Справа № 804/6416/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 р. Справа № 804/6416/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 22.12.2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

19.05.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" звернулося з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 22.12.2014р. № як незаконне;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 22.12.2014р. № як незаконне.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорювані податкові повідомлення-рішення були винесені незаконно, необґрунтовано, з порушенням податкового законодавства України посилаючись на те, що податковою інспекцією неправомірно було винесено наказ про призначення перевірки та без жодних на те підстав, оскільки позивач надав відповідачу всю необхідну інформацію на письмовий запит ДПІ у строк передбачений п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України 10 днів з дня отримання такого запиту. Позивач також зазначив, що відповідачем було порушено порядок початку проведення документальної виїзної перевірки, а саме: фактично перевірка проводилась з 10.11.2014р., тоді як в акті перевірки датою початку проведення перевірки вказано 07.11.2014р., що не відповідає дійсності, крім того, всупереч п.п.78.4. ст.78 Податкового кодексу України наказ про проведення перевірки взагалі не було надіслано позивачу, і про його існування позивачу стало відомо тільки тоді, коли представник відповідача вже прийшов на перевірку, тобто 10.11.2014р. Також п.82.2 ст.82 Податкового кодексу України передбачено, що тривалість перевірок, визначених у ст.78 Податкового кодексу України, не повинна перевищувати, зокрема, щодо субєктів малого підприємництва 5 робочих днів, тобто, на думку позивача, проведена відповідачем перевірка, за умови її призначення 07.11.2014р. повинна була закінчена відповідачем 13.11.2014р., а не 20.11.2014р., як це зазначено у акті перевірки, що вказує на неправомірність дій відповідача при проведенні перевірки. Щодо висновків відповідача про те, що операції по ланцюгу постачання ТОВ «Мінатур» - Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" не містять ділової мети та не спричиняють реального настання правових наслідків, позивач зазначив, що такі висновки були здійснені перевіряючими на підставі припущень та висновків акту ДПІ у Жовтневому районі м.Дніпропетровська «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «АВД-Технологія» (ТОВ «Мінатур») у звязку з чим відповідачем грубо були порушені приписи ст.72, ст.78, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України. Також позивач зазначає, що податкові органи не наділені повноваженнями щодо визнання угод нікчемними (нереальними), та відповідно до ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України, недійсним правочин може бути визнаний тільки за рішенням суду, а тому, будь-які висновки контролюючих органів щодо порушень цивільно-правових норм платниками податків є такими, що здійснюються поза межами повноважень та порушують ст.ст.6,19, Конституції України, ст.ст.19-1, 20,21 Податкового кодексу України. На підтвердження здійснення господарських відносин між позивачем та його контрагентом ТОВ «Мінатур», позивач вказав, що до перевірки були надані усі документи, які вимагалися відповідачем у звязку з чим, на думку представника позивача, позивач правомірно скористався своїм правом на нарахування податкового кредиту у відповідності до ст. 198 Податкового кодексу України. Позивач також не погоджується із нарахуванням відповідачем штрафних санкцій у розмірі 50% посилаючись на те, що грошове зобовязання вважається неузгодженим і відповідач не має законних підстав для нарахування штрафних санкції. На підставі зазначеного вище позивач вважає, що повністю виконав свій податковий обовязок, а саме: обчислив на законних підставах та задекларував суму податкового кредиту в порядку і строки передбачені Податковим кодексом України на основі наявних та зареєстрованих у встановленому законодавством порядку первинних документів, а тому донарахування відповідачем зобовязання з ПДВ та з податку на прибуток є незаконними.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях на позов просив відмовити у задоволенні адміністративного позову позивачеві у повному обсязі посилаючись на те, що в перевіряємий період позивач мав взаємовідносини із контрагентом ТОВ «Мінатур» та за результатами проведення перевірки позивача податковою інспекцією було встановлено оформлення товарно-транспортних накладних з порушенням чинного законодавства України, а також до перевірки позивачем не було надано заявок, специфікацій, дорожніх листів, копії листів журналів виданих та отриманих довіреностей, карток складського обліку, списання товару зі складу та документів, які б підтверджували отримання прибутку від продажу товару.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 10.06.2015р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" зареєстровано як юридична особа 30.08.2006р. у виконавчому комітеті Дніпропетровської міської ради м.Дніпропетровська за адресою: 49021, м.Дніпропетровськ, вул. Лісопильна, буд.8, перебуває на обліку у Державній податковій інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області з 06.05.1994р. за №2774, є платником податку на додану вартість, що підтверджується даними наведеними у акті перевірки від 27.11.2014р. (а.с. 42-42-55, том 1).

