Справа № 2а-404/10/0770
Суддя: Калинич Я. М.
Дата ухвалення: 2013-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2013 рокум. Ужгород№ 2а-404/10/0770

Закарпатський окружний адміністративний суд під головуванням судді Калинич Я.М., за участю секретаря судового засідання Нагорна Л.І., та сторін, які беруть участь у справі:

позивача: Свалявської МДПІ не зявився;

відповідача -1: ПП ОСОБА_1-не зявився;

відповідача -2 : ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» - не зявився;

відповідача -3 : МП «Полімер і К» - не зявився;

відповідача - 4: ПП ОСОБА_2 - не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області до приватного підприємця ОСОБА_1, Закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат», Малого приватного підприємства «Полімер і К», приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення в дохід держави коштів у сумі 3403156,15 грн. (застосування наслідків недійсності договору), -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Свалявська міжрайонна державна податкова інспекція (далі позивач, Свалявська МДПІ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до приватного підприємця ОСОБА_1 (далі відповідач 1, ПП ОСОБА_1Г.), Закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» (далі відповідач 2, ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат»), Малого приватного підприємства «Полімер і К» (далі відповідач 3, МП «Полімер і К»), приватного підприємця ОСОБА_2 (далі відповідач 4, ПП ОСОБА_2О.) про стягнення всіх отриманих коштів по «нікчемних» угодах в дохід бюджету, а саме по взаємовідносинах ПП ОСОБА_1 із ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» - 1053616,61 грн., по взаємовідносинах ПП ОСОБА_1 із ПП ОСОБА_2 430248,48 грн., по взаємовідносинах МП «Полімер і К» із ПП ОСОБА_1 671350,67 грн., по взаємовідносинах ПП ОСОБА_2 із ПП ОСОБА_1 1247940,39 грн.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.07.2010 року було зупинено провадження у справі до вирішення кримінальної справи №1-10/2010р., яка перебувала на розгляді у Свалявського суду Закарпатської області та до набрання законної сили відповідними вироком.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2013 року було поновлено провадження у справі, оскільки, 04.02.2013 року до Закарпатського окружного адміністративного суду надійшов вирок Свалявського суду Закарпатської області від 13.12.2012 року, який набрав законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в ході проведення перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства відповідача 1 за період 01.01.2006 року по 30.09.2008 року встановлено, що між ПП ОСОБА_1 та ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» було укладено договір поставки лісоматеріалів; між ПП ОСОБА_1 та МП «Полімер і К» було укладено усний договір поставки безалкогольних напоїв та термоусадочної плівки; між ПП ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 було укладено усний договір поставки безалкогольних напоїв та термоусадочної плівки, а також лісоматеріалів.

Перевіркою встановлено безтоварність операцій за угодою. Посилається на норми Цивільного кодексу України, зокрема, ст. ст. 203, 215 цього Кодексу, з яких робиться висновок про нікчемність угоди, укладеної відповідачами, та у відповідності до вимог ст. 208 Господарського кодексу України та ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні, просить стягнути в дохід держави кошти у сумі 3403156,15 грн. за договорами, укладеним між відповідачами.

Позивач в судове засідання не зявився, однак 22.04.2013 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу за наявними матеріалами.

Відповідач 1 в судове засідання повторно не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі до суду не надходило. В матеріалах справи містяться повідомлення Укрпошти про вручення відповідачу 1 судових повісток 07.03.2013 року, 21.03.2013 року, 30.03.2013 року та 16.04.2013 року.

Відповідач 2 в судове засідання не зявився, явку свого представника не забезпечив, однак його представником 11.04.2013 року було подано до канцелярії суду клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача 2. Також, 11.04.2013 року до суду надійшли додаткові обґрунтування правової позиції відповідача 2 у справі, в яких вважає, що із змісту акту перевірки вбачається те, що висновок про нікчемність правочину є необґрунтованим, оскільки відсутні докази щодо нікчемності правочину, так як вироком суду, що набрав законної сили не доведена вина сторін правочину в намірі порушити публічний порядок у вигляді порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та/або знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним. Також, відповідач 2 стверджує, що позиція позивача щодо нікчемності правочину з підстав його фіктивності є неправильною та такою, що суперечить нормам законодавства, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу вимог закону на відміну від фіктивного правочину. А тому, вважає, що позовні вимоги суперечать вимогам законодавства, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідач 3 в судове засідання не зявився, однак таким 22.04.2013 року було подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Письмові заперечення до суду не подавав, однак свою позицію виклав його представник у попередніх судових засіданнях, згідно якої заперечував проти адміністративного позову.

