Справа № 815/857/15
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 р. Справа № 815/857/15

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області та прокурора Одеської області Приза Андрія Андрійовича про визнання неправомірними дій та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

04.02.2015р. начальник 2-го СВ СУ прокуратури Одеської області ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Прокуратури Одеської області, прокурора Одеської області Приза А.А., в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії прокуратури Одеської області та прокурора Одеської області Приза А.А. при видачі наказу №313к від 31.01.2015 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догани»;

- скасувати наказ прокурора Одеської області Приза А.А. №313к від 31.01.2015 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догани» у звязку з пропуском терміну 1-го місяця з дня виявлення проступку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вищевказаний наказ прокурора є неправомірним, оскільки винесений з порушенням строку та норм чинного законодавства, які він не порушував, а тому останній підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.04.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 задовлено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Одеської області Приза А.А. від 31.01.2015 року №313к про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді «догани» на начальника 2-го слідчого відділу СУ прокуратури Одеської області старшого радника юстиції ОСОБА_1 В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, заступник прокурора Одеської області 24.04.2015 р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07.04.2015 року та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

31.01.2015 року наказом прокурора Одеської області №313к за неналежне виконання службових обовязків, системні порушення в організації розгляду заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та звернень громадян, досудового розслідування кримінальних проваджень, первинного обліку роботи, незабезпечення контролю за веденням діловодства у підпорядкованому структурному підрозділі начальнику 2-го слідчого відділу СУ прокуратури Одеської області ст. раднику юстиції ОСОБА_1 оголошено «догану».

Відповідно до вищезгаданого наказу за результатами обговорення 25.09.2014 року на розширеному засіданні колегії прокуратури області результатів перевірки стану виконання окремих галузевих наказів Генерального прокурора України у слідчому управлінні прокуратури області встановлено факти неналежного виконання службових обовязків та системні порушення в організації досудового розслідування кримінальних проваджень начальником 2-го слідчого відділу СУ прокуратури області ОСОБА_1, грубі порушення вимог чинного законодавства при розгляді заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення ,а також при здійсненні обліку та розслідуванні кримінальних проваджень, порушення Регламенту прокуратури Одеської області.

Виявлені порушення з боку позивача були зафіксовані і у доповідній записці про результати перевірки стану організації виконання вимог галузевих наказів Генерального прокурора України у слідчому управлінні прокуратури області, яка 17.09.2014 року схвалена прокурором Одеської області Призом А.А. на розгляд колегії.

За результатами обговорення відповідної інформації на розширеному засіданні колегії прокуратури Одеської області прийнято рішення від 25.09.2014 року, яким визнано стан організації виконання вимог галузевих наказів Генерального прокурора України у слідчому управлінні прокуратури області таким, що не у повній мірі відповідає вимогам сьогодення та потребує невідкладного вжиття заходів до покращення. Пунктом 2 зазначеного рішення також рекомендовано прокурору області вирішити питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області ОСОБА_1 за неналежне виконання службових обовязків, системні порушення в організації досудового розслідування кримінальних проваджень

Не погоджуюсь з зазначеним рішенням та діями прокуратури, позивач оскаржив їх до окружного суду.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової не обґрунтованості позовних вимог та, відповідно з часткової протиправності дій та спірного наказу відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як вбачається зі змісту вимог ч.1 ст.8 Дисциплінарного статуту прокуратури України (затв. Постановою ВР України від 06.11.1991р. №1796-XII), дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Але, при цьому, в ч.1 ст.11 вказаного Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Отже, виходячи з положень ст.13 Дисциплінарного статуту прокуратури України, про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ прокурора, який оголошується працівнику під розписку. Копія наказу додається до особової справи. З наказом можуть бути ознайомлені і інші працівники відповідної прокуратури. Накази Генерального прокурора України, в необхідних випадках, доводяться до відома особового складу органів прокуратури України.

Аналізуючи наявність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, судова колегія виходить з того, що обовязковою підставою для застосування заходів дисциплінарного стягнення є факт вчинення особою дисциплінарного проступку.

З цього приводу суд 2-ї інстанції, як і окружний суд, критично оцінює посилання відповідача на те, що невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків не є різновидом дисциплінарного проступку, яке ґрунтується представником відповідача виключно на протиставленні у ст.12 Дисциплінарного статуту прокуратури України вказаного порушення іншому порушенню, за вчинення якого працівник прокуратури може бути притягнений до дисциплінарної відповідальності, та в якому застосований термін «проступок» - проступку, який порочить його як працівника прокуратури.

