Справа № 807/661/15
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2015 рокум. Ужгород№ 807/661/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ващилін Р.О.

при секретарі судового засідання - Меренич І.А.

за участю осіб, які беруть участь участь у справі:

представника позивачів: ОСОБА_1,

відповідач: не зявився,

третя особа: не зявилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області ОСОБА_4, третя особа Реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області про визнання неправомірним та скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі позивачі, ОСОБА_2, ОСОБА_3Г.) звернулися в Закарпатський окружний адміністративний суд з позовною заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області ОСОБА_4 (далі відповідач), третя особа Реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, в якій просять:

1. Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 №19883418 від 10 березня 2015 року про відмову у державній реєстрації прав - визнати неправомірним та скасувати.

2. Зобовязати Реєстраційну службу Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатської області здійснити державну реєстрацію права спільної часткової власності на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року.

Адміністративний позов мотивовано наступним. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року по справі 3/3255/14-ц було визнано за кожним позивачем право приватної власності на 1/2 частину АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер 25 липня 2012 року. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2015 року рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року залишено без змін. 04 березня 2015 року позивачі звернулися до Реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 16 січня 2015 року. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 від 10 березня 2015 року відмовлено в державній реєстрації права спільної часткової власності на АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Вказане рішення про відмову у державній реєстрації права власності мотивоване тим, що заяву про державну реєстрацію прав подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, а також неподанням заявником судового рішення про скасування попередніх записів Державного реєстру про реєстрацію права власності на вказане майно за попередніми власниками. Позивачі вважають таке рішення реєстратора неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки рішення суду є обовязковим для виконання по всій території України, а також на переконання позивачів законодавець не передбачає обовязків власників нерухомого майна, в чию користь таке майно витребувано з чужого володіння, звертатися до суду з вимогами про скасування попередніх реєстрацій, так як саме рішення про витребування майна з чужого володіння по своїй суті вже є підставою для такого скасування з наступною реєстрацією права власності за новою особою.

Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримала та просила суд такий задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Просила суд взяти до уваги те, що, зазначаючи підставою відмови у здійсненні державної реєстрації, відповідачем не зазначено підстав та моменту внесення до реєстру відповідного запису про наявне обтяження, відомостей про обтяжування та жодної іншої інформації, яка б належним чином підтвердила обґрунтованість рішення державного реєстратора та надала б можливість позивачам реалізувати свої права шляхом вжиття необхідних заходів, спрямованих на припинення чи скасування такого запису.

Відповідач в судове засідання не зявилась, однак до суду надійшло клопотання від Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням головного спеціаліста відділу ОСОБА_4 у щорічній відпустці.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні такого, як необґрунтованого та не підтвердженого жодним належним документом, а тому судом вирішено розглянути справу без участі відповідача у відповідності до ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач свою позицію щодо спору виклала у поданих раніше письмових запереченнях проти позову. Згідно з такими, вважає позовні вимоги необґрунтованими, та такими, що не належать задоволенню.

Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачів, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року у справі № 303/3255/14-ц визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 грудня 2013 року на 1/2 АДРЕСА_4, виданого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на імя ОСОБА_7, зареєстроване в реєстрі за №1725; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 грудня 2013 року на 1/2 АДРЕСА_4, виданого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на імя ОСОБА_8, зареєстроване в реєстрі за №1724; витребувано від ОСОБА_9 в користь ОСОБА_2 та ОСОБА_10 спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_11, який помер 25 липня 2012 року, АДРЕСА_3; визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину кв. №2 в 1 буд. №5 по вул. Кутузова в м. Мукачево, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11, який помер 25 липня 2012 року та визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частину АДРЕСА_4, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11, який помер 25 липня 2012 року.

В звязку з викладеним 04 березня 2015 року позивачі звернулися до реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції з заявою про проведення державної реєстрації права власності на зазначене вище нерухоме майно. 10 березня 2015 року відповідачем прийнято рішення № 19883418, відповідно до якого позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності.