Відповідач 4 в судове засідання явку не забезпечив, проте його представником було подано заяву про розгляд справи без його участі. В попередніх судових засіданнях представник відповідача 4 заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні такого в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень КАС України розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. А оскільки сторони в судове засідання не зявилися, фіксування судового процесу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного.

Згідно акта перевірки від 23.03.2009 року за № 11/1700/НОМЕР_1, проведеною Свалявською МДПІ позаплановою комплексною документальною перевіркою дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2006 року по 30.09.2008 року фізичною особою СГД ОСОБА_1, встановлено порушення, зокрема: 1). відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів; 2). порушено ч. 1 ст.203, ст.ст. 215, 228, 662, 655, 656 ЦК України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України) по правочинах, здійснених, СГД ОСОБА_1 з СГД ОСОБА_2 CO. і.п.н.- придбання лісопродукції 1247940,39 грн., з МПП «Полімер і К», 99 придбання б/а напоїв, мінеральної води, плівки ПЕТ - 671350,67 грн., ПП ОСОБА_1 здійснював операції з фінансово - грошовими потоками, які відображені в виписках банків, де зазначені реквізити правочинів, товарний характер яких наявними документами перевіркою не підтверджено. Відповідно до частини 1, 5 ст. 203, п.1,2 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України, зазначені правочини є нікчемними - в силу закону, внаслідок чого виручка по нікчемних операціях за перевіряємий період склала: СГД ОСОБА_3 - 430248,62 грн. за 2007 p.; ЗАТ Коломиївське заводоуправління 20444 грн., за 2007 р. - ЗАТ «Мукачівський ЛК»; -1053616,61 грн., за 2007р.3 квартали 2008 р. 3). СГД ОСОБА_1 здійснював операції з фінансово - грошовими потоками, які відображені в виписках банків, де зазначені реквізити правочинів, товарний характер яких наявними документами перевіркою не підтверджено. Відповідно до частини 1, 5 ст. 203, п.1,2 ст. 215, ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України, зазначені правочини є нікчемними - в силу закону. 4). СГД ОСОБА_1 порушено вимоги пп. 19.1.а) та пп. 19.2.6) Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 p. № 889-IV в частині не ведення обліку доходів та витрат та не подання податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також сум утриманого з них податку податковому органу. 5). СГД ОСОБА_1 порушено вимоги «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні» затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 р. за № 128/2568). 6).- ст.3 п.3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» №265/95 BP від 06.07.1995 року. 7).- п. 1. та п. 2 ст. 3 Закону України «Про патентування деяких видів підприємницької діяльності» № 98/96-ВР від 23.03.1996 p., із змінами і доповненнями. 8). - п.7.2.8. ст.7 Закону України від 03.04.1997 р. №168/97 «Про податок на додану вартість», а саме встановлено, що відсутній облік операцій з поставки та придбання товарів (робіт, послуг), які підлягають оподаткуванню, так як в поданих деклараціях відсутні ксерокопії реєстрів отриманих податкових накладних.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, зокрема, актом Свалявської МДПІ від 23.03.2009 року за № 11/1700/НОМЕР_1, ПП ОСОБА_1 в період, що перевірявся позивачем організовував діяльність: торгівля лісоматеріалами (пиловник бук, дошки букові, пиловник дуб, бук (кругляк), ліс хвойний (кругляк), дрова букові), мінеральна вода, б/а напої, п/е плівка.

Здійснення підприємницької діяльності від імені ОСОБА_1 ОСОБА_2 проводив згідно довіреності на управління справами ВЕО №480218, завіреної приватним нотаріусом,терміном на три роки.

Перевіркою на основі первинних документів, що знаходяться в матеріалах кримінальної справи встановлено, що СГД ОСОБА_1 (від імені якого здійснював діяльність за дорученням ОСОБА_2О.) в період, що перевірявся організовував діяльність: торгівля лісоматеріалами (пиловник бук, дошки букові, пиловник дуб, бук (кругляк), ліс хвойний (кругляк), дрова букові, мінеральна вода, б/а напої, п/е плівка).

Згідно акту перевірки, у 2007-30.09.2008 роках СГД ОСОБА_1. реалізовано ТМЦ ЗАТ Мукачівському ЛК товарно-матеріальних цінностей на суму 1053616,61 грн., загальна вартість товарно-матеріальних цінностей поставлених ПП ОСОБА_1Г СГД ОСОБА_2 становить 430248,48 грн., загальна вартість товарно-матеріальних цінностей поставлених МП «Полімер і К» ОСОБА_1 становить 671350,67 грн., загальна вартість товарно-матеріальних цінностей поставлених ПП ОСОБА_2 ПП ОСОБА_1 становить 1247940,39 грн.