У період з 07.11.2014р. по 20.11.2014р. податковою інспекцією на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового кодексу України, відповідно до наказу від 06.11.2014р. №1022 була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість з ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія») за період з 01.03.2013р. по 30.04.2013р. та за 01.06.2013р. по 30.09.2013р. за результатами якої складено акт №3281/04-61-22-3/5511952 від 27.11.2014р. за висновками якого було встановлено порушення:

- ст.185, ст.188, п.198.3 ст.198, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України у звязку з чим позивачем було завищено податковий кредит по операціях з придбання товарів (робіт, послуг) ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія»), що призвело до заниження ПДВ за період березень-квітень 2013р. та за червень-вересень 2013р. на суму 424266,00грн.;

- п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України у звязку з чим позивачем було занижено доходи від придбання товару від ТОВ «Мінатур» за 2013рік на суму 2545596,00грн., що призвело до заниження податку на прибуток у сумі 483663,00грн.;

- п.п 14.1.27, ст.138, 140, 142,143 Податкового кодексу України у звязку з чим витрати за 2013рік позивачем завищено в сумі 2121330,00грн. та занижено податку на прибуток за 2013р. у сумі 403052,7грн. (а.с. 42-55, том 1).

На підставі вищевказаного акту перевірки, податковою інспекцією 22.12.2014р. були прийняті податкові повідомлення-рішення, а саме:

- № за яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1108395,00грн, у т.ч. за основним платежем 886716,00грн., за штрафними санкціями 221679,00грн. (а.с. 79, том 1 );

-№ за яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у загальній сумі 636399,00грн., у т.ч. за основним платежем 424266,00грн., за штрафними санкціями 212133,00грн. (а.с. 80, том 1).

В подальшому, позивач оскаржив вищевказані податкові повідомлення-рішення у адміністративному порядку та за результатами розгляду скарг позивача податкові повідомлення-рішення № № та № від 22.12.2014р. були залишені без змін, а скарги позивача без задоволення (а.с.82-130, том 1).

Позивач не погоджується з вищевказаними висновками та з прийнятими на підставі цих висновків податковими повідомленнями-рішеннями, просить визнати їх протиправними та скасувати посилаючись на порушення відповідачем порядку початку проведення перевірки, надання позивачем до перевірки всіх первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність господарських операцій по правочинах укладених з контрагентом ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія»), правочини, укладені з вказаним контрагентом не визнавалися недійсними у судовому порядку та податковий орган не наділений повноваженнями на визнання правочинів нікчемними.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 135.1 ст.135 Податкового кодексу України, доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:

- доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;

- інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

За приписами п.п. 135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України до інших доходів включаються вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПКУ передбачено, що постачання товарів це будь-яка передача права на розпорядження товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 ПКУ обєктом оподаткування є операції платника податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на обєкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі обєкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобовязань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобовязаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з аналізу наведених вище норм видно, що підставами для формування податкового кредиту та податкових зобовязань, витрат та доходів є наявність у платника податків належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій.

При цьому, підставою для формування податкового кредиту є податкова накладна, яка зареєстрована у встановленому законодавством порядку у Єдиному реєстрі податкових накладних і лише відсутність такої накладної або оформлення її з порушенням ст. 201 ПК України позбавляє платника податку права на формування податкового кредиту та податкових зобовязань.

Як свідчать матеріали справи, у тому числі і зміст акту перевірки від 27.11.2014р. податковою інспекцією у ході перевірки не виявлено фактів відсутності у позивача податкових накладних або оформлення їх з порушенням ст. 201 ПК України.

Так, як встановлено із наданих документів у перевіряємому періоді позивач використовував на умовах суборенди складське приміщення площею 500м.кв. за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Білостоцького, буд.93 згідно договору суборенди №03/13/2 від 03.01.2013р., також на умовах оренди позивач використовував автомобіль марки MAN, модель TGL 12-240; тип- ФУРГОН-С; рік випуску 2005р, шасі (кузов, рама) WMAN14ZZ55Y144621; VIN-WMAN14ZZ55Y144621; реєстраційний номер АЕ3728 НА; колір - білий-св.сірий та автомобіль марки VOLKSWAGEN LT 35, 1998р випуску, номер шасі (кузова, рами) WV1ZZZ2DZXH013160, реєстраційний номер АЕ 0689СТ, згідно договору оренди автомобіля від 10.08.2012р. та договору найму (оренди) транспортного засобу від 25.03.2013р. (а.с. 155-164, том 2).

