Справа № 823/1485/15
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року справа № 823/1485/15

17 год. 14 хв. м.Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бабич А.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Шоколенко Т.М.,

позивача ОСОБА_1 (особисто),

представника відповідача ОСОБА_2 (згідно з довіреністю);

представника третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Служби безпеки України в Черкаській області, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби у Черкаській області, - про визнання бездіяльності незаконною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

19.06.2015 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі-позивач) до управління Служби безпеки України в Черкаській області (далі-відповідач) про:

визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю в сумі 82215,00грн.;

стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 152679,98грн., з яких: 82215,00грн. сума невиплаченої одноразової допомоги, 1175,00грн. сума 3% річних за користування чужими коштами, 36879,00грн. сума інфляційних витрат, 32410,98грн. середній заробіток за час затримки виплати одноразової допомоги.

Позов мотивовано тим, що відповідач не доплатив у добровільному порядку нараховану одноразову грошову допомогу. Тому, просив позов задовольнити та стягнути кошти з відповідача з урахуванням середнього заробітку за час затримки виплати, інфляції та відсотків за користування чужими коштами.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що виплата одноразової грошової допомоги відповідно до законодавства здійснюється в межах бюджетних асигнувань в порядку черговості відповідно до дати подання документів на отримання відповідної допомоги, а також просив врахувати, що здійснює щомісячне повідомлення головного розпорядника бюджетних коштів про потребу в покритті заборгованості зазначеної допомоги. Тому просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

У судових засіданнях представники сторін підтримали свої правові позиції у спорі.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази у справі у їх взаємозвязку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

З письмових доказів у справі суд встановив, що згідно з наказом від 27.07.2006 №86-ос позивач з 31.07.2006 призначений на посаду слідчого 2 відділу управління Служби безпеки України в Черкаській області. 15.12.2014 наказом Служби безпеки України №2185-ос він звільнений з військової служби за підп. «а» п.61 та підп. «б» п. 62 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (за станом здоровя непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час). Наказом від 23.12.2014 №180-ос позивача виключено зі списків особового складу.

28.11.2014 позивач звернувся із заявою до фінансового відділу управління Служби безпеки України в Черкаській області про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги на підставі ст.16 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ).

Відповідач 29.11.2014 направив висновок щодо можливості виплати позивачу одноразової грошової допомоги в сумі 109620,00грн. до головного розпорядника коштів Служби безпеки України, який затверджений останнім 22.12.2014.

25.12.2014 частина грошової допомоги в розмірі 27405,00грн. виплачена позивачу.

Надаючи оцінку зясованим обставинам, суд врахував таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч.2 ст.27 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року №2229-XII (далі Закон №2229-XII) передбачено, що військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, згідно з ч.1 ст.16 Закону №2011-ХІІ гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

П.5 ч.2 ст.16 наведеного Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Згідно з п.17 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі Порядок №975), особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби. При цьому, п.20 зазначеного Порядку встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів.

Суд з'сував, що на обліці відповідача на час затвердження висновку про виплату одноразової грошової допомоги позивачу перебувало 11 осіб, які подали відповідні заяви до часу подачі її позивачем (а.с.50-63). Отже, позивач облікований на черзі для отримання допомоги під номером 12.

З пояснень представника відповідача у судових засіданнях, довідок відповідача та письмових відомостей у справі вбачається, що протягом 2014 року коштів у відповідача для відповідних виплат було недостатньо.

З довідки від 09.07.2015 №16/11622 за підписом т.в.о. начальника управління Служби безпеки України в Черкаській області суд встановив, що згідно з наказом Служби безпеки України від 07.02.2014 №40/ДСК «Про основні напрямки бюджетної політики Служби безпеки України у 2014 році та заходи щодо ефективного використання бюджетних коштів» наказано здійснити виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 Закону №2011-ХІІ особам, які набули право на її отримання у 2014 році в розмірі 25% від належних сум.

