Справа № 5/2069-3/13А кс
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2010-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" лютого 2010 р. м. Київ К-467/07

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Костенка М.І., Маринчак Н.Є., Пилипчук Н.Г.,

при секретарі: Шкляр А.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ДПІ у м. Львові на постанову Господарського суду Львівської області від 31.08.2006 року та ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2006 року по справі № 5/2069-3/13А за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал»до ДПІ у м. Львові про скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія:

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Господарського суду Львівської області від 31.08.2006 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2006 року, позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал»до ДПІ у м. Львові про скасування податкових повідомлень-рішень -задоволено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач 28.12.2006 року звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який своєю ухвалою від 17.12.2007 року прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі ДПІ у м. Львові просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд посилаючись на порушення судами норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, судові рішення -скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на наступне.

Задовольняючи позивні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал»щодо скасування податкових повідомлень-рішень №№/0/4117, /0/4118, /0/4119, /0/4120, /0/4121, /0/4122 якими до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції за порушення термінів сплати узгоджених сум податкового зобов'язання із земельного податку, суди посилались на положення ст.17 Закону України «Про плату за землю», якою визначено порядок та строки сплати земельного податку, однак низкою відповідних законів України дія цієї норми була зупинена на 2003 рік, а тому у період що перевірявся, не були встановлені строки проведення платежів. Крім цього, суди посилались на те, що порядок сплати земельного податку за спірний період був встановлений ст.55 Закону України «Про державний бюджет України на 2003 рік», не може бути прийнятий до уваги, оскільки ч.2 ст.4 Закону України «Про плату за землю»було визначено, що ставки земельного податку, порядок обчислення і сплати земельного податку не можуть встановлюватись або змінюватись іншими законодавчими актами, крім цього Закону.

З такими висновками судів попередніх інстанції погодитись не можна, з огляду на наступне.

Частини 1, 2 ст.159 КАС України визначають, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні штрафні санкції було застосовано податковим органом відповідно до підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»за порушення термінів спати узгодженого податкового зобов'язання зі сплати земельного податку.

В преамбулі Закону України «Про плату за землю»встановлено, що цим Законом визначаються розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також напрями використання коштів, що надійшли від плати за землю, відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про плату за землю»за порушення норм цього Закону платники податків несуть відповідальність, передбачену Земельним кодексом України та законами України.

Згідно преамбули Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», цей Закон є спеціальним законом з питань оподаткування, який встановлює порядок погашення зобов'язань юридичних та фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Враховуючи межі застосування Закону України «Про плату за землю»та за принципом превалювання спеціальної норми над загальною, положення Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»є спеціальною нормою у галузі податкового законодавства, а Закон України «Про плату за землю»є загальною з цих питань.

Також слід зазначити, що статтею 55 Закону України «Про державний бюджет України на 2003 рік»було встановлено, що орендна плата за земельні ділянки та земельний податок сплачуються платниками (крім громадян та виробників сільськогосподарської і рибної продукції) за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджет -план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Зі змісту пункту 3 частини 1 статті 4 цього Кодексу випливає, що нормативно-правовими актами, що регулюють бюджетні відносини в Україні, є, зокрема, закон про Державний бюджет України.

Згідно з пунктом 19 частини 1 статті 2 зазначеного Кодексу доходи бюджету -усі податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України (включаючи трансферти, дарунки, гранти).

Закон України «Про Державний бюджет України»на поточний рік регулює бюджетні відносини, зокрема, у сфері наповнення бюджету через механізми справляння податків. Отже, дія зазначеного закону поширюється, у тому числі, і на податкові правовідносини, оскільки одним із джерел формування доходної частини Державного бюджету на поточний рік є податки, які справляються за встановленими ставками. Закон про Державний бюджет України на поточний рік передбачає розмір кожної доходної статті бюджету, зокрема шляхом визначення розміру податкових ставок, зупинення дії податкових зобов'язань для визначеного кола суб'єктів і звільнення окремих суб'єктів господарювання від сплати певних видів податків.

З огляду на зазначене, закон про Державний бюджет України встановлює, зокрема, основи регулювання податкових відносин у частині спрямування податків до Державного бюджету як елементу його доходної частини. Виходячи із зазначеного, цим Законом може зупинятися дія окремих положень податкових законів, вводитися податкові пільги та інше.

Таким чином, суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що при вирішенні справи по суті та перевірці доводів відповідача суди попередніх інстанції повинні були врахувати норми Закон України «Про Державний бюджет України на 2003 рік», зокрема вимоги статті 55 зазначеного Закону, які встановлюють порядок та строки сплати земельного податку та орендної плати за певний період.

З огляду на зазначене, судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, оскільки вони постановлені на підставі неповно з'ясованих обставин у справі.

При новому розгляді справи суду слід врахувати зазначене, а також те, що згідно з частиною 1 статті 138 КАС предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи, та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до частини 2 статті 227 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.210, 220, 221, ст.227, 231 та ч.5 ст.254 КАС України, колегія -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ДПІ у м. Львові задовольнити, постанову Господарського суду Львівської області від 31.08.2006 року та ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2006 року скасувати, справу направити на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

За винятковими обставинами вона може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом одного місяця з дня відкриття таких обставин.

Головуючий:/підпис/_______________________Т.М. Шипуліна
Судді:/підписи/_______________________Л.І. Бившева
_______________________Н.Є. Маринчак
_______________________М.І. Костенко
_______________________Н.Г. Пилипчук