Перевіркою встановлено, що проведені операції є безтоварними, крім того, ОСОБА_2 виписував накладні та податкові накладні від свого імені та від імені фізичних осіб підприємців, від яких отримував довіреності на здійснення підприємницької діяльності. Вказані безтоварні операції проводились з метою переведення грошових коштів з безготівкової форми у готівкову. Для цієї мети були зареєстровані субєктами підприємницької діяльності фізичні особи, які не мали на меті здійснення підприємницької діяльності, за матеріальну винагороду у розмірі десяти відсотків від безготівкової суми грошових коштів, переведених у готівку. ОСОБА_4 здійснення безтоварних операцій підтверджується тим, що у вказаних ФОП відсутні первинні накладні на придбання ТМЦ, тобто, оформлення ТМЦ проводилось без фактичних поставок продукції. За аналогічною схемою проводилось оформлення податкових накладних з метою формування податкового кредиту з ПДВ, таким чином, дані операції є безтоварними. Будь яких первинних чи інших фінансових документів немає. Відсутні також документи, що підтверджують перевезення вантажів (первинної транспортної документації). Відсутні данні про наявність складських приміщень у ФОП ОСОБА_2 тобто, укладені між ПП ОСОБА_1 із ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат», між ПП ОСОБА_1 із ПП ОСОБА_2, між МП «Полімер і К» із ПП ОСОБА_1 та між ПП ОСОБА_2 із ПП ОСОБА_1 угоди є нікчемними.

На підставі наведеного, Свалявська МДПІ звернулась до суду з позовом про застосування наслідків визнання договорів недійсними, що встановлені ст. 208 Господарського кодексу України, шляхом стягнення в дохід бюджету суму 3403156,15 грн.

Податковий орган в акті перевірки Свалявської МДПІ від 23.03.2009 року за № 11/1700/НОМЕР_2 виклав свою позицію відносно нікчемності правочинів, та в судовому засіданні послався на вирок Свалявського районного суду від 13.12.2012 р.

Позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до ст. 207 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми ГК України не містять особливостей регулювання майнових відносин субєктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами ЦК України, слід застосовувати правила, встановлені ЦК України.

Стаття 207 ГК України не містить особливостей регулювання господарських відносин, а містить загальні правила про недійсність господарських зобовязань, які суперечать положенням ЦК України як за термінологією, так і за змістом. Відтак, положення ст. 207 ГК України відповідно до абзацу першого ч.2 ст. 4 ЦК України, абзацу другого ч.1 ст. 4 ГК України застосовуватись не може, застосуванню підлягають відповідні норми Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України (в редакції Кодексу станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визнання правочину недійсним судом не вимагається лише у тому випадку, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Нікчемними, зокрема, є правочини:

1) укладені з недодержанням обовязкової письмової форми, якщо недійсність прямо передбачена законом, наприклад, правочини щодо забезпечення виконання зобовязань (ст. 547);

2) укладені з недодержанням обовязкової нотаріальної форми (ч. 1 ст. 219);

3) укладені малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без належного схвалення (ч. 2 ст. 221);

4) укладені недієздатною фізичною особою (ч. 1 ст. 226);

5) вчинені без дозволу органу опіки і піклування (ч. 1 ст. 224);

6) які порушують публічний порядок (ч. 2 ст. 228).

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК, згідно якої такими є:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Тобто, такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Зміст наведеної норми свідчить на користь висновку, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а порушення податкового законодавства є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд констатує, що кваліфікація правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, саме за злочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності та/або незаконного відчуження або незаконного володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами та/або відчуження викраденого майна та/або порушення правового режиму вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права.

Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2012 року (справа № 1/710/220/11, головуючого судді Жиганської Н.М.) ОСОБА_2 визнанний винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 5, 209 ч. 1, 191 ч. 4, 209 ч. 2 Кримінального кодексу України.

Згідно тексту вироку Свалявського районного суду від 13.12.2012 р., ОСОБА_2, за попередньою змовою з ОСОБА_4, організував привласнення коштів ПП ОСОБА_5 та вчинив розтрату майна, що перебувало в його віданні, тим самим ним вчинено дії спрямовані на набуття, володіння та використання коштів, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації доходів.

З тексту вироку вбачається, що ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочинів щодо привласнення а розтратою чужого майна та легалізації одержаних злочинним шляхом доходів, при цьому, ОСОБА_2 ні цим вироком, ні іншими не визнавався винним у вчиненні злочину (злочинів), повязаних з укладенням правочинів, направлених на порушення суспільних, економічних та соціальних основ держави та даною кримінальною справою не досліджувались відносини щодо укладання договору між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_10 та ТзОВ «Караван ЛТД».

