Справа № 826/4034/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09 червня 2015 року 16 год. 00 хв. № 826/4034/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Нілової А.О., Державної реєстраційної служби України та Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_3, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області та Одеське регіональне управління публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної реєстраційної служби України (далі - відповідач, Укрдержреєстр), третя особа: ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3.), про:

- визнання неправомірними дій державного реєстратора прав на нерухоме майно Укрдержреєстру Нілової А.О. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 грудня 2014 року № 18490477 (далі - оскаржуване рішення);

- скасування оскаржуваного рішення;

- зобов'язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Укрдержреєстру Нілової А.О. прийняти рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі іпотечного договору, посвідченого 18 квітня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. за реєстровим № 2127 (далі - іпотечний договір), та договору про внесення змін № 1 до іпотечного договору, посвідченого 24 березня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. за реєстровим № 600 (далі - договір про внесення змін);

- зобов'язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Укрдержреєстру Нілової А.О., якою прийнято оскаржуване рішення, станом на 05 березня 2015 року усунути порушення.

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки подані для проведення державної реєстрації права власності документи не відповідають нормам законодавства та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні колегією суддів, а також, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, допущено ОСОБА_3 (далі - третя особа-1), а також залучено реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області (далі - третя особа-2) та Одеське регіональне управління публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - третя особа-3).

У подальшому, до суду через канцелярію від представника позивача надійшов уточнений позов (у кінцевій редакції), а саме про:

- визнання неправомірними дій державного реєстратора прав на нерухоме майно Укрдержреєстру Нілової А.О. (далі - відповідач-1) щодо прийняття оскаржуваного рішення;

- скасування оскаржуваного рішення;

- зобов'язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Укрдержреєстру (далі - відповідач-2) прийняти рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі іпотечного договору та договору про внесення змін;

- зобов'язати Міністерства юстиції України (далі - відповідач-3) проконтролювати виконання відповідачем-1 скасування оскаржуваного рішення;

- зобов'язати відповідачів з приводу прийнятого оскаржуваного рішення станом на 05 березня 2015 року усунути порушення.

Вказану заяву судом, відповідно до ч. 1 ст. 137 КАС України, прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

У ході судового розгляду справи представник позивача підтримав позов, з урахуванням уточнень, та просив задовольнити його повністю, а представник відповідача-3 не визначала позов у відповідній частині та разом із представником третьої особи-3 просили відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Відповідач-1 (її представник), представник відповідач-2, третя особа-1 (його представник) та представник третьої особи-2 у судові засідання не прибули, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи вони повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників) до суду не надійшли. При цьому, 22 квітня 2015 року до суду через канцелярію від третьої особи-2 надійшли письмові заперечення проти позову із проханням про розгляд справи за відсутності її представника.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 22 квітня 2015 року судом, згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

До суду 25 травня 2015 року через канцелярію від третьої особи-2 надійшли додаткові письмові заперечення проти позову, які судом також долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як з'ясовано судом у ході розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, 16 квітня 2007 року між третьою особою-3, як банком, та третьою собою-1, як позичальником, укладено кредитний договір № 13к-202, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 процентів річних строком до 16 квітня 2022 року.

З метою забезпечення повернення кредитних ресурсів за кредитним договором, 18 квітня 2007 року між банком, як іпотекодержателем, та позивачем, як майновим поручителем позичальника, та позичальником, як іпотекодавцями, укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,4 кв.м.

Відповідно до договору про внесення змін, іпотеку іпотекодержателю передано нерухоме майно: нежитлові приміщення офісу-магазину, розташовані у АДРЕСА_2 загальною площею 41,8 кв.м. (далі - нерухоме майно).

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2012 року у справі № 1519/2-352/11 (провадження № 2/1519/2284/12), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2013 року (провадження № 22-ц/785/2673/13), встановлені факти щодо існуючих кредитних правовідносин між банком та позивальником за кредитним договором щодо забезпечення повернення кредитних ресурсів іпотечним договором. Встановлено наявність заборгованості позичальника за кредитним договором, загальний розмір якої станом на 05 червня 2012 року складав 407857,70 грн.

У зв'язку з невиконанням основного зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого розмір заборгованості позичальника збільшився у порівнянні із розміром заборгованості, який обліковувався за ним станом на 05 червня 2012 року, банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем.

Факт реєстрації права власності на нерухоме майно за банком підтверджується прийнятим відповідачем-1 оскаржуваним рішенням.

У контексті вище викладеного суд зазначає наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Як з'ясовано судом у ході розгляду справи, п. 11 іпотечного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: пп. 11.3: згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у п. 11.3.1 іпотечного договору: п. 11.3.1: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", а саме у п. 39, з урахуванням ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Суд зазначає, що відповідне застереження в іпотечному договорі прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Частина 1 ст. 36 Закону у редакції, яка діяла на момент укладення іпотечного договору, передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 Закону у вказаній редакції визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого, згідно з ч. 2 ст. 36 Закону, прирівнюється відповідне застереження у договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Нова редакція ст.ст. 36, 37 Закону, викладена у пп. 17 п. 4 розділу ІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", не змінила встановлений раніше вказаними статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а тільки уточнила їх.

Аналіз вище викладених норм Закону не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності таким Законом.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2011 року у справі № 21-131а11.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає правомірними дії відповідача-1 щодо реєстрації за банком права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного договору з огляду на те, що такий договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону, а тому є належним правовстановлювальним документом.

З урахуванням вище викладеного, суд переконаний, що оскаржуване рішення відповідачем-1 прийнято правомірно, а тому воно не підлягає скасуванню.

Доводи представника позивача про те, що позивач не отримував від банку письмової вимоги про усунення порушень, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Зокрема, у порядку ст. 35 Закону банк направляв іпотекодавцям вимогу від 25 листопада 2013 року № 3670 про усунення порушень, у якій зазначався зміст порушення зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги.

Факт направлення та отримання вказаної вимоги іпотекодержателями 26 листопада 2013 року підтверджується наявними у матеріалах справи копіями накладних № 1247381 та № 1247383.

Враховуючи відсутність обґрунтованих підстав для задоволення основних вимог про визнання неправомірними дій відповідача-1 щодо прийняття оскаржуваного рішення та його скасування, похідні від них вимоги про зобов'язання відповідача-2 прийняти рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі іпотечного договору та договору про внесення змін, зобов'язання відповідача-3 проконтролювати виконання відповідачем-1 скасування оскаржуваного рішення, а також зобов'язання відповідачів з приводу прийнятого оскаржуваного рішення станом на 05 березня 2015 року усунути порушення, суд також вважає безпідставними та такими, що не підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Нілової А.О., Державної реєстраційної служби України та Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_3, реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області та Одеське регіональне управління публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єктів владних повноважень та відсутністю з їх сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1.

Копії постанови направити (вручити) сторонам та третім особам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда