Справа № 805/262/15-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Бабаш Г.П.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року справа №805/262/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Чебанова О.О.,

секретар судового засідання Куленко О.Д.,

за участі представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року у справі № 805/262/15-а за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, ОСОБА_5 районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів № 1361 від 18.07.2014 року та № 281 о/с від 23.07.2014 року, поновлення на посаді та зобов`язання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - Управління), третя особа - ОСОБА_5 районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - Відділ) про визнання протиправними та скасування наказів № 1361 від 18.07.2014 року та № 281 о/с від 23.07.2014 року, поновлення на посаді та зобовязання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року до участі у справі в якості другого відповідача залучено Відділ, виключивши його зі складу третіх осіб у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Управління від 18.07.2014 року № 1361 «Про порушення службової дисципліни першим заступником начальника райвідділу начальником СВ ОСОБА_5 ГУМВС в області підполковником міліції ОСОБА_4 та його покарання» за скоєння вчинку, який підриває авторитет міліції і несумісний з перебуванням в органах внутрішніх справ, викликав суспільний резонанс та порушив моральний облік міліції України, його звільнено з органів внутрішніх справ. Наказом Управління від 23.07.2014 року №281о/с, винесеним на підставі наказу Управління від 18.07.2014 року №1361, позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі Положення № 114) з 23 липня 2014 року та встановлено вислугу років 16 років 11 місяців 13 днів. ОСОБА_4 вважає зазначені накази протиправними, оскільки під час затримання на блокпосту бійцями нацгвардії він не перебував в стані алкогольного спяніння, а був в шоковому, розгубленому стані від дій військових. Військові зупинили машину, перевірили документи, почали вимагати вийти з автомобіля, погрожуючи автоматичною зброєю. Потім почали знімати позивача на телефон, допитувати в грубій формі, в шоковому стані ОСОБА_4 намагався відповідати, але під прицілом зброї це було зробити важко, тоді військові почали штовхати його руками, зброєю, наносивши фізичну біль. Крім цього, зазначеними бійцями в цей час була застосована вогнепальна зброя шляхом пострілів в повітря. Цими подіями і доводиться стан ОСОБА_4 на відеозйомці. Також, приблизно після години катувань позивача військові викликали працівників Державної автомобільної інспекції (далі ДАІ) та змусили їх скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за керування транспортним засобом у стані алкогольного спяніння. Матеріали про притягнення позивача до адміністративної відповідальності були розглянуті Олександрівським районним судом Донецької області, за результатами чого постановою від 16.12.2014 року провадження у справі відносно ОСОБА_4 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КупАП), закрито через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення. Крім того, позивач зазначає, що висновки, викладені в наказі від 18.07.2014 року №1361, спростовуються висновком Обласного наркологічного диспансеру м. Донецька №380, який був складений 06.07.2014 року відразу після описаних в наказі подій. Також зазначає, що Управлінням порушено процедуру його звільнення з органів внутрішніх справ, оскільки ніяких пояснень він не надавав, зі спірними наказами не ознайомлений. Таким чином, просив визнати накази щодо його звільнення протиправними та поновити на посаді, зобовязати відповідача виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року у цій справі адміністративний позов задоволено у повному обсязі, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Управління від 18 липня 2014 року № 1361 про звільнення з органів внутрішніх справ першого заступника начальника райвідділу начальника слідчого відділення ОСОБА_5 ГУ МВС України в Донецькій області підполковника міліції ОСОБА_4; визнано протиправним та скасовано наказ Управління від 23 липня 2014 року №281о/с про звільнення з органів внутрішніх справ на підставі п.66 Положення № 114 (за дискредитацію звання рядового і начальницького складу) першого заступника начальника райвідділу начальника слідчого відділення ОСОБА_5 ГУ МВС України в Донецькій області підполковника міліції ОСОБА_4; поновлено позивача на посаді першого заступника начальника райвідділу начальника слідчого відділення ОСОБА_5 ГУ МВС України в Донецькій області з 24 липня 2014 року; стягнуто з Відділу на користь ОСОБА_4 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу (з 24 липня 2014 року по 29 квітня 2015 року) у розмірі 53 896 грн. 05 коп.