Як вбачається із змісту акту перевірки, висновок про нікчемність правочину є необґрунтованим, оскільки відсутні докази щодо нікчемності правочину, так як вироком суду, що набрав законної сили не доведена вина сторін правочину (однієї з сторін правочину) в намірі порушити публічний порядок у вигляді порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та/або знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним.

Стосовно позиції податкового органу про нікчемність укладених правочинів з тих підстав, що такі не направлений на настання реальних наслідків (фіктивний правочин), суд констатує наступне:

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України наведено визначення правочину, згідно якої, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч.1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Тобто, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Частиною 2 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Право на звернення податкових органів із відповідними позовами встановлено п. 11 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду).

З акту перевірки вбачається, що як при укладанні договорів, так і при їх виконанні учасниками правочинів допущені грубі порушення вимог законодавства України, зокрема, перевіркою встановлено відсутність необхідних умов для реального настання результатів господарських операцій, укладення такого без мети настання реальних наслідків (фіктивність правочину), порушення при цьому порядку ведення бухгалтерського обліку господарської діяльності, і як наслідок - незаконність формування валових витрат та податкового кредиту з ПДВ, тобто, наявними є порушення вимог податкового законодавства відповідачами при укладенні та виконанні правочинів.

Однак, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен зясувати наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків. Неправильною та такою, що суперечить нормам законодавства, є позиція Свалявської МДПІ щодо нікчемності правочину з підстав його фіктивності, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу вимог закону (та його визнання недійсним в судовому порядку не здійснюється) на відміну від фіктивного правочину (який визнається недійсним в судовому порядку).

Безпідставним є посилання податкового органу в акті на ч. 1 ст. 203, ст. 216 ЦК України, так як зазначені норми законодавства використовуються лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Відповідно до презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину.

Як вбачається з наведених актів цивільного законодавства, підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, прямо встановлена законом, а не висновки акту податкової перевірки. Вказані в актах податкових органів порушення, допущені субєктами господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

За вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції, передбачені, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України. За змістом статті це можливо лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Зазначені санкції не можна застосувати за сам факт несплати податків (зборів, інших обовязкових платежів) однією зі сторін договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не вчинення правочину. Для стягнення цих санкцій є необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Цією статтею визначено, що у випадку якщо господарське зобовязання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобовязання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобовязанням, а у разі виконання зобовязання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, норми Господарського кодексу України містять публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди. Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді адміністративно-господарської санкції (в розумінні ст. ст. 238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний характер, - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Відповідно до ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до субєкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим субєктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Оскільки позивач звернувся до суду 10 лютого 2010 року, а згідно акту перевірки - між ПП ОСОБА_1 із ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат», між ПП ОСОБА_1 із ПП ОСОБА_2, між МП «Полімер і К» із ПП ОСОБА_1 та між ПП ОСОБА_2 із ПП ОСОБА_1 укладені договори купівлі продажу лісоматеріалів та надання послуг які реалізовані у 2006 2008 роках, враховуючи строк з моменту виконання договорів по дату звернення з позовом до суду - суд констатує пропуск встановленого ст. 250 ГК України строку для застосування адміністративної санкції у вигляді конфіскації.

У звязку з наведеним, невірним та помилковим є твердження представника позивача про те, що наслідки визнання недійсними господарських зобовязань не є адміністративно - господарськими санкціями та строки встановлені у ст. 250 ГК України до них не застосовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. При цьому, враховуючи презумпцію невинуватості особи, закріплену у ст. 62 Конституції України, з огляду на положення ст. ст. 71, 72 КАС України, обовязок доказування факту вчинення правопорушення та вини відповідача у його вчиненні, причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та вчиненим правопорушенням покладається в даному випадку на позивача.

Позивачем не доведено позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності угод, оскільки в судовому засіданні встановлено відсутність належних доказів щодо нікчемності правочину як такого що порушує публічний порядок, у звязку з відсутністю рішення суду про визнання правочину недійсним, відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, не доведено правомірності визнання нікчемними правочинів з підстав їх фіктивності, не доведено правомірності застосування адміністративно господарської санкції у вигляді стягнення в дохід держави коштів за угодою поза межами їх застосування, встановленими ст. 250 ГК України. За наведених обставин, позовні вимоги суперечать вимогам законодавства та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, що підтверджені належними доказами, в звязку з чим в задоволенні позову Свалявської МДПІ слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області до приватного підприємця ОСОБА_1, Закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат», Малого приватного підприємства «Полімер і К», приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення в дохід держави коштів у сумі 3403156,15 грн. (застосування наслідків недійсності договору), - відмовити повністю.

2. Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяОСОБА_11