Судом встановлено, що доходячи висновку про відмову у державній реєстрації права власності позивача, відповідач виходив з того, що державним реєстратором було проведено консолідований пошук інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. При цьому було встановлено записи в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна (обтяження та іпотека) накладеного згідно з договором іпотеки № 1745 від 21.12.2013 року, виданим приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Таким чином, державним реєстратором було враховано, що позивач звернувся за реєстрацією права власності 04.03.2015 року, тобто після проведення державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо нерухомого майна АДРЕСА_4, номер запису про обтяження 6720170, зареєстрований 19.08.2014 року на підставі постанови Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (серія та номер: 44434167, виданий 18.08.2014 року, видавник: Мукачівська МВ ДВС), що унеможливлює реєстрацію права власності на майно за позивачами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в даній справі, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 року (далі Закон №1952- IV) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону №1952-IV, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в такій реєстрації.

Згідно з п. 2 ст.9 Закону №1952-IV, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Частина 1 ст. 15 Закону №1952-IV передбачає, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться у наступному порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5)видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6)надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Підстави для відмови в державній реєстрації перелічені в статті 24 Закону № 1952-IV, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) обєкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, повязаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною девятою статті 15 цього Закону: 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною девятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення пятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Відповідно до ст. 182 Цивільного Кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова в державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно із ст. 2 Закону №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про обєкти та субєктів цих прав.

Частинами 1, 3 статті 3 Закону №1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Пункт 1 ч.2 ст.9 Закону №1952-IV передбачає обовязок державного реєстратора під час розгляду заяви про реєстрацію встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Згідно із ч.1 ст.15 Закону №1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації.

В силу п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №1952-IV державний реєстратор: приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно з п. 16 Постанови Кабінету Міністрів України №703 від 22.06.2011 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (далі - Порядок №703), який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 23 Порядку № 703 визначено, що державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена (ч. 4 ст. 24 Закону № 1952-IV).

В даній справі судом встановлено, що позивачі звернулися до реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 10472530 про реєстрацію права власності на квартиру, що розташована в АДРЕСА_5, на яку, згідно з відомостями Реєстру прав власності на нерухоме майно, зареєстровано обтяження, накладеного згідно з договором іпотеки №1745 від 21.12.2013 року, виданим приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Та обставина, що згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.10.2014 року у справі № 303/3255/14-ц вказане нерухоме майно передано позивачам як належним співвласникам заслуговує на увагу в тому сенсі, що, враховуючи вказане судове рішення, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.12.2013 року на 1/2 частину АДРЕСА_4 на імя ОСОБА_7 та на 1/2 частину АДРЕСА_4 на імя ОСОБА_8, проте автоматично зазначене судове рішення не припиняє дію договору іпотеки, оскільки він не був предметом судового розгляду.

За таких обставин державним реєстратором було законно та обґрунтовано відмовлено в реєстрації прав власності позивача на нерухоме майно.

Така ж правова позиція спостерігається в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 29 січня 2015 року у адміністративній справі за № К/800/37285/14, в якій колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла правового висновку, що наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону щодо майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій щодо цього майна до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Будь-яке рішення чи дії субєкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні обєктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення субєкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, перевіривши оскаржуване в даній справі рішення відповідача з урахуванням наведеної норми, суд дійшов висновку, що відповідачем при його прийнятті, правильно застосовано норми чинного законодавства при вірному встановленні всіх дійсних обставин справи.

Стосовно позовних вимог про зобовязання вчинити реєстраційні дії, суд відзначає їх такими, що також не підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що в даній справі встановлено обґрунтованість та законність рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій, а також бере до уваги, що процедура державної реєстрації прав передбачає певну процедуру, визначену законодавством. Таким чином, зобовязавши здійснити дії з державної реєстрації поза встановленою процедурою, суд перебере на себе виключні повноваження державного органу, що є неприпустимим.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладені обставини та враховуючи приписи ч.2 ст.71 КАС України, відповідач довів належними та допустимими доказами правомірність прийнятого ним рішення №19883418 від 10 березня 2015 року Про відмову у державній реєстрації прав.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області ОСОБА_4, третя особа Реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області про визнання неправомірним та скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня отримання копії постанови. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня отримання нею копії постанови.

СуддяОСОБА_12