Справа № 2-а-1636/11
Суддя: Савенко О. М.
Дата ухвалення: 2011-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-1636/11
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2011 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

в складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городище справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України в Городищенському районі про визнання неправомірними дій субєкта владних повноважень та зобовязання здійснити виплату недоотриманої суми доплати непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до Городищенського районного суду з позовом в якому просить визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Городищенському районі в частині відмови її в проведенні перерахунку та виплати пенсії у відповідності до ст.ст. 39,51 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Городищенському районі провести перерахунок і виплату їй доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю в розмірі мінімальної заробітної плати та додаткову пенсію в розмірі 15% мінімальної пенсії за віком за шкоду, заподіяну здоровю особі, віднесеній до четвертої категорії постраждалих за період з 01.08.2010 року по 31.01.2011 року відповідно до ст.ст. 39,51,67 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням раніше виплачених сум та в подальшому проводити виплати зазначених доплат.

В обґрунтування своїх вимог, позивачка зазначила, що вона є постраждалою 4 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Городище як пенсіонерка за віком та отримує пенсію по Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення». Відповідно до статті 39 Закону України від 28.02.1991 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» їй, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, має виплачуватися доплата до пенсії у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, а згідно ст. 51 вищезазначеного Закону, особам, віднесеним до 4 категорії, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, призначається у розмірі 15 процентів мінімальної пенсії за віком.

В судове засідання позивачка не з»явилася, надіслала до суду заяву про неможливість прибути у суд, вказала про розгляд справи у її відсутності та що позов підтримує.

Представник відповідача в судовому засіданні та доданому запереченні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що управління Пенсійного фонду України в м. Городище діяло в межах законодавства та не допускало порушень по питанню виплати доплати непрацюючим пенсіонерам які проживають в зоні посиленого радіоекологічного контролю, яка передбачена Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року та постановою КМУ від 26.07.1996р. № 836. Крім цього, пояснив, що даний вид доплат проводиться в межах видатків, які виділені Головним управлінням. Управління Пенсійного фонду України на місцях, виконують лише делеговані повноваження з питань соціального захисту і до їх компетенції не входить прийняття рішень по визначенню розмірів доплат і компенсацій. Також, просив суд, при вирішенні спору по суті, врахувати вимоги ст.99 КАС України та відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, вислухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши та оцінивши всі наявні докази у справі, вважає, що позов не достатньо обґрунтований, а тому підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з неналежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначає, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Відповідно до ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Стаття 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлює, що дія його положень не може призупинятися іншими законами, за виключенням законів про внесення змін до нього.

Рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 та № 10 рп/2008 від 22.05.2008 року визнані такими що, що не відповідають Конституції України, зміни внесені до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пунктом 30 статті 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік від 19.12.2006 року та підпунктом 9 пункту 28 розділу 2 Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік» № 107 від 28.12.2007р.

Рішенням Конституційного Суду України № 10 рп/2008 від 22.05.2008 року визнані такими, що не відповідають Конституції України, зміни внесені до статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підпунктом 13 пункту 28 розділу 2 Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік».

У 2009 році та у 2010 році дія ст. ст. 39, 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не призупинялася, а застосування відповідачем положень Постанови Кабінету Міністрів

України № 836 від 26.07.1996 року щодо визначення розміру підвищення пенсії є безпідставним, оскільки Закон України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має вищу юридичну силу, ніж постанова КМ України.

Відповідно до п. 1, 3, 15 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою КМУ від 24.10.2007 року Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, одним з основних завдань якого є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини та положення частини 1 ст. 58 Конституції України, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних відносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути постановлена у залежність від бюджетних асигнувань, тому посилання органів державної влади на відсутність коштів, як на причину їх невиконання, не повинні прийматися до уваги.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є непрацюючим пенсіонером, який постійно проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, є постраждалою 4 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому, відповідно до ст.39 та ч.3 ст. 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», має право на отримання доплати до пенсії у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, яка відповідно до ч.4 ст.48 вищезазначеного закону визначається на момент виплати, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю особі, віднесеній до 4-ої категорії в розмірі 15 % мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особі, права та інтереси якої порушені, гарантується право на судовий захист. Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, але їх застосування повинно зберігати пропорційність між застосованими засобами та постановленою метою (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Воловік проти України» заява №15123/03 від 6 грудня 2007 року).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлено шестимісячний строк, якщо не встановлено інше, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, з урахуванням ухвали суду від 09 березня 2011 р. про залишення позову без розгляду за періоди з: 01.08.2010 року по 08.09.2010 року, включно, суд задовольняє позовні вимоги позивачки і вважає необхідним зобов»язати відповідача провести нарахування та виплатити позивачці недоплачену соціальну допомогу до пенсії непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, за мінусом виплачених сум, тобто з 09.09.2010 року по 31.01.2011 року .

Частиною 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідно до ч.1,2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, приходить до висновку, що відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності невиплати позивачці доплат до пенсії, передбачених ст.ст. 39, 51, 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача в подальшому проводити доплати, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не підлягають задоволенню, оскільки судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямоване на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може в майбутньому регулювати суспільні відносини.

Підстав щодо негайного допущення виконання постанови немає.

Суд, вважає, що сторони необхідно звільнити від сплати судового збору по справі: позивача на підставі абз.3п.18 ч.1 ст.4 Декрету КМУ «Про державне мито»,а відповідача на підставі п.34 ст.4 Декрету КМУ «Про державне мито».

На підставі викладеного та керуючись ч.2 ст.19, ст.ст. 21, 22, 24, 46, 55, 75, 92, 152 Конституції України, ст.ст. 1, 13, 39, 51, 56, 67, 71 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законами України «Про державний бюджет України на 2006-2009 роки», рішенням Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09 липня 2007 року, №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, ст.ст.10, 28, 46, 81 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», ст.ст.6, 17, 71, 99, 102, 159, 160, 163, 181, 185, 186 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України в Городищенському районі про визнання неправомірними дій субєкта владних повноважень та зобовязання здійснити виплату недоотриманої суми доплати непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, задоволити частково.

Визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Городищенському районі Черкаської області в частині відмови ОСОБА_2 в проведенні перерахунку та виплати пенсії у відповідності до ст.ст. 39,51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Городищенському районі Черкаської області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_2 доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні посиленого радіологічного контролю в розмірі мінімальної заробітної плати за період з 09.09.2010 року по 31.01.2011 року.

Зобовязати Управління пенсійного Фонду України в Городищенському районі здійснити ОСОБА_2 перерахунок та виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю особі, віднесеній до четвертої категорії в розмірі 15 % мінімальної пенсії за віком за період з 09.09.2010 року по 31.01.2011 року.

Від сплати судового збору сторони звільнені.

Постанова суду може бути оскаржена повністю або частково до Київського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова вступає в законну силу по закінченню строку на її оскарження.

Суддя ОСОБА_3