Справа № 712/5215/15-а
Суддя: Євтушенко П. М.
Дата ухвалення: 2015-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 712/5215/15-а
Провадження № 2-а/712/255/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року Суддя Соснівського районного суду м. Черкаси - Євтушенко П.М., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення про зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 08. 05. 2015 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення про зобовязання вчинити певні дії, в якому просить визнати дії відповідача протиправними, зобовязати відповідача здійснити перерахунок та доплату позивачеві щорічної одноразової допомоги за 2015 рік. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є інвалідом першої групи, учасником війни та має право на разову грошову допомогу згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Просить суд визнати бездіяльність відповідача протиправною у виплаті грошової допомоги, стягнути недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги за 2015 рік та моральну шкоду яку оцінює в 10 000 грн.

Відповідачем до суду заперечення у строк, передбачений ч. 5 ст.183-2 КАС не подано.

У відповідності до ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

З листа Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 08. 05. 2015 року № 634/05-51 вбачається, що позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 147 від 31. 03. 2015 року та Законів України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту , „Про жертви нацистських переслідувань була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога за 2015 рік у розмірі 2835 грн. Дана виплата призначеної суми була здійснена відділенням Укргазбанку 1005/1005 17. 04. 2015 року, платіжним дорученням № 55.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року зміни, що були внесені до статей 12-16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в частині визначення розміру щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня були визнані неконституційними, а рішення щодо відновлення дії зазначеної норми в попередній редакції не приймалось.

Фінансування видатків на соціальний захист та забезпечення соціальних допомог окремим категоріям громадян провадиться в межах коштів, передбачених Законами України про Державний бюджет України на відповідний, рік, тобто виконання Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, повністю залежить від фінансових ресурсів доходної частини державного бюджету.

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і для своєї сімї, гарантоване ст. 48 Конституції України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 грудня 2011 №20-рп/2011, визначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (ст. 1, ч.І ст. 8 Основного Закону України) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обовязку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений.

Конституційний Суд України у Рішенні від 25 січня 2012 №3-рп/2012 зазначив, що суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціальною захисту за рахунок коштів Державною бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону повязані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числінормативно-правових, актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Згідно з ч. 2 ст. 95 Конституції України тільки законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, Бюджетного кодексу України та закону про державний бюджет України. Виходячи з цього, відповідними постановами кабінету Міністрів України у 2008-2014 роках, розміри щорічної разової грошової допомоги до 5 травня ветеранам війни встановлювалися виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників державного бюджету на відповідні роки. Невідємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обовязок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Одним із таких органів і є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України „Про Кабінет Міністрів України забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

Відповідно до норм Конститчції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України та зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19).

Згідно ст. 87 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення здійснюються в межах обсягів призначень, передбачених у Державному бюджеті на відповідний рік.

Статтею 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державної казначейської служби України. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про Місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім „ витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Приймаючи до уваги, що Департамент соціального захисту населення обласної державної адміністрації виконує лише делеговані повноваження з питань соціального захисту населення, і до його повноважень та компетенції не входить прийняття рішень по визначенню конкретних розмірів щорічної расової грошової допомоги, тому позивачу як інваліду війни щорічна виплата допомоги до 5 травня здійснювалась в тому обсязі, які були виділені Міністерством фінансів і Державним казначейством у розмірах, установлених законом про Державний бюджет на відповідний рік.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що відповідач, здійснюючи відповідні виплати позивачу, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та чинним пенсійним законодавством.

З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача коштів в розмірі 10 000 грн. в якості відшкодування завданої моральної (немайнової шкоди), суд вважає, що вона не підлягає задоволенню у звязку з тим, що відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом ст. 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У звязку з цим суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача моральної (немайнової) шкоди в розмірі 10 000 грн., оскільки позивачем не обгрунтовано, в чому полягає завдана йому моральна шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з діями відповідача, не визначено, якими належними та допустимим доказами це підтверджується.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 163,183-2 КАС України, ст. 48, 95 Конституції України, ст. 4, 48, 87 Бюджетного кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення про зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ст. 186 КАС України. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Суддя Соснівського

районного суду м. Черкаси підпис ОСОБА_2