Вкінці 2014 році позивачу фактично виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 27405,00грн.

Суд також звернув увагу, що з метою надходження коштів для виплати одноразової грошової допомоги протягом січнячервня 2015 року позивач щомісячно направляв до Служби безпеки України відомості про потребу коштів на вказані видатки із зазначенням відповідних сум.

Суд врахував, що кошти, належні до виплати позивачу, у повній сумі відповідачем згідно з відомостями нараховані, однак на вказану ним суму недовиплачені. Фактична часткова оплата відбулася позивачу (та інших особам, почергово) у зв'язку з наявністю залишків коштів на кінець бюджетного року. З початку 2015 бюджетного року і на час судового вирішення спору недовиплачено кошти дев'ятьом особам, які за встановленим п.20 Порядку №975 правилом "черговості виплати", набули право на отримання допомоги до часу отримання такого права позивачем.

Фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, відповідно до ч.1 ст.23 Закону №2011-ХІІ здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Отже законом акцентовано умови виплати таких коштів за рахунок бюджету. Зважаючи, що відповідач є державною установою та здійснив всі заходи щодо "нарахування" позивачу всієї суми коштів, на яку він має право, для вирішення спору щодо позовної вимоги "стягнути" суд, окрім вищевказаного, також врахував наступне.

По-перше, відповідно до п.49 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України від 8 липня 2010 року №2456-VI (далі БК України) управління бюджетними коштами - сукупність дій учасника бюджетного процесу відповідно до його повноважень, пов'язаних з формуванням та використанням бюджетних коштів, здійсненням контролю за дотриманням бюджетного законодавства, які спрямовані на досягнення цілей, завдань і конкретних результатів своєї діяльності та забезпечення ефективного, результативного і цільового використання бюджетних коштів.

Основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень, відповідно до п.30 ч.1 ст.2 БК України є кошторис.

Документ, в якому встановлюється розподіл доходів, фінансування бюджету, повернення кредитів до бюджету, бюджетних асигнувань головним розпорядникам бюджетних коштів за певними періодами року відповідно до бюджетної класифікації, відповідно до п.46 ч.1 ст.2 БК України є розписом бюджету.

Платіж - виконання бюджетних, боргових, гарантійних чи податкових зобов'язань, що виникли в поточному або попередніх бюджетних періодах (п.41 ч.1 вказаної статті БК України).

По-друге, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету на підставі ч.1 ст.23 БК України здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.10-12 ст.23 БК України зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет) відповідного положення. Забороняється без внесення змін до закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) збільшення бюджетних призначень за загальним та спеціальним фондами державного бюджету (місцевого бюджету) на:

оплату праці працівників бюджетних установ за рахунок зменшення інших видатків;

видатки за бюджетними програмами, пов'язаними з функціонуванням органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування), за рахунок зменшення видатків за іншими бюджетними програмами.

Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

По-третє, в сфері використання бюджетних коштів існує розподіл розпорядників на види та їх повноваження, що врегульовано статтею 22 БК України. Зокрема, для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень.

Відповідно до ч.5 вказаної статті саме головний розпорядник бюджетних коштів:

організовує та забезпечує на підставі плану діяльності та індикативних прогнозних показників бюджету на наступні за плановим два бюджетні періоди складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу);

отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань;

затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством;

розробляє проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу;

здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі;

здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів;

забезпечує організацію та ведення бухгалтерського обліку, складання та подання фінансової і бюджетної звітності у порядку, встановленому законодавством тощо.

Недотримання вищевказаних завдань або неякісне їх виконання має вплив на подальшу реалізацію своїх функцій розпорядниками нижчого рівня.

По-четверте, згідно з п.7 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228 (далі Порядок №228), головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 БК України отримують повноваження шляхом встановлення їм бюджетних призначень. Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього.

