Справа № 2а-3935/10/0770
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2010-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 2а-3935/10/0770
Ряд стат. звіту № 2.15
ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2010 р. 16.30 год. м. Ужгород

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дору Ю.Ю. при секретарі судового засідання Бішко А.Я., перекладача ОСОБА_1, та сторін, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_2 ОСОБА_3;

відповідача: Управління міграційної служби у Закарпатській області -представник ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Управління міграційної служби у Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов'язати вчинити певні ДЇЇ,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини З КАС України 23 грудня 2010 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 29 грудня 2010 року.

Позивач, ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління міграційної служби у Закарпатській області. В даному позові просить 1) визнати рішення Управління міграційної служби у Закарпатській області, яким йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні, протиправним; 2) зобов'язати Управління міграційної служби у Закарпатській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання йому статусу біженця.

Під час судового розгляд даної справи позивач підтримав позовні вимоги з мотивів, що наведені в адміністративному позові. А саме повідомив суду, що він звернувся до Управління міграційної служби у Закарпатській області із заявою про надання статусу біженця. Після співбесід йому було вручено повідомлення № 80 від 19.10.2010 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, де на підставі ст.12 Закону України „Про біженців" від 21.06.2001 (далі за текстом - Закон) відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні. Дане рішення № 80 від 19.10.2010 р. управління міграційної служби у Закарпатській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні, необгрунтованим, оскільки відповідач не в повній мірі з'ясував усі обставини його обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через належність до соціальної групи, де він зазнавав переслідування в країні свого походження - ОСОБА_5.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позову з мотивів викладених у запереченні. А саме вважає, що оскаржуване рішення приймалось з врахуванням та дослідженням усіх обставин справи позивача. Під час розгляду матеріалів справи щодо вирішення питання відносно оформлення документів для отримання статусу біженця було встановлено, шо ОСОБА_2 ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2 та користувався захистом країни громадянської належності, оскільки згідно його ж даних він без проблем отримав закордонний паспорт у

. л)8 році, без перепон з боку органів держави ОСОБА_5 виїхав із власної держави, -лповідно до пункту Е розділу І Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнаються права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї жраїни. Причиною виїзду позивача із ОСОБА_5 є побоювання стати жертвою військових дій, які ведуться на території ОСОБА_5, відсутність роботи та неспокійне життя.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних мотивів.

28 вересня 2010 року через посадову особу Чопського прикордонного загону ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся із заявою щодо набуття статусу біженця в Україні до управління міграційної служби в Закарпатській області, яка у порядку ст. 9 Закону України "Про біженців" 12 жовтня 2010 року була прийнята до розгляду (а.с.19, 21).

14 жовтня із позивачем громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_3 було проведено співбесіду (а.с.22-24). Із пояснень позивача під час співбесіди слідує, що він проживав в ОСОБА_5 , із документів, які б посвідчували його особу у нього був закордонний паспорт, який у Росії забрав перевізник (а.с.22). Із країни виїхав легальнов Єгипет, звідки вилетів до Росії. Проте, в судовому засіданні позивач повідомив суду, що у Єгипті він ніколи не був.

Викладене є доказом того, що особа, яка назвалась ОСОБА_2 ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_5 та користувалася захистом країни громадянської належності. Відповідно до пункту Е розділу І Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнаються права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї країни. Відповідно до положень статті 1 О Конвенції ООН про статус біженців 1951 року палестинці. які є біженцями внаслідок арабо-ізраїльського конфлікту 1948 або 1967 років, і які користуються захистом і допомогою Близькосхідного агентства ООН для допомоги палестинським біженцям і організації робіт, не підпадають під дію даної Конвенції.

Згідно з пунктами 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило, не співставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідування". В іншому випадку, якщо приймається захист з боку свої країни і немає ніяких підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не погребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Оскільки ОСОБА_2 ОСОБА_3 добровільно звернувся до компетентних органів держави за отриманням закордонного паспорту, безперешкодно його отримав, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, він не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Під час співбесіди 14 жовтня 2010 року особи, позивач називає причинами виїзду з країни громадянської належності військові дії. які ведуться на території ОСОБА_5, відсутність роботи та неспокійне життя, та намагання знайти достойні умови життя. Як зашачено у протоколі співбесіди (а.с.22-24) від 14 жовтня 2010 року, позивач виїхав з ОСОБА_5 до Словаччини, щоб звернутись в цій країні за стагусом біженця та знайти роботу (а.с.22). Зі слів заявника, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства з боку представників офіційної влади ОСОБА_5 (а.с. 23).

Відповідно до п.65 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН. переслідування відноситься до дій влади країни заявника. Фактичні обставини справи не дають підстав вважати, що він переслідувався у ОСОБА_5, як 'Нвенційний біженець. У даному випадку, виходячи з вищенаведеного. позивач не навів _ сгатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є обгрунтованими. У зв'язку з тим, що жодного конкретного факту особистого переслідування за конвенційними ознаками він не навів, аналіз матеріалів справи особи, яка назвалась громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_3, свідчить, що його побоювання стати жертвою військового конфлікту, є необгрунтованими. Відповідно до пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками. Позивач, громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_3 таких свідчень не надав.

В заяві про надання статусу біженця позивач повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відповідно до Позиції ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Це означає, шо позивач повинен переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень. Аналіз матеріалів справи позивача свідчить, що він не навів жодних конкретних фактів про побоювання щодо нього в країні громадянської належності. Позивач ОСОБА_2 ОСОБА_3 не навів також будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців".

У зв'язку з викладеним суд вважає, що рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

Отже, оскільки відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, в тому числі Законом України "Про статус біженців", підстави для скасування його рішення та зобов'язання прийняти рішення про надання статусу біженця відсутні.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 9, 11, 70, 71, 86, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Управління

міграційної служби у Закарпатській області про визнання рішення протиправним та

зобов'язати вчинити певні дії - відмовити повністю.

2. Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного

адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування

судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у

письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня

отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний

адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У

разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Дору Ю.Ю.