Справа № 2а-8908/10/1870
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 р.Справа № 2а-8908/10/1870
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання - Шалаєвої І.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства "ОМ-Центурія" на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 04.03.2015р. по справі № 2а-8908/10/1870

за позовом Приватного підприємства "ОМ-Центурія"

до ОСОБА_1 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області

про визнання дій протиправними та визнання нечинним податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

15.11.2010 року Приватне підприємство «ОМ-Центурія» (далі по тексту ПП «ОМ-Центурія», позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправними дії першого заступника начальника ОСОБА_1 ОДПІ ОСОБА_2 при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 04.11.2010 року №/0, прийнятого за межами строку, встановленого чинним законодавством України, визнати нечинним податкове повідомлення-рішення від 04.11.2010 року №/0 про визначення ПП ОМ-Центурія податкового зобовязання зі сплати податку на додану вартість в сумі 14294грн., в т.ч. 9529грн. основного платежу, 4765грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2011 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2011 року, в задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства «ОМ-Центурія» відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 17.11.2014 року постанову Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2011 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04.03.2015 року в задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства «ОМ-Центурія» відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 ОДПІ, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання суду апеляційної інстанції представник позивача не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений своєчасно та належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений своєчасно та належним чином.

Згідно ч.1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Приватне підприємство ОМ-Центурія зареєстровано в якості юридичної особи Виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради Сумської області 18.09.2006 року.

ОСОБА_1 міжрайонною державною податковою інспекцією у Сумській області в період з 26.10.2010 року по 26.10.2010 року проведена документальна невиїзна перевірка ПП ОМ-Центурія з питань правильності нарахування та повноти сплати до бюджету податку на додану вартість по взаємовідносинам з ПП Лотус-Трейдінг-Терм (код ЄДРПОУ 3555272) за період з 01.04.2009 року до 31.05.2009 року, за результатами якої складений акт від 26.10.2010 року №1422/1502/34560061 (а.с.9-12).

Згідно висновків акту, перевіркою встановлено порушення ПП ОМ-Центурія п.п.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України Про податок на додану вартість, ч.3 ст.5 та ст.7 Господарського кодексу України, ст.203, ч.ч.1,2 ст.215, ч.1 ст.216, ст.228 Цивільного кодексу України, з урахуванням вимог п.2 ст.3, ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999 року №996-ХІV (із змінами та доповненнями), внаслідок чого занижено податок на додану вартість до сплати за рахунок завищення суми податкового кредиту у розмірі 9529грн., за звітній податковий період квітень-травень 2009 року (а.с.12, зворотній бік).

За наслідками цієї перевірки ОСОБА_1 міжрайонною державною податковою інспекцією у Сумській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.11.2010 року №/0, яким донараховано ПП ОМ-Центурія податкове зобовязання зі сплати податку на додану вартість в сумі 14294грн., в т.ч. 9529грн. основного платежу, 4765грн. штрафних (фінансових) санкцій (а.с.8).

Не погодившись з діями відповідача щодо складання оскаржуваного податкового повідомлення - рішення та з податковим повідомленням рішенням від 04.11.2010 року №/0, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів реального отримання товарно-матеріальних цінностей від ПП Лотус-Трейдінг-Терм у періоді, який охоплений перевіркою, з огляду на відсутність доказів щодо їх перевезення, зберігання та прийняття, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов до висновку про неправомірність включення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ у розмірі 9529грн. за квітень-травень 2009 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Правова позиція контролюючого органу, покладена в основу оспорюваних донарахувань, полягає у тому, що операції з придбання позивачем товару (ефірної олії) в рамках господарських операцій з приватним підприємством «Лотус-Трейдінг-Терм» носили фіктивний характер.

При цьому, Шосткінська ОДПІ посилається на те, що у контрагента позивача відсутня матеріально-технічна база (виробничі та складські приміщення, транспортні засоби тощо) та трудові ресурси, необхідні для вчинення дій, що становлять зміст спірних операцій з поставки; зазначене підприємство відсутнє за місцезнаходженням; відсутня інформація щодо подальшої реалізації ефірних масел, придбаних у ПП Лотус-Трейдінг-Терм. Також, контролюючий орган посилається на акт перевірки Ленінської МДПІ від 28.01.2010 року №60/23/35555272 про результати невиїзної документальної перевірки ПП «Лотус-Трейдінг-Терм» та автоматичну базу співставлення податкового кредиту та податкових зобовязань в розрізі контрагентів, якими встановлено завищення ПП «Лотус-Трейдінг-Терм» податкового кредиту на загальну суму 5 775 692,45 грн.

