Справа № 760/7625/15-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Шереметьєва Л.А. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А
15 липня 2015 року Справа: № 760/7625/15-а
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Епель О.В.,
суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,
за участю секретаря Жигіля Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та стягнення одноразової грошової допомоги,
ОСОБА_1 ( далі позивач ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України ( далі відповідач ) про:
- визнання неправомірними дій відповідача щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 30-місячного грошового забезпечення;
- стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 105682,50 грн.;
- зобов`язання відповідача провести нарахування і виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, установленої ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на день встановлення інвалідності.
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано неправомірними дії відповідача щодо не здійснення призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 30-місячного грошового забезпечення в порушення вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання відповідача призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 30-місячного грошового забезпечення, у відповідності до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на день встановлення інвалідності, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч. 2 ст. 9 вказаного Закону.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням в частині про задоволення позовних вимог відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у складі Збройних Сил України.
11.07.1990 р. позивач був звільнений з військової служби, у зв`язку з чим йому призначена пенсія по інвалідності, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
07.02.2012 р. ОСОБА_1 було встановлено 2 групу інвалідності довічно у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК від 09.02.2012 р. серії 10 ААА № 772872.
24.02.2015 р. позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про направлення пакету документів до Міністерства оборони України для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням 2 групи інвалідності на підставі ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Листом Міністерства оборони України від 02.04.2015 р. позивачу було відмовлено в задоволенні його вимог.
Судова колгеія встановила, що задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, відповідно до нормативно-правових актів, які були чинними на день встановлення йому інвалідності 2 групи.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ( далі Закон № 2011-ХІІ ), Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 р. № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» ( далі - Постанова КМУ № 499 ).
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99 надано офіційне тлумачення зазначеної конституційної норми, згідно з яким дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ закріплено, що в разі поранення ( контузії, травми або каліцтва ), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пп. 2 п. 2 Постанови КМУ № 499, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі 30-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.
Отже, з викладених правових норм вбачається, що достатньою та необхідною правовою підставою для виникнення в особи, яка проходила військову службу у складі Збройних Сил України, права на одноразову грошову допомогу в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, є факт встановлення їй інвалідності, яка настала внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби. При цьому, розмір грошового забезпечення визначається, виходячи зі складу грошового забезпечення військовослужбовців за відповідною посадою, яке діяло на момент встановлення інвалідності.
Аналогічний правовий підхід викладено в рішенні Верховного Суду України від 18.11.2014 р. у справі № 21-446а14, яке у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, який містить зазначені норми права.
Разом з тим, перевіряючи рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, колегія суддів звертає увагу на те, що 2 група інвалідності була встановлена позивачу довічно та у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися військові дії, а отже, він має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 30-місячного грошового забезпечення військовослужбовців за відповідною посадою.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог про визнання неправомірними дії відповідача щодо не здійснення призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 30-місячного грошового забезпечення та зобов`язання відповідача призначити і виплатити ОСОБА_1 таку допомогу.
Доводи апелянта про те, що дана справа не підсудна місцевому загальному суду як адміністративному, колегія суддів вважає не обґрунтованими, безпідставними і такими, що суперечать приписам чинного адміністративно-процесуального законодавства, а саме п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України, в якій чітко вказано, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Посилання апелянта на те, що дана справа не підлягала розгляду судом першої інстанції в порядку скороченого провадження суперечать вимогам п. 2 ч. 1 ст. 183-2, в якій зазначено, що скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Твердження апелянта про те, що позивач звільнився з військової служби 11.07.1990 р. і військовослужбовцем ніколи не був, апеляційний суд вважає такими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема, посвідченням ОСОБА_1 , копія якого наявна в матеріалах справи та з якої вбачається, що позивач є ветераном військової служби і має право на пільги, установлені законодавством України / а.с. 21 /, а також довідкою Оболонського районного у м. Києві військового комісаріату Міністерства оборони України від 07.02.2012 р. №гсз/35, в якій вказано, що підполковник ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Силах України, у тому числі в Афганістані, та приймав участь у бойових діях з 16.11.1965 р. по 11.07.1990 р. / а.с. 22 / та витягом з проколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по втсновленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 26.10.2011 р. № 1876, в якому вказано, що захворювання підполковника у відставці ОСОБА_1 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби / а.с. 23 /. Крім того, у витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 02.04.2015 р. № 12 / а.с. 25 /, у своїх запереченнях на адміністративний позов / а.с. 50 / та в самій апеляційній скарзі апелянт неодноразово зазначає, що ОСОБА_2 був звільнений саме з військової служби 11.07.1990 р.
Доводи апелянта про те, що інвалідність була встановлена позивачу після звільнення зі служби, а отже, він не має право на одноразову грошову допомогу в порядку ст. 16 Закону № 2011-ХІІ, апеляційний суд вважає не обґрунтованими і такими, що суперечать самій же ст. 16 Закону № 2011-ХІІ, на яку посилається апелянт, та п. 2 Постанови КМУ № 499, з яких вбачається, що право на таку допомогу виникає в особи, зокрема, й після звільнення з військової служби в разі встановлення інвалідності, яка настала внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження.
Посилання апелянта на те, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як було правильно встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, позивач оскаржує дії відповідача щодо відмови в призначенні йому спірної допомоги, які мали місце 02.04.2015 р., а до суду з даним адміністративним позовом він звернувся 14.04.2015 р., що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Солом`янського районного суду м. Києва, тобто в межах строку, визначеного ст. 99 КАС України. Крім того, саме по собі порушення відповідачем права позивача на таку допомогу є продовжуваним правопорушенням.
Отже, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Таким чином, відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч приписам ч. 2 ст. 71 КАС України, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження, не надав суду жодних доказів, не навів будь-яких доводів, які б спростовували наведену аргументацію, та не переконав судову колегію у своїй правоті.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, а рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у відповідності до вимог ст. 159 КАС України.
Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає залишенню без задоволення, а постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року без змін.
Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду Україниї

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 15.07.2015 р.

Головуючий суддя:

Судді:
Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.