Головні розпорядники розглядають показники проектів кошторисів розпорядників нижчого рівня щодо законності та правильності розрахунків, доцільності запланованих видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, правильності їх розподілу відповідно до економічної класифікації видатків бюджету або класифікації кредитування бюджету, повноти надходження доходів або повернення кредитів, додержання діючих ставок (посадових окладів), норм, цін, лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства та складають проекти зведених кошторисів (пункт 12 вказаного Порядку).

Для здійснення контролю за відповідністю бюджетних асигнувань, визначених у кошторисах, планах асигнувань загального фонду бюджету, планах надання кредитів із загального фонду бюджету, планах спеціального фонду, планах використання бюджетних коштів, помісячних планах використання бюджетних коштів розпорядників бюджетним асигнуванням, затвердженим розписами відповідних бюджетів, органи Казначейства відповідно до п.43 розділу «Основні вимоги щодо виконання кошторису» Порядку №228 обліковують розподіли показників зведених кошторисів, зведених планів асигнувань загального фонду бюджету, зведених планів надання кредитів із загального фонду бюджету, зведених планів спеціального фонду розпорядників бюджетних коштів у розрізі розпорядників нижчого рівня та одержувачів, показників планів використання бюджетних коштів, помісячних планів використання бюджетних коштів.

Розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду, а вищі навчальні заклади та наукові установи, заклади охорони здоров'я, що надають первинну медичну допомогу, а також заклади охорони здоров'я, що надають вторинну (спеціалізовану) та екстрену медичну допомогу у пілотних регіонах, також в межах бюджетних асигнувань, затверджених планами використання бюджетних коштів і помісячними планами використання бюджетних коштів, за наявності витягу, доведеного органом Казначейства, що підтверджує відповідність цих документів даним бухгалтерського обліку виконання державного та місцевих бюджетів органів Казначейства. З цією метою розпорядники, які отримали від органів Казначейства витяг, повинні подати цим органам розподіли показників зведених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, а також зведених планів використання бюджетних коштів і зведених помісячних планів використання бюджетних коштів у розрізі розпорядників нижчого рівня та одержувачів. Зазначені показники доводяться до відповідних органів Казначейства за місцем розташування розпорядників нижчого рівня та одержувачів.

Отже у спірних відносинах відповідач є розпорядником нижчого рівня, а Служба безпеки України - головним розпорядником.

Відповідно до п.46 Порядку №228 розпорядники бюджетних коштів мають право брати бюджетні зобов'язання щодо видатків бюджету або надання кредитів з бюджету відповідно до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду виходячи з потреби у забезпеченні здійснення пріоритетних заходів та з урахуванням платежів, необхідних для погашення зобов'язань минулих періодів, узятих на облік органами Казначейства, якщо інше не передбачено законодавством; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з генеральним державним замовником зазначеної програми (центральним органом виконавчої влади, визначеним Кабінетом Міністрів України).

Передача коштів між загальним та спеціальним фондами бюджету згідно з ч.7 ст.13 БК України дозволяється тільки в межах бюджетних призначень шляхом внесення змін до закону про Державний бюджет України, прийняття рішення про місцевий бюджет або про внесення змін до нього (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 57 цього Кодексу).

Статтею 46 БК України передбачено стадійність виконання бюджету за видатками.

Ч.1 ст.48 БК України встановлений обовязок розпорядників бюджетних коштів брати бюджетні зобов'язання та здійснювати платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Водночас, згідно з ч.4 цієї статті БК України зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов'язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов'язань, у судовому порядку.

З огляду на викладене, суд погодився з доводами відповідача про те, що у випадку недостатнього фінансування головним розпорядником розпорядника нижчого рівня для виплати нарахованих коштів, відповідна невиплата не є протиправною.

Згідно з п.2.12 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02.03.2012 №309 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 березня 2012 року за №419/20732) у кінці бюджетного періоду розпорядники бюджетних коштів приводять зареєстровані бюджетні зобов'язання за спеціальним фондом у відповідність із фактичними надходженнями до цього фонду.