Не погодившись з таким рішенням, Управління подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову місцевого суду скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги наведено, що з матеріалів службового розслідування вбачається, що позивачем скоєно вчинок, що дискредитує звання рядового і начальницького складу. Так, ОСОБА_4 06.07.2014 року був затриманий працівниками територіального батальйону Національної гвардії України на блокпосту біля м. Добропілля при керуванні власним автомобілем у стані алкогольного спяніння. Після зупинки ОСОБА_4 приховував від військових своє прізвище, мету поїздки, намагався втекти. Лише після наполегливих вимог представників Нацгвардії України представився. На запитання, чому він керував транспортним засобом у стані алкогольного спяніння нічого пояснити не зміг. Про зазначені події ОСОБА_4 не доповів начальнику ОСОБА_5 особистим рапортом. Таким чином, службовим розслідуванням встановлено порушення позивачем п. 1 ст. 10 Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі Закон № 565-ХІІ), ст.ст. 7, 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-ІV (далі - Дисциплінарний статут), пп. 1, 1.2, 2.2, 4.1 Правил поведінки та професійної етики осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 року № 155 (далі Правила поведінки). У звязку із встановленням під час службової перевірки вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, допущених позивачем порушень Закону № 565-ХІІ, Дисциплінарного статуту, керівництвом і було прийнято рішення про звільнення останнього з органів внутрішніх справ за п. 66 Положення № 114. Крім того, зазначає, що звільнення позивача з органів внутрішніх справ за вчинення вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, є окремою підставою звільнення і не є видом дисциплінарного стягнення, передбаченого ст. 12 Дисциплінарного статуту. Таким чином, наказ про звільнення позивача з органів внутрішніх справ виданий з дотриманням вимог діючого законодавства, а тому вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 відсутні.

В судовому засіданні представники відповідачів підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Інші особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

ОСОБА_4 проходив службу у Відділі, останнє за період проходження служби присвоєне йому спеціальне звання підполковник міліції.

Наказом Управління від 18.07.2014 року № 1361 «Про порушення службової дисципліни першим заступником начальника райвідділу начальником СВ ОСОБА_5 ГУМВС в області підполковником міліції ОСОБА_4 та його покарання» особисту недисциплінованість, грубі порушення вимог п. 1 ст. 10 Закону № 565-ХІІ, ст.ст. 7, 8 Дисциплінарного статуту, п.п.1, 1.2. 2.2, 4.1 Правил поведінки, що призвело до скоєння вчинку, який підриває авторитет міліції і несумісний з перебуванням в органах внутрішніх справ, викликав суспільний резонанс та порушив моральний облік міліції України, першого заступника начальника райвідділу начальника слідчого відділу ОСОБА_5 ГУМВС України в області підполковника міліції ОСОБА_4 звільнено з органів внутрішніх справ.

Наказом Управління від 23 липня 2014 року № 281 о/с відповідно до Положення № 114 підполковника міліції ОСОБА_4 звільнено з органів внутрішніх справ за п.66 (за дискредитацію звання рядового і начальницького складу). Також даним наказом підполковнику міліції ОСОБА_4 обчислено вислугу років 16 років 11 місяців 13 днів. Даний наказ прийнято на підставі наказу Управління від 18.07.2014 року № 1361.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Стверджуючи про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, відповідачі так і не надали доказів ознайомлення ОСОБА_4 під розпис зі спірними в даній справі наказами. Копії зазначених наказів отримані позивачем у звязку із зверненням останнього до адвоката на відповідний адвокатський запит до ОСОБА_5 від 23.12.2014 року за № 20/19. Належних доказів щодо дати ознайомлення позивача зі спірними наказами ані в матеріалах справи, ані в документах, наданих відповідачами до суду, не міститься, в тому числі і щодо видачі ОСОБА_4 дубліката трудової книжки.

З огляду на викладене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що відповідачем не доведено про те, що позивачем пропущено встановлений КАС України місячний строк звернення до адміністративного суду.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Керуючись статтею 21 Закону № 565-ХІІ, працівник міліції має право оскаржити до суду прийняті щодо нього рішення службових осіб органів внутрішніх справ, якщо вважає, що вони ущемляють його гідність і особисті права.

