 12.10.2011 року у розмірі двократної соціальної пенсії, яка дорівнює двократному розміру мінімальної пенсії за віком, за відповідний період;

- зобов'язати УПФУ виплатити різницю між виплаченою позивачу пенсією за період з 10.10.2003 року по 12.10.2011 року, та розміром пенсії дитині-сироті, у двократному розмірі соціальної пенсії за відповідний період, яка дорівнює двократному розміру мінімальної пенсії за віком.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.06.2015 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, УПФУ подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати спірну постанову суду та прийняти нову, якої відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.12.2012 року позовні вимоги позивача до УПФУ задоволено. Зобовязано УПФУ призначити пенсію позивачу, як дитині-сироті, за період з 10.10.2003 року по 12.10.2011 року у розмірі двократної соціальної пенсії, за відповідний період. Зобовязано УПФУ провести перерахунок між розміром фактично сплаченої пенсії позивачу, по втраті годувальника, у розмірі 50% від прожиткового мінімуму за відповідний період, та розміром пенсії дитині-сироті, у двократному розмірі соціальної пенсії за відповідний період, починаючи з 10.10.2003 року по 12.10.2011 року. Зобовязано УПФУ виплатити позивачу різницю між пенсією виплаченою по втраті годувальника у розмірі 50% від прожиткового мінімуму за відповідний період, та розміром пенсії дитині-сироті, у двократному розмірі соціальної пенсії за відповідний період, починаючи з 10.10.2003 року по 12.10.2011 року.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2014 року апеляційну скаргу УПФУ залишено без задоволення, а постанову Заводського районного суду Миколаївської області від 13.12.2012 року залишено без змін.

19.11.2014 року постановою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу УПФУ задоволено частково. Постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.12.2012 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 25.04.2014 року змінили в частині способу захисту порушеного права позивача. Визнано протиправною бездіяльність УПФУ щодо неналежного розгляду заяви позивача про призначення пенсії. Зобовязано УПФУ розглянути заяву позивача про призначення пенсії по втраті годувальника та прийняти відповідне рішення.

Отже, вищевказаними судовими рішеннями при розгляді іншої справи між тими ж самими сторонами, встановлено порушення прав позивача, та те, що позивач є дитиною-сиротою, та йому повинно було виплачувати пенсію до досягнення ним 23-річного віку, незалежно від того, чи навчається він, чи ні.

Також, з вказаних вище рішень, вбачається, що позивач у квітня 2012 року звернувся до УПФУ із заявою про проведення перерахунку та донарахування і виплати раніше недоплаченої пенсії, як дитині-сироті, але йому було відмовлено, що підтверджуєтеся листом УПФУ на ім'я позивача №206-К-7 від 11.05.2012 року.

Крім того, вказаним рішення суду зазначено, що при вирішенні даного спору слід враховувати, що правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання пенсії, як особи, що має статус дитини-сироти, основані на принципі юридичної визначеності. Як свідчить позиція Європейського суду у справі Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 van Duym v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі, якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом немає автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в цьому випадку це підвищення пенсії особам, що мають статус дітей-сиріт, держава чи орган, вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політки чи поведінки діло підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, за висновками вищевказаних рішень судів, права позивача були порушені неправомірними діями УПФУ, а тому підлягають захисту.

У відповідності до ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія у звязку з втратою годувальника призначається в розмірі на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім'ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

При цьому дітям-сиротам пенсія у звязку з втратою годувальника призначається в розмірах, визначених частиною першою цієї статті, виходячи з розміру пенсії за віком кожного з батьків.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії в разі втрати годувальника призначаються на кожного непрацездатного члена сім'ї в розмірі 30 процентів заробітку годувальника (стаття 64), але не менше соціальної пенсії, встановленої для відповідної категорії непрацездатних.

На дітей, які втратили обох батьків (круглих сиріт), а також на дітей померлої одинокої матері пенсія на кожну дитину не може бути меншою від двократного розміру соціальної пенсії.

Заперечуючи проти позовних вимог представник УПФУ зазначив, що постановою вищого адміністративного суду України від 19.11.2014 по справі № К/800/40770/14 року, якою зобовязано УПФУ розглянути заяву позивача про призначення пенсії по втраті годувальника та прийняти відповідне рішення, виконана - суми пенсії за період з 01.02.2008 року по 31.10.2011 року в розмірі 16977,20 грн. виплачені позивачу в лютому 2015 року, що підтверджується довідкою від 15.04.2015 року №7150/02.

Отже, колегія суддів не приймає до уваги такі твердження представника УПФУ, оскільки вони не спростовують обставин встановлених постановою Заводського районного суду м. Миколаєва.

Враховуючи наведене та обставини встановлені постановою Заводського районного суду м. Миколаєва при розгляді позовної заяви ОСОБА_4 про призначення пенсії по втраті годувальника не були враховані УПФУ, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню в повному обсязі, що також вірно було встановлено судом першої інстанції.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, прийняв законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва залишити без задоволення, а постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:ОСОБА_1
Суддя: Суддя: ОСОБА_2 ОСОБА_3