У перевіряємому періоді позивач мав взаємовідносини з контрагентом ТОВ «АВД-ТЕХНОЛОГІЯ» (ТОВ «Мінатур).

Так, між ТОВ «АВД- Технологія» (постачальником) та позивачем (покупцем) було укладено договір поставки №01/03 від 01.03.2013р. за умовами якого постачальник зобовязувався в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставляти покупцю товар за номенклатурою, згідно видаткових накладних, виписаних постачальником, а покупець зобовязаний в порядку та на умовах, визначених цим договором приймати і оплачувати товар за ціною покупця (а.с. 142-143, том 1).

В подальшому, між ТОВ «АВД- Технологія» (постачальником) та позивачем (покупцем) було укладено додаткову угоду №1 від 10.09.2013р. до вказаного вище договору (а.с. 144, том 1).

Факт реального здійснення господарської операції за вказаним договором підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копією відповідного договору поставки, копіями видаткових накладних, копіями податкових накладних, а також копіями платіжних доручень про оплату позивачем за придбаний товар, де у складі вартості товару, позивачем у тому числі сплачена і сума ПДВ (а.с.27-122, 172-215, том 3).

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що поставка товару здійснювалася позивачем шляхом самовивозу транспортом позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи подорожніми листами, які наявні в матеріалах справи (а.с.184-253, том 2; 1-26, том 3).

Незважаючи на те, що вищевказані первинні бухгалтерські документи, які були досліджені також у ході перевірки і посадовою особою органу державної податкової служби, у акті від 27.11.2014р. зроблено висновки про те, що згідно акту ДПІ в АНД районі м.Дніпропетровська «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «АВД- Технологія» (ТОВ «Мінатур») з питань правомірності проведених господарських відносин з платниками податків за періоди: з 01.02.2012р. по 29.02.2012р., з 01.06.2012р. по 31.10.2013р.» у результаті порушення контрагентом ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія») своїх податкових зобовязань, приписів господарського та цивільного законодавства, первинні документи, складені від імені ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія») за період березень-квітень 2013р. та червень-вересень 2013р., не мають статусу первинних документів і носять протиправний характер, а тому встановлено, що договори, укладені між позивачем та ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія») не спричиняють реального настання правових наслідків (а.с. 42-55, том 1)

Однак, такі висновками посадової особи контролюючого органу державної податкової служби є помилковими та не ґрунтуються на нормах чинного податкового законодавства України, суперечать дослідженим податковою інспекцією первинним бухгалтерським документам, виходячи з наступного.

Статтею 20 Податкового кодексу України контролюючим органам (податковим органам) надано право, зокрема, для здійснення функцій, визначених податковим законодавством, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, у порядку, визначеному цим Кодексом, інформацію, довідки, копії документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності) про фінансово-господарську діяльність, отримувані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов'язану з обчисленням та сплатою податків, дотриманням вимог іншого законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову та статистичну звітність, в порядку та на підставах, визначених цим Кодексом; під час проведення перевірок вимагати виготовлення і надання копій первинних документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою), які свідчать про порушення податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, та отримувати їх у платників податків у порядку, встановленому цим Кодексом; під час проведення перевірок вивчати та перевіряти первинні документи, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку, інші регістри, фінансову, статистичну звітність, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

За приписами п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження. З метою отримання податкової інформації контролюючі органи мають право проводити зустрічні звірки даних суб'єктів господарювання щодо платника податків. Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється контролюючими органами з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків. Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб'єкту господарювання у десятиденний термін.

У судовому засіданні було встановлено, що відповідна довідка за результатами звірки не складалась через неможливість проведення звірки ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія»), що підтверджується актом від 11.02.2014р., а отже, висновки такого акту не можуть бути доказом нереальності господарських операцій, так як звірка даного контрагента у порядку, визначеному ст.73 Податкового кодексу України не була проведена.

