Справа № 679/2045/14-а
Суддя: Гаврищук Л. П.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а/679/6/2015
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2015 року Нетішинський міський суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді - Гаврищук Л.П.

при секретарі - Василюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нетішин справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Нетішинського міського центру зайнятості про визнання дій неправомірними,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з означеним позовом, який підтримала в судовому засіданні, вказавши що 21 жовтня 2013 року було укладено договір за № 00001 в особі директора ОСОБА_2, що діє на підставі положення про Нетішинський міський центр зайнятості, з однієї сторони і нею ОСОБА_1, зареєстрованою в міському центрі зайнятості як безробітна.

Відповідно до п. 2.2.3 договору, відповідач зобов'язався, у разі проведення навчання не за місцем постійного проживання, - компенсувати фактичні витрати на проїзд до місця проведення навчання (від населеного пункту, де проживає безробітний, до населеного пункту де буде здійснюватись навчання) та у зворотному напрямку транспортом загального користування (крім таксі). Однак, за пропозицією відповідача, отримала направлення на проживання в гуртожиток, де проживала до 22.11.2013 року.

22 листопада 2013 року, вона подала заяву директору Рівненського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості та була виселена з гуртожитку. Підставою написання заяви про виселення з гуртожитку і потребу в щоденному проїзді з місця проживання до місця навчання було те, що вона одна виховувала двох неповнолітніх дітей, які потребували її догляду, про що повідомила відповідача, де їй пояснили, що для відшкодування витрат за проїзд їй необхідно збирати проїзні квитки, що вона і робила.

Навчання закінчилось в 23.06.2014 року, після чого звернулась до відповідача щодо відшкодування витрат на проїзд, однак в такому їй було відмовлено з посиланням на невідповідність наданих нею проїзних документів вимогам законодавства.

26.08.2014 року нову звернулась з заявою до Нетішинського центру зайнятості щодо компенсування витрат на проїзд транспортом загального користування до місця навчання м. Рівне, Рівненської області з 01 грудня 2013 року по 23 червня 2014 року.

Окрім проїзних квитків, на вимогу працівника відповідача, надала довідки про вартість проїзду та маршрутні листи, що підтверджували факт її перебування на навчанні

Проте листом останнього від 29.08.2014 року за № 51-01/894 Нетішинський центр зайнятості, відмовив їй в грошовій компенсації проїзду до місця проходження навчання м. Рівне, Рівненської області від населеного пункту м. Нетішин Хмельницької області та у зворотному напрямку, транспортом загального користування у періоди з 01 грудня 2013 року по 23 червня 2014 року, посилаючись на те, що надані нею проїзні квитки та довідки є недійсними. Вважає це рішення є незаконним.

Оскільки вона надала всі проїзні квитки та довідки про вартість проїзду на навчання та у зворотному напрямку, то просить визнати неправомірними дії Нетішинського міського центру зайнятості.

Зобов'язати Нетішинський міський центр зайнятості, нарахувати та виплатити їй, витрачені власні кошти на проїзд до місця навчання від населеного пункту м. Нетішин Хмельницької області в м. Рівне, Рівненської області та у зворотному напрямку, транспортом загального користування у періоди з 01 грудня 2013 року по 23 червня 2014 року.

Представник позивачки позовні вимоги підтримав, вказавши, що між Нетішинським міським центром зайнятості та безробітною ОСОБА_1 був укладений договір № 00001 від 21 жовтня 2013 року щодо направлення її на професійне навчання в Рівненський центр професійно - технічної освіти Державної служби зайнятості за професією перукаря, зі строком навчання з 22 жовтня 2013 року по 23 червня 2014 року з метою сприяння подальшому працевлаштуванню.

Відповідно до п. 2.1. договору, особа зобов'язується: приступити у визначені службою зайнятості строки до занять, пройти повний курс навчання, оволодіти професійними знаннями та навиками, передбаченими навчальними планами та програмами, скласти кваліфікаційні (випускні) іспити чи інші форми контролю знань.

В п. 2.2.3. Договору вказано, що у разі проведення навчання не за місцем постійного проживання - компенсувати фактичні витрати на проїзд до місця проходження навчання (від населеного пункту де приживає безробітний, до населеного пункту, де буде здійснюватись навчання) та у зворотному напрямку, транспортом загального користування (крім таксі) та у разі необхідності надати місце проживання, на період навчання, або компенсувати витрати за потреби, щоденного проїзду.

Отже, вище вказаним договором, чітко прописано алгоритм дії, як позивача так і відповідача щодо компенсації витрачених коштів за проїзд. Та, а ні в предметі договору, а ні в обов'язках сторін, жодним чином не зазначено, що позивач, в певний період часу, відмовляючись від проживання в гуртожитку, має повідомити центр зайнятості, відповідною заявою та отримати позитивне рішення директора центу зайнятості, що в подальшому дозволить її проїзд до місця навчання.

Отже, позивач діяла лише в межах своїх прав та обов'язків у відповідності до вказаного Договору. Позивач не знала, і не могла знати, що відповідно до роз'яснень Хмельницького обласного центру зайнятості для прийняття рішення щодо оплати щоденного проїзду має бути попередньо написана заява безробітного на ім'я директора центру з подальшим погодженням.

Тому позивач, правомірно 26.08.2014 року звернулась до центру зайнятості щодо компенсації вартості проїзду під час професійного навчання, бо обов'язок щодо доведення до відома безробітних вказаних інструкцій, покладений саме на відповідача, а тому у відповідності до ст. 58 КАС України суд не може взяти до уваги докази які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідач визнає, що позивач 26.06.2014 року звернулась до центру зайнятості та просила компенсувати вартість проїзду і як доказ своїх витрат надала маршрутні листи видані Нетішинською автомобільною станцією. Однак, ОСОБА_1 було відмовлено у компенсації витрат на проїзд, тому що додані документи не можуть бути підставою для відшкодування оскільки не відповідають вимогам ДСТУ 4163-2003.

Розглядаючи звернення ОСОБА_1 від 26.08.2014 року щодо компенсації витрат на проїзд до місця навчання та у зворотному напрямку відповідач мав враховувати те, що позивач не може, та й не має знати вимоги норм державних стандартів України щодо вказаних довідок.

Натомість, посадова особа, Нетішинської автомобільної станції, котра видала вказані довідки по своїм посадовим обов'язкам, несе відповідальність за їх видачу та достовірність.

Отже, відповідач, зобов'язаний був роз'яснити позивачу можливу невідповідність поданих документів на компенсацію фактичних витрат на проїзд до норм ДСТУ, а ні в якому разі не відмовляти в отриманні компенсації на проїзд, порушуючи умови вище вказаного договору.

Просить позов з уточненням позовних вимог, задовольнити повністю.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що відповідно до статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №1533-111 у разі необхідності для проходження професійної підготовки або перепідготовки, підвищення кваліфікації особа направляється до закладів охорони здоров'я для проходження попереднього медичного та наркологічного огляду відповідно до законодавства; забезпечується місцем проживання на період проходження професійної підготовки або перепідготовки, підвищення кваліфікації та їй компенсуються витрати на проїзд до місця проходження навчання та у зворотньому напрямку в порядку, встановленому Міністерством соціальної політики.

Абзац 2 п.2.4 Порядку професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики №318/655 від 31.05.2013 року у разі направлення безробітного на професійне навчання до навчального закладу, що розташований не за місцем реєстрації його місця проживання чи перебування, такий безробітний забезпечується місцем проживання на період навчання, йому видається направлення на проживання за формою, наведеною в додатку 2 до Порядку № 318/655.

ОСОБА_1 21.10.2013 року було видано направлення на проживання та забезпечено поселення безробітної в період професійного навчання з 22.10.2013 року по 23.06.2014 року, про що свідчить корінець з відміткою про прийняття на проживання.