Позивач не погоджується із вказаними наказами відповідача та вважає, що відповідачем порушуються його права, свободи та інтереси, у звязку з чим звернувся до суду із даним позовом.

Предметом доказування в цій справі є правомірність застосування до позивача п.66 Положення № 114 щодо звільнення його з органів внутрішніх справ за вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, та винесення спірних наказів.

Правовідносини, повязані з проходженням та звільненням з посад публічної служби в органах внутрішніх справ, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом № 565-ХІІ, Положенням № 114, Дисциплінарним статутом, Правилами поведінки.

Відповідно до статті 1 Закону № 565-ХІІ міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до статті 18 названого Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної бланкетної норми постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 66 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ.

Відповідно до частини першої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 5 вказаного статуту за вчинення дисциплінарного проступку особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим статутом, статтею 7 якого передбачені обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України щодо дотримання службової дисципліни.

Статтею 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України визначено види дисциплінарних стягнень, які накладаються на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни. Серед них є і звільнення з органів внутрішніх справ.

Статтею 14 цього ж Статуту визначений порядок накладення таких дисциплінарних стягнень, а статтями 16 та 18 - строк їх накладення та виконання відповідно.

За змістом пункту 66 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення, тобто, у запас Збройних Сил України або у відставку.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що працівники міліції мають спеціальний правовий статус, відповідно до якого вимоги морального змісту віднесені до службово-трудових обов'язків працівників органів внутрішніх справ; приймаючи присягу працівника органу внутрішніх справ України, позивач склав клятву «всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ», тому, з огляду на зазначене, суд погоджується з доводами відповідача, що звільнення за пунктом 66 Положення № 114 не є дисциплінарним стягненням.

Оскільки Положення № 114 не містить норм, які б забороняли звільняти працівників міліції зі служби за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ під час перебування на лікуванні, при прийнятті рішення про звільнення позивача порушень з боку посадових осіб відповідачів не допущено.

Аналізуючи доводи відповідача щодо правомірності наказів ГУМВС України в Донецькій області від 18.07.2014 року № 1361 та від 23.07.2014 року № 281о/с, апеляційний суд виходить з наступного.

Підставою для прийняття названих наказів стало встановлення під час проведення службової перевірки обставин скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Так, з наданого Управлінням до суду висновку службового розслідування за фактом нетактовної поведінки, порушення моральних норм та службової дисципліни вбачається, що 10.07.2014 року під час моніторингу мережі Інтернет було виявлено відеозапис під назвою «Олександрівська міліція», переглядом якого встановлено факт нетактовної поведінки, порушення моральних норм та службової дисципліни першим заступником начальника ОСОБА_5 підполковником міліції ОСОБА_4 Службовим розслідуванням встановлено, що 06.07.2014 року ОСОБА_4 був затриманий працівниками територіального батальйону Національно гвардії України на блокпосту біля м. Добропілля Донецької області при керуванні ним власним автомобілем у стані алкогольного спяніння. Після зупинки ОСОБА_4 приховував від військових своє прізвище, мету поїздки, намагався втекти. Лише після наполегливих вимог представників Нацгвардії України представився. На запитання, чому він керував транспортним засобом у стані алкогольного спяніння нічого пояснити не зміг. Опитаний в ході проведення службового розслідування ОСОБА_4 про зазначені обставини нічого пояснити не зміг. Про зазначені події ОСОБА_4 не доповів рапортом начальнику ОСОБА_5 Таким чином, причинами такої поведінки ОСОБА_4 є його особиста недисциплінованість, грубі порушення вимог п. 1 ст. 10 Закону № 565-ХІІ, ст.ст. 7, 8 Дисциплінарного статуту, п.п.1, 1.2, 2.2, 4.1 Правил поведінки, що призвели до скоєння вчинку, який підриває авторитет міліції і несумісний з перебуванням в органах внутрішніх справ, викликав суспільний резонанс та порушив моральний облік міліції України.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд зазначив, що доказів в розумінні приписів КАС України, на підтвердження вищезазначених обставин під час розгляду справи Управлінням до суду не надано. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що інформація, отримана стосовно ОСОБА_4 з мережі Інтернет (відеозапис), не може бути використана в адміністративній справі як належний доказ вчинення ним протиправних дій.

