Справа № 357/17722/14-а
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області про визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області щодо не здійснення нарахування та виплати з 1 січня 2014 року державної пенсії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та доплати до пенсії відповідно до ст.ст. 39, 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визнання відмови Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області протиправною, зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області провести з 1 січня 2014 року перерахунок та виплату державної пенсії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та доплати до пенсії відповідно до ст.ст. 39, 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області виконати рішення суду негайно та подати до суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2015 року позов задоволено частково, визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області у здійсненні перерахунку та виплати пенсії відповідно до ст.ст. 39, 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 29.05.2014 по 15.08.2014, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області перерахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 29.05.201 по 15.08.2014 у розмірах, передбачених ст.ст. 39, 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у задоволенні решти вимог відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову в частині відмови у задоволенні позову, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача віднесено до І категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, вона є інвалідом другої групи, перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ (надалі - Закон №796-ХІІ), що підтверджується відповідним посвідченням, Довідкою до Акту МСЕК, Експертним висновком, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.6-8).

Позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та виплату державної та щомісячної додаткової пенсій за шкоду, заподіяну здоров'ю та доплати непрацюючим пенсіонерам, які проживають у зоні посиленого радіоекологічного контролю у розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до ст.ст. 39,50,54 Закону №796-ХІІ.

Листом відповідача від 19 листопада 2014 року за вих. №311/1-01 (а.с.13), позивачу у зазначеному відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої ст. 39 Закону №796-XII, пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті.

Так, частиною першою ст. 39 Закону №796-XII, громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, зокрема у зоні посиленого радіоекологічного контролю, провадиться доплата у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 50 Закону №796-ХІІ, особам, віднесеним до категорії 1, зокрема інвалідам II групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з ст. 54 Закону №796-ХІІ, в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, зокрема по II групі інвалідності, не можуть бути нижчими 8 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до пункту 24 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України Бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Враховуючи офіційне роз'яснення права Кабінету Міністрів України щодо встановлення розмірів соціальних виплат, яке надано Конституційним Судом України, положень Бюджетного кодексу України, якими визначено такі поняття як «закон про Державний бюджет України», «бюджетний період», колегія суддів приходить до висновку, що таке право Кабінету Міністрів України повинно надаватися Верховною Радою України у кожному бюджетному періоді шляхом відображення такого права у Законі України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-VII, який набрав чинності з 01 січня 2014 року, не було передбачено право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри виплат, які передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В той же час, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року № 1622-VII доповнено Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-VII пунктом 6-7, якими установлено, що у 2014 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Приймаючи до уваги, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» опубліковано в газеті «Голос України» 02 серпня 2014 року № 146, отже набрав чинності 03 серпня 2014 року.

Із аналізу вказаних норм колегія суддів вважає, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України з 03 серпня 2014 року. При цьому, лише з 01 січня 2014 року до набрання чинності зазначеним Законом відповідачем при розрахунку пенсії позивача мають застосовуватись положення ст. ст. 39, 50, 54 Закону №796-XII.

Таким чином, в період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року позивач мав право на розрахунок пенсії, відповідно до вимог ст.ст. 39, 50, 54 Закону №796-XII.

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про необхідність перерахунку пенсії позивача, судом першої інстанції невірно визначено кінцеву дату періоду такого перерахунку - 15.08.2014, якою, як зазначено вище, є 02.08.2014.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 100 КАС України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно з ч. 2 названої статті, позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову за період з 01.01.2014 по 28.05.2014, у зв'язку з тим, що позовну заяву направлено до суду тільки 29.11.2014, оскільки у даному випадку позовні вимоги за вказаний період необхідно залишити без розгляду.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на положення Віденської конвенції «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду» від 21.05.1963, де зазначено, що позовна давність на вимоги про відшкодування ядерної шкоди становить тридцять років.

Зазначеною Конвенцією передбачено, що права на відшкодування за цією Конвенцією втрачають силу, якщо позов не подано протягом десяти років з дня ядерного інциденту.

Окрім того, Конвенція передбачає відповідальність та відшкодування за заподіяний ядерний інцидент з боку оператора - особи, призначеної або визнаної відповідальною державою в якості оператора ядерної установки.

З огляду на те, що відповідач жодним чином не відповідає критеріям оператора ядерної установки, встановленим Віденською конвенцією про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, її застосування у цій справі є неможливим.

Також, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що Конвенція не належить до нормативно-правових актів, які безпосередньо регулюють правовідносини, що склалися між сторонами в цій справі

Разом з тим, доводи апелянта з приводу того, що до вказаних правовідносин не застосовуються строки звернення до суду, встановлені ст. 99 КАС України, посилаючись на Віденську конвенцію про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду» № 334/96-ВР від 12 липня 1996 року положеннями п. п. і.і) п. а) ч. 1 ст. VI якої встановлено, що строк позовної давності на відшкодування ядерної шкоди, спричиненої тілесному здоров'ю, складає тридцять років з дня ядерного інциденту, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на відміну від положень Конвенції строки, визначені ст. 99 КАС України є процесуальними. Їх початок та перебіг пов'язується з моментом порушення прав та інтересів позивача.

Колегія суддів критично ставиться до посилань позивача на ч.2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991, відповідно до якої суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Буквальне тлумачення наведеної статті дає підстави вважати, що ця норма закону стосується лише вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини Пенсійного фонду України.

Апеляційний суд критично оцінює посилання позивача на неможливість отримання офіційної інформації щодо прийняття та внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як на підтвердження поважності пропуску строку.

Разом з тим, не беруться до уваги посилання позивача на те, що про порушення своїх прав позивач дізналася з ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.11.2014 та листа відповідача від 19.11.2014 №311/Т-01, оскільки пенсія є періодичною виплатою, яка виплачується щомісяця, а Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» був доведений до загального відому у встановленому законом порядку та набрав чинності 01.01.2014 року, а тому про порушення свого права позивач повинна була дізнатись у січні 2014 року, однак у визначений процесуальним законом строк до суду не звернулась.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст. 102 КАС України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі. Однак, клопотання позивача про поновлення пропущеного строку в матеріалах позовної заяви відсутнє та до матеріалів справи не додано.

Позивач також просить суд зобов'язати відповідача подати до суду звіт про викоання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказані норми кореспондують положення абзацу сьомого пункту четвертого частини першої статті 163 КАС України та абзацу п'ятого пункту четвертого частини першої статті 207 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої чи апеляційної інстанції зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

З аналізу наведених норм вбачається, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов'язком суду. Вказане питання суд вирішує на власний розсуд, а тому позивач не вправі вимагати від суду прийняти таке рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2015 року не було зобов'язано суб'єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення вимоги позивача та встановлення передбаченого ч. 1 ст. 267 КАС України судового контролю за виконанням судового рішення.

Частиною 1 ст. 195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позову за період з 01.01.2014 по 28.05.2014 та в частині задоволення позовних вимог за період з 03.08.2014 по 15.08.2014, постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги за період з 01.01.2014 по 28.05.2014 залишити без розгляду, а у задоволенні позову за період з 03.08.2014 по 15.08.2014 відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ч. 1 ст. 41, ст.ст. 160, п. 2 ч. 1 ст. 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2015 року в частині задоволення позовних вимог за період з 03.08.2014 по 15.08.2014 та в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 01.01.2014 по 28.05.2014 скасувати.

У задоволенні позовних вимог за період з 03.08.2014 по 15.08.2014 відмовити.

Позовні вимоги за період з 01.01.2014 по 28.05.2014 залишити без розгляду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.