19.11.2013 року ОСОБА_1 за власним бажанням відмовилась від проживання в гуртожитку, при цьому не повідомила центр зайнятості та не погодила питання щодо можливості компенсації витрат на щоденний проїзд до навчального закладу та у зворотньому напрямку.

З заявою про компенсацію вартості проїзду під час професійного навчання ОСОБА_1 звернулась до центру зайнятості 26.06.2014 року (за межами дії договору №00001 міського центру зайнятості з громадянкою щодо її професійного навчання) та надала маршрутні листи за період з грудня по червень, довідки видані Нетішинською АС, що не відповідають вимогам ДСТУ 4163-2003 вимоги до оформлення документів та Порядку № 318/655. Зокрема, маршрутні листи, на які посилається позивач, не зареєстровані в центрі зайнятості, який направляв особу на навчання (відсутній кутовий штам, дата та реєстраційний індекс документа), що суперечить вимогам Порядку № 318/655. На довідках про вартість проїзду відсутні: дата, реєстраційний індекс документа, підпис відповідальної особи, відбиток печатки, що є недотриманням вимог ДСТУ 4163-2003.

26.06.2014 року ОСОБА_1 відмовлено у компенсації витрат на проїзд оскільки додані до заяви документи не можуть бути підставою для відшкодування коштів.

В значній кількості квитків, які надала ОСОБА_1 ціна не вказана взагалі або ж вписана вручну. Вартість проїзду в квитках різна від 13 грн 85 коп. до 20 грн 00 коп. В довідках про вартість проїзду, виданих Нетішинською АС, які надала ОСОБА_1 вартість проїзду від АС Нетішин до ст. Рівне становить 21 грн. 48 коп. Серед наданих квитків є такі, в яких відсутня інформація про перевізника.

При поданні заяви про компенсацію вартості проїзду під час професійного навчання 26.06.2014 року ОСОБА_1 надала маршрутні листи за період з грудня по червень та довідки видані Нетішинською АС, квитки до заяви не долучались, а тому можна зробити висновок що їх не було на дату подання заяви.

Зважаючи на порушення позивачкою вимог чинного законодавства України, просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Нетішинського міського центру зайнятості.

Свідок ОСОБА_3 показала, що позивачка у центрі зайнятості перебувала на обліку як безробітня і виявила бажання навчатись у м. Рівне на перукаря. Їй повідомили, що проживатиме у гуртожитку в м. Рівне та що їй буде відшкодовано проїзд до місця навчання та проїзд до м. Нетішин після закінчення навчання.

Згодом позивачка повідомила, що немає можливості проживати у гуртожитку та що буде щоденно їздити на навчання у м. Рівне та у зворотню сторону у м. Нетішин. Після консультації з обласним центром зайнятості позивачці повідомили про необхідність збирати проїзні квитки та порекомендували в усній формі їх зразок.

23.06.2014 року ОСОБА_1 закінчила навчання. 24.06.2014 року принесла квитки, які не відповідали встановленому зразку, їй пояснили, щоб належним чином оформила квитки та написала заяву про оплату проїзду хоча б на початок та кінець навчання, однак вона пішла і квитків не принесла.

Свідок ОСОБА_4 показала, що між Нетішинським міським центром зайнятості та позивачкою було укладено договір про навчання у м. Рівне. ОСОБА_1 погодилась на проживання у гуртожитку. Проте, що позивачка виселилася з гуртожитку вона їй не повідомляла. Після надходження до центру зайнятості повідомлення про виселення позивачки з гуртожитку, останню повідомили, що витрати на проїзд по маршрутних листах компенсувати не зможуть, що компенсується лише проїзд на початок та закінчення навчання. Після закінчення навчання просили ОСОБА_1 показати проїзні квитки, однак вона їх не показала.