За висновками місцевого суду, ні у висновку службового розслідування, ні в інших матеріалах справи не міститься посилань на конкретні докази, якими підтверджується вчинення ОСОБА_4 дискредитуючого вчинку, тоді як наданими позивачем до суду постановою Олександрівського районного суду Донецької області від 16.12.2014 року про закриття провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_4 про вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та актом медичного огляду № 580 від 06.07.2014 року, виданим Обласним наркологічним диспансером м. Донецька, спростовуються доводи відповідача про існування вищезазначених обставин.

Частиною четвертою статті 72 КАС України передбачено, що вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись судова колегія.

Згідно із частиною першою статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Як вбачається з положень частини першої статті 80 КАС України, речовими доказами є предмети матеріального світу, що містять інформацію про обставини, які мають значення для справи. Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи.

Колегією суддів в судовому засіданні досліджено наданий Управлінням до суду першої інстанції диск із відеозаписом подій, повязаних із затриманням ОСОБА_4 представниками Національної Гвардії України на блокпосту поблизу м. Добропілля.

Апеляційний суд вважає зазначений носій інформації таким, що відповідає поняттю речового доказу, а відкидання місцевим судом цього доказу є порушенням норм процесуального права.

Згідно частини другої статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувались у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь в справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Згідно матеріалів справи, 06.07.2014 року ОСОБА_4, керуючи своїм автомобілем, був зупинений представниками Національної Гвардії України на блокпосту біля м. Добропілля.

Зі змісту вказаного відеозапису видно, що поведінка ОСОБА_4 дозволяє з високим ступенем ймовірності стверджувати, що він перебував у стані спяніння. Про це свідчить його незвязна мова, порушення координації руху, нечіткі відповіді на прості запитання, агресивність, конфліктність, зухвалість, порушення концентрації уваги.

Оцінюючи таку поведінку позивача, у пересічного громадянина виникає впевненість в тому, що ОСОБА_4, керуючи автомобілем, перебував в той час в стані спяніння.

Вже це, за переконанням колегії суддів, є фактом нетактовної поведінки, порушення моральних норм та службової дисципліни.

Слід добавити, що згаданий відеозапис був розміщений в мережі Інтернет з назвою «Олександрівська міліція», викликав суспільний резонанс та скомпрометував моральний облік міліції України.

Так, стаття 7 Дисциплінарного статуту покладає на працівників міліції обовязки дотримання законодавства, неухильного виконання вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів, наказів начальників; дотримання професійної та службової етики; чесності і обєктивності у службовій діяльності; сприяння начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку, з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку.

Стаття 8 Дисциплінарного статуту визначає, що начальник зобовязаний бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів, наказів, норм моралі, професійної та службової етики.

Пунктами 1 (розділ V), 1.2, 2.2, 4.1 (розділ III) Правил поведінки передбачено, що працівник органів внутрішніх справ, керуючись Присягою, відповідно до службового обовязку, дотримуючись професійних честі і гідності, бере на себе такі моральні зобовязання, а саме: бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності та приватному житті, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби. Бездоганне виконання моральних зобовязань забезпечує право працівника на суспільну довіру, повагу, визнання і підтримку громадян. Неухильне дотримання норм цих Правил є важливим чинником якісного виконання працівником оперативно-службових завдань, необхідною умовою суспільної довіри та підтримки діяльності органів внутрішніх справ.

Таким чином, описаний вище факт нетактовної поведінки з боку ОСОБА_4, порушення ним моральних норм та службової дисципліни є вчинком, який підриває авторитет міліції і несумісний з перебуванням в органах внутрішніх справ.

Слід відмітити, що під час проведення службового розслідування позивачу пропонувалось надати пояснення, але по суті того, що з ним трапилось, він поясняти не став, тобто, проявив нещирість (а.с.106). З пояснень безпосереднього керівника позивача вбачається, що про вказаний випадок ОСОБА_4 йому взагалі рапортом одразу не доповів (а.с.107-108), чим також проявив нещирість та не сприяв швидкому та обєктивному розслідуванню подій.