Отже, аналіз вищенаведених норм чинного законодавства України свідчить про те, що відповідачу та його посадовим особам відповідно до покладених на них функцій та повноважень не надано повноваження щодо встановлення у висновках в акті про неможливість проведення звірки фактів реальності чи нереальність правочинів, недійсності, нікчемності (фіктивності) укладених правочинів субєктами господарювання при перевірці їх господарської діяльності.

Також слід зазначити, що є безпідставними посилання податкової інспекції на покладення в основу порушення позивачем норм податкового законодавства, вчинені його контрагентом ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія»), оскільки у відповідності до вимог ст. 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер та позивач не може нести відповідальності за порушення норм податкового законодавства іншими юридичними особами чи фізичними особами-підприємцями.

Є безпідставними також і посилання у акті перевірки від 27.11.2014р. про не надання позивачем до перевірки подорожніх листів з огляду на те, що подорожні листи на перевезення товару не є первинними документами, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій.

Між тим, слід зазначити, що згідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363 товарно-транспортна накладна є лише документом, що підтверджує фізичне переміщення товарно-матеріальних цінностей у просторі під час його транспортування.

В той же час, товарно-транспортна накладна не є обовязковим та єдиним документом, який може підтверджувати реальність господарської операції за договором поставки, купівлі-продажу та не є обовязковим первинним документом бухгалтерського обліку з урахуванням того, що жодними нормами чинного законодавства не передбачено обовязковість складання товарно-транспортної накладної саме за договорами поставки та купівлі-продажу.

При цьому, і норми ст.ст.198, 201 Податкового кодексу України не ставлять в залежність право платника податків на формування податкового кредиту та витрат від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної на поставлений товар чи наявності у вказаних ТТН певних недоліків у її оформленні за наявності інших первинних документів, що свідчать про рух активів підприємства, отримання прибутку, сплату суми ПДВ у складі придбаного товару та інше, а тому відсутність документів, що підтверджують розвантаження та транспортування товару не може бути безумовною підставою для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту та податкових зобовязань з ПДВ та віднесення вказаних сум до податкового кредиту у відповідному періоді за наявності належно оформленої податкової накладної, виданої продавцем товару покупцю та зареєстрованої в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Відповідачем ні в судовому засіданні, ні у акті перевірки жодних доводів щодо відсутності податкових накладних чи оформлення їх з порушенням ст. 201 ПК України не наведено та таких доказів суду не надано, також акт перевірки від 27.11.2014р. не містить жодних посилань на порушення, які вчинені саме позивачем, навпаки, у акті зазначено про наявність усіх документів у позивача, які також були досліджені як у ході проведення перевірки, так і судом у ході судового розгляду справи (а.с.42-55, том 1).

Частина 1 статті 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Представником відповідача у ході судового розгляду справи не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень з підстав не встановлення факту реального здійснення господарських операцій ТОВ «Мінатур», оскільки жодними нормами чинного законодавства України не передбачено відповідальності позивача за дії його контрагента ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія»).

При цьому, слід також зазначити, що є безпідставними і покладення в основу порушення позивачем норм податкового законодавства податковою інспекцією у ході перевірки і висновків акту про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача ТОВ «Мінатур» (ТОВ «АВД-Технологія»), оскільки у відповідності до вимог ст. 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер, а тому позивач не може нести юридичної відповідальності за дії своїх контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого зобовязання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р. № К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від 08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. № К/9991/54239/12, а також в постанові від 14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю»у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобовязань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обовязків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обовязків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обовязку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього субєкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оспорювані податкові повідомлення-рішення є такими, що прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому позовні вимоги позивача про визнання їх протиправними та скасування вказаних рішень підлягають задоволенню.

В той же час, судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення посилання позивача на те, що відповідачем порушено порядок проведення перевірки, з огляду на те, що наказ на проведення перевірки позивача від 06.11.2014р. №1022 не є предметом даного судового розгляду та позивач за вказаними наказом допустив посадових осіб до проведення перевірки, що позбавляє права позивача на подальше оскарження вказаних дій.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Виходячи з норм ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи, що позивачем при поданні позову за платіжним дорученням №340 від 14.05.2015р. сплачено судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп.(а.с.3, том 1), то зазначені судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 22.12.2014 року- задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області №, № від 22.12.2014р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фабрика нетканих матеріалів" (49021, м.Дніпропетровськ, вул. Лісопильна, буд.8, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1827 грн. 00 коп. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 15.06.2015р.

Суддя ОСОБА_1