Договори щодо професійного навчання є стандартними і внесення у них змін, зокрема в п. 4, не передбачено.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між Нетішинським міським центром зайнятості та безробітною ОСОБА_1 був укладений договір № 00001 від 21 жовтня 2013 року щодо направлення її на професійне навчання в Рівненський центр професійно - технічної освіти Державної служби зайнятості за професією перукаря, зі строком навчання з 22 жовтня 2013 року по 23 червня 2014 року з метою сприяння подальшому працевлаштуванню.

Відповідно до п. 2.1. договору, зобов'язується: приступити у визначені службою зайнятості строки до занять, пройти повний курс навчання, оволодіти професійними знаннями та навиками, передбаченими навчальними планами та програмами, скласти кваліфікаційні (випускні) іспити чи інші форми контролю знань.

В п. 2.2.3. Договору вказано, що у разі проведення навчання не за місцем постійного проживання - компенсувати фактичні витрати на проїзд до місця проходження навчання (від населеного пункту де приживає безробітний, до населеного пункту, де буде здійснюватись навчання) та у зворотному напрямку, транспортом загального користування (крім таксі) та у разі необхідності надати місце проживання, на період навчання, або компенсувати витрати за потреби, щоденного проїзду.

У вище вказаному договорі передбачено право на компенсацію проїзду на навчання та у зворотньому напрямку у звязку з чим позивач 26.06.2014 року звернулась до відповідача про компенсацію таких витрат, однак, в усній формі, в такому їй було відмовлено.

26.08.2014 року позивач із заявою звернулася до відповідача про компенсацію витрат однак листом від 29.08.2014 року за № 51-01/894 їй було повідомлено, що вона була забезпечена місцем проживання в гуртожитку Рівненського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на весь період навчання, про що свідчить корінець направлення на проживання з відміткою про поселення від 22.10.2013 року.

В листопада 2013 року була виселена з гуртожитку за власним бажанням, на підставі заяви, але Нетішинський міський центр зайнятості про це не повідомила, також не погодила з центром зайнятості питання щодо можливості компенсації витрат на щоденний проїзд до навчального закладу та в зворотньому напрямку. Зазначено, що щоденний проїзд до місця розташування навчального закладу і у зворотньому напрямку компенсується за умови відсутності гуртожитку на період навчання на підставі заяви безробітного на компенсацію витрат на щоденний проїзд та у зворотньому напрямку. Також повідомлено,що надані позивачкою документи для компенсації витрат на щоденний проїзд до навчального закладу та в зворотньому напрямку 25.06.2014 року та 26.08.2014 року не відповідають встановленим вимогам, тому не можуть бути підставою для повернення їй коштів.

З пояснень позивачки та показань свідків, в судовому засіданні встановлено, що після виселення з гуртожитку ОСОБА_1 повідомляла відповідача про даний факт та просила вирішити питання з компенсацією проїзду, на що їй було надано пояснення про необхідність збирання проїзних документів.

Відповідно до п. 4 договору, який передбачає порядок внесення змін зміни, що виникають протягом дії договору, мають бути погоджені між сторонами, оформлені додатковою угодою, що є невідємною частиною цього договору.

Однак після виселення позивачки з гуртожитку, що стало відомо відповідачу, такі зміни внесені не були і вини позивачки у невнесенні таких змін суд не вбачає.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем суду не надано доказів про те, що ОСОБА_1 належним чином була повідомлена про форму проїзних квитків та, після виселення з гуртожитку, шляхом укладення додаткової угоди відповідачем не внесено змін до договору, тому суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-162 КАС України,суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати неправомірними дії Нетішинського міського центру зайнятості.

Зобов'язати Нетішинський міський центр зайнятості, нарахувати та виплатити ОСОБА_1, витрачені власні кошти на проїзд до місця навчання від населеного пункту м. Нетішин Хмельницької області в м. Рівне, Рівненської області та у зворотному напрямку, транспортом загального користування у періоди з 01 грудня 2013 року по 23 червня 2014 року.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Нетішинський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Гаврищук Л.П.