Одночасно, судова колегія зазначає, що відсутність у вказаному нормативно-правовому акті слово «проступок» під час визначення правопорушення, за яке до працівника може застосовуватись дисциплінарне стягнення (невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків), не позбавляє відповідне правопорушення його дійсного змісту, який за всіма ознаками відповідає визначенню дисциплінарного проступку.

За своїм змістом «дисциплінарний проступок» становить собою суспільно небезпечне, протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), яке полягає у невиконанні або у неналежному виконанні державним службовцем своїх службових обовязків, порушенні морально-етичних правил, а також інших порушеннях службової дисципліни, за які законодавством передбачено дисциплінарну відповідальність. При цьому, діяння працівника набуває змісту дисциплінарного проступку виключно лише за умови наявності ознак складу такого проступку, виходячи з того, що необхідною ознакою притягнення особи до юридичної відповідальності за вчинення ним будь-якого правопорушення є наявність складу такого правопорушення - сукупності передбачених законом об'єктивних і суб'єктивних ознак діяння, які характеризують його як правопорушення і є підставою залучення суб'єкта правопорушення до юридичної відповідальності. До складу правопорушення, віднесено об'єкт, субєкт, об'єктивну та субєктивну сторони правопорушення.

Відтак, дослідження питання правомірності притягнення особи до дисциплінарної відповідальності передбачає, зокрема, зясування судом на підставі наданих доказів дійсного складу проступку, в тому числі сам факт вчинення відповідного діяння, ставлення особи до такого діяння тощо.

Як слідує зі змісту ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Проете, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, згідно зазначеної вище процесуальної норми КАС України, обовязок доказування законності притягнення посадової особи, яка проходить публічну службу, покладається саме на відповідний орган владних повноважень, як роботодавця.

Так, як встановлено з матеріалів справи та спірного наказу, обставини, що стали підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які, як зазначалось вище, фактично ґрунтуються лише на висновках, наведених у доповідній записці про результати перевірки стану організації виконання вимог галузевих наказів Генерального прокурора України у слідчому управлінні прокуратури області, яка 17.09.2014 року була схвалена прокурором Одеської області Призом А.А. на розгляд колегії.

Як вбачається з пояснень представника відповідача, оцінку ефективності діяльності 2-го слідчого відділу СУ прокуратури області надано на підставі даних первинного обліку роботи слідчого управління, статистичних звітів та відомостей Єдиної системи статистики та аналізу роботи органів прокуратури України.

Разом з тим, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, звертає увагу на те, що дані первинного обліку та статистичні показники мають похідний характер від документів, на підставі яких вони формуються, у звязку з чим, можуть виступати джерелом аналізу діяльності службової особи та підставою для ініціювання вивчення та дослідження виявлених невідповідностей шляхом аналізу документів, на підставі яких формувались відповідні облікові та статистичні відомості, проведення необхідних службових розслідувань тощо з метою встановлення фактів порушень та винних осіб, однак, самі по собі не можуть розглядатись як належні та допустимі докази як самих фактів порушень, так і вини у допущенні таких порушень безпосередньо з боку ОСОБА_1. В свою чергу, встановлення вини особи у вчиненні дисциплінарного проступку в такому випадку має підтверджуватися документальними або іншими доказами, на підставі яких формувались відповідні облікові та статистичні показники.

Водночас, уважно дослідивши матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що жодний факт, на який відповідач посилається в оскаржуваному наказі, не підтверджений документально, т.б. належними доказами «первинного характеру». Більш того, до суду також не надано й даних первинного обліку та статистичних даних, на підставі яких, як стверджує відповідач, були встановлені відповідні порушення з боку ОСОБА_1.

Також, спірним наказом визначено, що попри кадрові зміни, що відбулися у складі очолюваного підрозділу ще 10.07.2014 року внаслідок скорочення посади заступника начальника відділу позивачем не забезпечено оновлення розподілу обовязків між працівниками відділу.

Між тим, відповідачем не надано до суду доказів виникнення відповідних кадрових змін у очолюваному позивачем відділі, зокрема, наказу, яким були передбачені такі зміни, з метою його дослідження судом на предмет встановлення кола осіб, на яких покладено обовязки щодо організації його виконання, доказів ознайомлення безпосередньо ОСОБА_1 про прийняття відповідного наказу та коло його обовязків з цього приводу, а також доказів виникнення саме у позивача обовязку вжити відповідні заходи з організації виконання наказу, беручи до уваги факт його перебування у черговій відпустці у період з 14.07.2014 року по 17.08.2014 року та покладення виконання його обовязків на іншу особу, що підтверджується наказом прокуратури Одеської області від 11.07.2014 року №1455к.