У міру прийняття рішень розпорядником бюджетних коштів про оплату бюджетних зобов'язань та бюджетних фінансових зобов'язань, які були зареєстровані в органах Казначейства та залишились не оплаченими на кінець минулого бюджетного періоду, органами Казначейства такі зобов'язання відображаються в обліку у поточному бюджетному періоді на підставі поданого розпорядником бюджетних коштів Реєстру та/або Реєстру фінансових зобов'язань і відповідних підтвердних документів.

Бюджетні фінансові зобов'язання за загальним фондом, які залишились не оплаченими на кінець минулого бюджетного періоду (бюджетна кредиторська заборгованість) та обліковуються органами Казначейства за бюджетними програмами, за якими відсутні бюджетні асигнування або обсяг бюджетної кредиторської заборгованості перевищує бюджетні асигнування відповідно до встановлених законом про Державний бюджет України на поточний бюджетний період та/або переданих в установленому порядку бюджетних призначень, відображаються в обліку органами Казначейства у поточному бюджетному періоді після прийняття рішення головним розпорядником бюджетних коштів за погодженням з Міністерством фінансів України (місцевим фінансовим органом) щодо визначення бюджетної програми за загальним та/або спеціальним фондами, в межах бюджетних асигнувань якої будуть оплачені бюджетні фінансові зобов'язання, на підставі поданого розпорядником бюджетних коштів Реєстру та/або Реєстру фінансових зобов'язань і відповідних підтвердних документів (п.2.14 вищевказаного Порядку).

Врахувавши викладене, зважаючи, що на час звернення в суд з позовом черговість виплати одноразової грошової допомоги позивачу ще не настала, дотримуючись встановленого КАС України принципу забезпечення балансу інтересів, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, що є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, діяв у спосіб та в межах, визначених законом, а позовні вимоги є передчасними та впливають на порушення прав щодо виплати зазначеної допомоги особам, які набули відповідного права раніше позивача.

Додатково суд акцентує, що позовні вимоги стягнути на користь позивача 3% річних за користування чужими коштами, сума інфляційних витрат та середній заробіток за час затримки виплати одноразової допомоги є необґрунтованими з огляду на таке.

Ч.ч.1-2 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов'язок і військову службу» встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов'язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України врегульовано відповідним положенням, затвердженим Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007, а гарантії їх соціального захисту Законом №2011-ХІІ.

З аналізу наведених вище норм законодавства та самого поняття "одноразова грошова допомога" суд встановив, що вона не є регулярною, має фіксований розмір.

Посилання позивача на ст.21 Закону №2229-XII, якою передбачено, що трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю, є безпідставним, оскільки ця стаття передбачає регулювання трудових відносин з цивільними особами, що уклали трудовий договір, а не військовослужбовцями. Крім того, ч.3 ст.2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що соціальні виплати, які мають цільовий і разовий характер, індексації не підлягають.

Стаття 625 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV (далі ЦК України) встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання. За ч.2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верхового Суду України у постанові від 21.05.2014, яка згідно з ч.1 ст.244-1 КАС України обовязкова для врахування усіма субєктами владних повноважень, аналіз ч.2 ст.625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобовязання. При цьому, ч.5 ст.11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. За таких обставин положення ч.2 ст.625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 160-165, 254-256 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю в сумі 82215,00грн. та стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 152679,98грн., з яких: 82215,00грн. сума невиплаченої одноразової допомоги, 1175,00грн. сума 3% річних за користування чужими коштами, 36879,00грн. сума інфляційних витрат, 32410,98грн. середній заробіток за час затримки виплати одноразової допомоги, - відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з моменту отримання повного тексту постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

3 Копії постанови направити особам, які брали участь у справі.

Суддя А.М. Бабич

Повний текст постанови виготовлений 14.07.2015