Стосовно висновків місцевого суду, що постановою Олександрівського районного суду Донецької області від 16.12.2014 року було закрито провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_4 про вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне.

По-перше, звільнення ОСОБА_4 проведено не за керування транспортним засобом у стані спяніння, а за фактом нетактовної поведінки, порушення моральних норм та службової дисципліни. Описана вище поведінка ОСОБА_4 є само по собі скоєнням вчинку, що підриває авторитет міліції, і подальше притягнення (не притягнення) його до адміністративної відповідальності не впливає на правильність прийнятого рішення про звільнення.

По-друге, відсутність факту притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності не свідчить про відсутність проступку в його діях.

По-третє, відповідно до постанови Олександрівського районного суду Донецької області від 16.12.2014 року суд встановив недоведеність вини ОСОБА_4 у правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 130 КУпАП у звязку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення зазначалось як керування позивачем транспортним засобом у стані алкогольного спяніння, так і про відмову від проходження медичного огляду, і такий протокол не був доопрацьований на вимогу Апеляційного суду Запорізької області.

Що стосується акту медичного огляду № 580 від 06.07.2014 року, виданого Обласним наркологічним диспансером м. Донецька, колегія суддів вважає за необхідне зазначити також наступне.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, подія мала місце 06.07.2014 року о 19 годині 45 хвилин (а.с.12).

Відповідно до вказаного вище акту Обласного наркологічного диспансеру м. Донецька (а.с.11,13,195,196), ОСОБА_4 був оглянутий 06.07.2014 року о 22 годині 30 хвилин.

Як вбачається з приписів статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи акт Обласного наркологічного диспансеру м. Донецька, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач є мешканцем Олександрівського району Донецької області.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_4 від проходження огляду на стан спяніння, запропонований працівниками міліції, відмовився, проте, вирушив за цим же до м. Донецька. Загальновідомо, що в цей час м. Донецьк не контролювався українською владою, там проводилась антитерористична операція, а особами, які фактично контролювали цей населений пункт, було введено комендантський час із забороною пересування після 20 години. Пояснень, чому ОСОБА_4, будучи працівником міліції України, вирушив для проведення освідування на стан спяніння на неконтрольовану українською владою територію, позивач не надав.

Відтак, з урахуванням сукупності інших фактичних даних, зокрема, відеозапису, колегією суддів акт Обласного наркологічного диспансеру м. Донецька не приймається до уваги.

Посилання позивача на протиправну поведінку представників Національної Гвардії України також не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки ОСОБА_4 будь-яких звернень до правоохоронних органів щодо його «катування», як він зазначав, не надано.

Відтак, колегія суддів вважає, що поведінка ОСОБА_4, зафіксована на відеозапису, а також після цього (неповідомлення негайно безпосереднього керівника про факт його затримання, відмова від проходження огляду на стан спяніння, запропонований працівниками міліції, вирушення з цією метою до органу, розташованого на неконтрольованій органами влади України території, відмова від пояснень по суті в ході службового розслідування, - тобто, що є проявами нещирості) є вчинком, який підриває авторитет міліції і несумісний з перебуванням в органах внутрішніх справ.

Необхідно зазначити, що вчинення таких дій суперечить інтересам служби, що в свою чергу призводить до встановлення негативної суспільної думки населення щодо працівників органів правопорядку, які відповідно до своїх службових обовязків повинні дотримуватися законодавства України.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону № 565-ХІІ службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов'язки, несе відповідальність у встановленому порядку.

За цих обставин звільнення позивача є обґрунтованим та правомірним.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність Управлінням скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, що є підставою для визнання оскаржуваних наказів Управління № 1361 від 18.07.2014 року та № 281 о/с від 23.07.2014 року правомірними.

Таким чином, позовні вимоги позивача повністю не підлягають задоволенню.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що є підставою для її скасування та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

В повному обсязі постанова виготовлена 16 липня 2015 року.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задовольнити.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року у справі № 805/262/15-а скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, ОСОБА_5 районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів №1361 від 18.07.2014 року та №281 від 23.07.2014 року, поновлення на посаді та зобов`язання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: О.О.Шишов

ОСОБА_7