Як видно з матеріалів справи, в оскаржуваному наказі також вказано, що ОСОБА_1 допущено системні порушення вимог п.п.1.11,1.12,5.2,5.7. «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» та п.п.1.6,7.20 «Регламенту прокуратури області щодо організації розгляду документів, термінів їх передачі підпорядкованим працівникам для виконання». Проте, як вказує позивач, він своєчасно розписував всі документи, які, в свою чергу, надходили до нього для виконання з порушенням таких строків, т.б. деякі з них сягали від 10 до 15 діб.

На підтвердження зазначених обставин відповідачем не надано до суду пояснень, щодо яких саме документів ОСОБА_1 допущено відповідні порушення, не надано доказів щодо дати надходження відповідних документів до слідчого відділу, дати їх передачі начальнику відділу для ознайомлення та розподілу між працівниками, а також дат отримання відповідних документів безпосередніми виконавцями, що унеможливлює встановлення судом факту відповідного порушення з боку позивача.

Також, виходячи зі змісту спірного наказу, однією з підстав для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності визначено і те, що ним нібито не було забезпечено виконання підпорядкованими слідчими вимог ст.214 КПК України щодо негайного повідомлення про початок досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000099 і №0000007 тощо; не вжито заходів до повідомлення прокурора про відсторонення слідчих від проведення досудового розслідування керівником слідчого підрозділу ще у 5 кримінальних провадженнях.

Однак, допущення позивачем вищезгаданих порушень теж, в свою чергу, не підтверджується матеріалами справи, як і не підтверджено момент початку вищевказаних досудових розслідувань, що не дозволяє чітко визначити момент, з якого мав виникнути відповідний обовязок позивача щодо негайного повідомлення та, відповідно, встановити неналежне виконання ним такого обовязку. Крім того, відповідачем також не визначено, за якими саме фактами відсторонення позивачем слідчих від проведення досудового розслідування останнім не вжито заходів щодо повідомлення прокурора та не надано відповідних доказів з цього приводу, у звязку з чим, таке визначення прокуратурою Одеської області цього порушення з боку позивача судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, також вважає безпідставним.

Окрім того, відповідно до спірного наказу, у наданих номенклатурних справах відділу та матеріалах кримінальних проваджень не встановлено жодної письмової вказівки слідчому за підписом ОСОБА_1 як керівника органу досудового розслідування, реєстрація таких документів в Єдиній системі статистики та аналізу роботи органів прокуратури не здійснювалось.

Проте, сам по собі факт відсутності вказівок ОСОБА_1 підпорядкованим йому слідчим ще не свідчить про допущення ним порушення виконання своїх службових обовязків, тоді як відповідачем, в свою чергу, не зазначено фактів, які потребували вжиття з боку ОСОБА_1 необхідних заходів реагування у вигляді видання відповідних вказівок, однак, безпідставно не були вжиті, в чому могло би полягати невиконання ним службових обовязків. Отже, за таких умов, судова коелгія вважає необґрунтованим притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з вищевикладених мотивів.

З тих самих підстав суд 2-ї інстнації також вважає необґрунтованими і посилання відповідача на статистичні дані щодо розслідування кримінальних правопорушень як на підставу для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання ним службових обовязків.

Так, у спірному наказі визначено, що внаслідок відсутності контролю з боку начальника ОСОБА_1 слідчими 2-го слідчого відділу з січня 2014 року укрито від обліку у статистичних звітах форми №1-СЛ факти закриття з реабілітуючих підстав кримінальних проваджень, розпочатих за матеріалами повернутих судом для додаткового розслідування кримінальних справ щодо 3-х осіб, однак, і вищевказані факти не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Не підтверджено також належними доказами й посилання відповідача на несвоєчасність обліку 2-х кримінальних проваджень, досудове розслідування яких було відновлено слідчим суддею, невнесення усіх необхідних відомостей про існування судового рішення про направлення справ на додаткове розслідування по 4-х кримінальних провадженнях, укриття від обліку однієї кримінальної справи, повернутої судом для додаткового розслідування, допущення випадків несвоєчасного обліку даних про вік правопорушників, їх освіту, рід занять, службове становище, характеристики за місцем реєстрації, невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвал слідчого судді 5 кримінальних проваджень, незабезпечення достовірного внесення відомостей до Єдиної системи статистики та аналізу роботи органів прокуратури України та звітності про роботу прокурора в частині ведення первинного обліку та формування звітних даних у формі «П» «Про роботу прокурора» щодо вирішення скарг, допущення неповноти відомостей при здійсненні первинного обліку.