З матеріалів справи убачається, що у період, який перевірявся контролюючим органом, ПП ОМ-Центурія віднесло до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплаченого у ціні товару, придбаного у ПП Лотус-Трейдінг-Терм, в загальному розмірі 9529грн., в т.ч. за травень 2009 року - на суму ПДВ 6358грн., за квітень 2009 року - на суму ПДВ 3171грн.

Судовим розглядом встановлено, що між ПП ОМ-Центурія (Покупець) та ПП Лотус-Трейдінг-Терм (Постачальник) укладено договір поставки товару від 01.04.2009 року №0129/04, згідно п. 1.1. якого Постачальник зобов'язується систематично поставляти Покупцю визначений цим Договором товар, а Покупець зобов'язується приймати названий товар та оплачувати його.

Відповідно до п. 6.1 цього Договору приймання товару здійснюється за якістю - відповідно до сертифікату якості виробника; за кількістю - відповідно до транспортних накладних чи інших товаросупровідних документів. (т.2 а.с. 25-29)

В підтвердження реальності господарських операцій з придбання у ПП Лотус-Трейдінг-Терм ефірних масел позивачем надано податкові накладні №109-05/05 від 05.05.2009 р., № 109-06/04 від 08.04.2009 р., рахунки-фактури №109-06/ 04 від 06.04.2009 р., №109-05/05, платіжні доручення № 33 від 24.04.2009 року, №34 від 07.05.2009р., №47 від 25.05.2009 р., №48 від 27.05.2009 р., №49 від 02.06.2009 р., № 51 від 05.06.2009 р.

Як убачається із бухгалтерської довідки, наданої ПП "ОМ - Центурія", операції з контрагентом ПП Лотус-Трейдінг-Терм в квітні 2009 р. та травні 2009 р. відображені в податковому та бухгалтерському обліку підприємства.

Товарно-матеріальні цінності (ефірні олії) після отримання від постачальника зберігались в складських приміщеннях для подальшої реалізації та в подальшому були реалізовані контрагентам позивача, що підтверджується відповідними податковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною першою статті 9 зазначеного Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Фактичне виконання послуг зазначений документ може підтверджувати у бухгалтерському обліку за умови виконання наведених вище умов.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704, де зазначено, що первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Правила формування податкового кредиту платниками податку на додану вартість визначені статтею 7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997р. (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Виходячи із змісту положень наведеної норми право формування податкового кредиту залежить від документального підтвердження нарахування (сплати) податку. Внаслідок застосування зазначених правил, платник податку повинен визначити дату виникнення права на включення відповідних сум податку до податкового кредиту, та відповідно суму податку, яку він має право включити до складу податкового кредиту.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит - це сума, на яку платник податків має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Положеннями п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 вказаного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів, не підтверджені податковими накладними або митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Згідно з п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт) послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.

Таким чином, норми податкового законодавства повязують виникнення права платника податку на податковий кредит з наявністю податкової накладної. Разом з цим колегія суддів відмічає, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до законодавства необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих постачальниками податкових накладних, не є безумовною підставою для обрахування податкового кредиту по податку на додану вартість, якщо податковий орган доведе, що відомості, які містяться в таких документах, не відповідають дійсності, як у випадку нездійснення самих операцій.

Згідно з п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також має бути спрямованим на реальне настання наслідків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Виходячи із системного аналізу вище зазначених правових норм, строк поставки товарів є істотною умовою для договорів такого виду, тому суд вважає, що під час укладення договору поставки позивач та ПП Лотус-Трейдінг-Терм не дійшли згоди щодо усіх істотних його умов, що свідчить про відсутність наміру щодо настання реальних наслідків.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази щодо досягнення згоди між договору з приводу строку та місця поставки товару. Так, у рахунках-фактурах ( т.1 а.с.56-57) зазначені лише найменування, кількість та ціна товару, без визначення терміну, в якій відбудеться конкретна поставка товару покупцеві.

Відповідно до ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Таким чином, факт отримання товару підлягає встановленню в судовому процесі, як юридичний факт, з яким закон повязує виникнення права платника податку на включення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Проте, факт передачі товару від продавця до покупця не встановлено у зв'язку з відсутністю актів приймання-передачі товару, видаткових накладних, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, оприбуткування, зберігання та подальше використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивача.

Так, пунктом 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціальних форм, затверджених міністерствами та відомствами України.

Типові форми єдиної первинної транспортної документації, зокрема товарно-транспортної накладної та подорожнього листа, затверджені спільним наказом Мінтрансу України, Мінстату України "Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля" від 29.12.1995 року №488/346 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 зазначеного наказу застосування вказаних форм первинного обліку всіма суб'єктами господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковим.

Згідно з п.11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998р., основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля.

Згідно з розділом 1 вказаних Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Пунктом 11.4 Правил встановлено, що оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно- транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Відповідно до п.11.6 Правил перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передаються Перевізнику.

Таким чином, товарно-транспортна накладна належить до первинної транспортної документації, застосування якої для всіх суб'єктів господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковим.

Позивачем не надано документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей по ланцюгу від постачальника до покупця, а саме: не надано ані товарно-транспортних накладних, які засвідчують факт відвантаження придбаних товарно-матеріальних цінностей, ані подорожніх листів, що підтверджують факт перевезення ТМЦ.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, наявні у позивача податкові накладні, рахунки-фактури та платіжні доручення, які підтверджують проведені розрахунки, за відсутності документів, що підтверджують транспортування товарно-матеріальних цінностей від ПП Лотус-Трейдінг-Терм, які є підставою для їх оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, актів приймання-передачі товару, довіреностей та інших документів щодо зберігання та подальшої реалізації придбаного товару, не можуть свідчити про реальність проведених господарських операцій.

Враховуючи, що позивачем не надано належних доказів реального отримання товарно - матеріальних цінностей від ПП Лотус-Трейдінг-Терм, у періоді, який охоплений перевіркою, з огляду на відсутність доказів щодо їх перевезення, зберігання та прийняття, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність включення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ у розмірі 9529грн. за квітень-травень 2009 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надав документів , якими підтверджується рух товарів від продавця (постачальника), а також документів, що підтверджують їх прийняття, оприбуткування та відвантаження; не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця, у зв'язку з відсутністю актів приймання-передачі, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування та розвантаження; не надано документального підтвердження підстав передачі товарів уповноваженим особам з підтвердженням їх повноважень; не надано доказів оприбуткування товарів в бухгалтерському обліку, а також доказів місцезнаходження товарів перед їх отриманням за договором та доказів розміщення товарів у складських приміщеннях позивача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову про визнання нечинним податкового повідомлення - рішення Шосткінської ОДПІ від 04.11.2010 року №/0.

Щодо позовних вимог про визнання дій першого заступника начальника ОСОБА_1 МДПІ ОСОБА_2 при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 04.11.2010 року №/0 протиправними та доводів позивача про неправомірність проведення повторної перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

В період проведення планової документальної виїзної перевірки ПП "ОМ-Центурія" за період з 01.10.2006 року по 30.09.2009 року (акт від 19.02.2010 року №219/2330/34560061) управлінням податкового контролю юридичних осіб відпрацьовувалися взаємовідносини ПП "ОМ-Центурія" з контрагентом ПП "Лотус-Трейдінг-Терм". Але, при складанні акту планової документальної виїзної перевірки ОМ-Центурія від 19.02.2010 року розбіжність з контрагентом була відсутня.

З матеріалів справи убачається, що перевірка проведена на підставі п. 1 статті 11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), яка передбачає, що органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів незалежно вид способу їх подачі).

Абзацом 3 пп.1.2 п.1 наказу ДПА України "Про затвердження Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства" № 327 від 10.08.2005 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 року за №925/11205, визначено, що невиїзною документальною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні органу державної податкової служби на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів, незалежно вид способу їх подачі. Відповідно до зазначеного підпункту оскаржувана невиїзна перевірка податковим органом здійснювалась в приміщенні ОСОБА_1 МДПІ та при її проведенні перевіряючими використовувались виключно документи, які були в розпорядженні податкових органів (подані платником податків податкові декларації, листи-запити, листи-відповіді від податкового органу контрагента позивача).

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків.

В спірних правовідносинах актом, що має певні правові наслідки, породжує права та обов'язки для платника податків є рішення податкового органу (акт індивідуальної дії), прийняте за результатами проведеної перевірки.

З огляду на те, що в правовому регулюванні приймає участь саме рішення суб'єкта владних повноважень, а не окремі дії, вчинені у процесі здійснення владних повноважень, за результатами яких прийнято рішення, ці дії не можуть бути предметом оскарження до адміністративного суду окремо від оскарження рішення. Обставини щодо вчинення цих дій входять до предмету доведення у справі за позовом про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, а їх правова оцінка судом на відповідність встановлених законом компетенції суб'єкта владних повноважень та порядку їх вчинення може бути підставою для скасування рішення як протиправного внаслідок вчинення посадовими особами суб'єкта владних повноважень дій не у спосіб та не у порядку, встановлених законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 04.11.2010 року №/0 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова Сумського окружного адміністративного суду від 04.03.2015 року відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта - позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ОМ-Центурія" залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 04.03.2015р. по справі № 2а-8908/10/1870 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 10.07.2015 р.