При цьому, суд звертає увагу, що вище перелічені порушення повязуються відповідачем із неналежною організацією позивачем роботи слідчого відділу, внаслідок якої підлеглі йому особи допустили вищевикладені порушення, однак, до судів 1-ї та 2-ї інстанцій не надано жодних доказів на підтвердження фактів встановлення осіб, які допустили такі недоліки в роботі, їх вини та притягнення до відповідальності, за відсутності яких доводи про незабезпечення належної організації роботи та керівництва є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає недоведеними визначені відповідачем в оскаржуваному наказі факти невиконання чи неналежного виконання ОСОБА_1 своїх службових обовязків, наявності його вини у вчиненні відповідних діянь, у звязку з чим, не вбачає правових підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Поряд з цим, досліджуючи конкретні обставини справи, судами обох інстанцій було встановлено порушення відповідачем строків притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, що, в свою чергу, є додатковою підставою для скасування спірного наказу.

Так, як слідує з приписів ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту прокуратури України, дисциплінарне стягнення застосовується протягом 1-го місяця з дня виявлення проступку, не враховуючи часу службової перевірки, тимчасової непрацездатності працівника та перебування його у відпустці, але не пізніше 1-го року з дня вчинення проступку. Строк проведення службової перевірки не може перевищувати 2-х місяців.

Як вбачається з доповідної записки про результати перевірки стану організації виконання вимог галузевих наказів Генерального прокурора України у слідчому управлінні прокуратури області, дана перевірка була закінчена 16.09.2014 року, а 17.09.2014 року відповідна довідка вже була схвалена прокурором Одеської області Призом А.А. на розгляд колегії. Отже, на цей момент відповідачем вже були встановлені факти, які він визначив як невиконання чи неналежне виконання службових обовязків ОСОБА_1, будь-яких службових розслідувань з цього приводу ним не проводилось, у звязку з чим, момент завершення цієї перевірки суд і вважає моментом виявлення прокуратурою Одеської області проступку.

Судовою колегією з матеріалів справи та відповідних наказів прокуратури Одеської області встановлено, що позивач дійсно перебував у відпустці у періоди з 29.09.2014 року до 22.10.2014 року, з 23.10.2014 року до 01.11.2014 року, з 17.11.2014 року по 05.12.2014 року та з 06.12.2014 року по 15.12.2014 року.

Окрім того, з наявних у матеріалах справи листків непрацездатності видно, що позивач був тимчасово непрацездатним у періоди: з 04.09.2014 року по 17.09.2014 року, з 01.10.2014 року по 10.10.2014 року, з 15.10.2014 року до 13.11.2014 року, з 17.11.2014 року по 27.11.2014 року, з 16.12.2014 року по 19.12.2014 року і з 29.12.2014 року по 06.01.2015 року.

Поряд з цим, суд одночасно критично оцінює надані до суду 1-ї інстанції представником відповідача табелі обліку робочого часу, дані за якими частково не відповідають фактичним періодам знаходження позивача у відпустці та на лікарняному відповідно до наданих наказів про відпустки та листків непрацездатності.

Отже, на підставі співставлення перебування позивача на лікарняному та у відпустках у визначені періоди, судом встановлено, що сплив строку, протягом якого до ОСОБА_1 могло бути застосоване дисциплінарне стягнення відбувався у періоди з 18.09.2014 року по 28.09.2014 року; з 14.11.2014 року по 16.11.2014 року, з 20.12.2014 року по 28.12.2014 року, з 07.01.2015 року по 31.01.2015 року, що, в свою чергу, сумарно значно перевищує один календарний місяць, протягом якого, відповідно до положень ст.12 Дисциплінарного статуту прокуратури України, до позивача могло бути застосовано дисциплінарне стягнення.

Також, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, критично оцінює і посилання відповідача на те, що визначений законодавством місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення був ним дотриманий з урахуванням святкових та вихідних день, оскільки вищезгаданою нормою законодавства передбачено обчислення вищезгаданого строку саме у календарних, а не робочих днях.

При цьому, ще необхідно звернути увагу й на те, що згідно з п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року (заява 4909/04), у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до аналогічного, що і окружний суд, висновку про обґрунтованість доводів позивача про невідповідність спірного наказу прокуратури Одеської області від 31.01.2015 року №313к вимогам чинного законодавства України, у звязку з чим, останній дійсно підлягає скасуванню.

В той же час, суд 2-ї інстанції зазначає, що позивач, заявляючи п/вимогу щодо визнання неправомірними дій прокуратури Одеської області та прокурора Одеської області Приза А.А. при видачі наказу від 31.01.2015 року №313к про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, не визначив, в чому саме, на його думку, полягали неправомірні дії відповідача безпосередньо при видачі ним спірного наказу, у звязку з чим, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає вимоги у цій частині такими, що мають неконкретний та необґрунтований характер, у звязку з чим, останні не підлягають задоволенню.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А згідно ж з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в свою чергу, в даному випадку, не було зроблено представником відповідач в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_3