Справа № 22-а-477/11
Суддя: Цяцяк Р. П.
Дата ухвалення: 2011-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 22-а-477/11 Головуючий у 1 інстанції: Малех І. Б.
Категорія справи 70 (10.3.1) Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Мацея М.М. та Мікуш Ю.Р.,

при секретарі судового засідання Панчуку І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 12 травня 2009 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова про зобовязання провести нарахування і виплату недоплаченої надбавки до пенсії „дітям війни,

В С Т А Н О В И Л А:

01.04.2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова, у якому просив поновити пропущений строк на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року та з 01.05.2008 року по 31.12.2008 року і зобовязати відповідача нарахувати і виплатити на його користь недоплачені йому, як дитині війни, щомісячні підвищення до пенсії за період 2007-2008 років в сумі 1 646 грн. 07 коп. (а.с.3-4)

Оскаржуваною постановою позов частково задоволено: поновлено строк звернення до суду; визнано прлотиправними дії відповідача в частині невиконання рішень Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп і від 22.05.2008 року № 10-рп та зобовязано відповідача провести нарахування і виплату позивачеві надбавки до пенсії як „дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року відповідно до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни (а.с. 21-22).

Дану постанову оскаржив відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова.

Апелянт просить оскаржувану постанову скасувати і прийняти нове рішення, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права (а.с. 23-26).

Вважає, що судом порушено норми ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 159, 163 КАС України, ч.3 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Також звертає увагу на те, що на виконання вимог Закону України „Про соціальний захист дітей війни не було прийнято жодного нормативного акту, а відтак не було визначено за рахунок яких коштів і джерел, в якому порядку і яким чином мали б обчислюватись передбачені згаданим законом підвищення до пенсій.

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги заперечення відповідача щодо невизначенності законодавством поняття „мінімальна пенсія за віком, як розрахункової величини для підвищення пенсії дітям війни, оскільки встановлений ч.1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхуваннямінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених відповідно до зазначеного Закону, і не може застосовуватися для обчислення надбавок або підвищень інших пенсій.

В апеляційній скарзі міститься клопотання справу розглядати за участю представника апелянта, однак апелянт, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду (а.с. 51), у судове засідання не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обгрунтованість оскаржуваної постанови в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що позивач народився 06 березня 1945 році (а.с. 6) і відповідно до ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війнинабув статусу „дитина війни, а відтак, відповідно до ст.6 вказаного Закону пенсія позивача повинна виплачуватись із збільшенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком.

На час виникнення спірних правовідносин розмір мінімальної пенсії за віком визначався лише ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування і згідно з цією нормою мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України „Про прожитковий мінімум прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, при визначенні розміру підвищення відповідно до ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнизастосовується розмір мінімальної пенсії за віком, визначений ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який вираховується виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на певний рік.

З урахуванням вище наведеного, доводи апеляційної скарги в частині посилань на неврегульованість механізму реалізації положень ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнидо уваги прийматись не можуть.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності бюджетного фінансування передбачених Законом України Про соціальний захист дітей війнидоплат до пенсії, то колегія суддів вважає, що зазначене не може бути причиною невиконання покладених на управління Пенсійного фонду України зобовязань, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а відтак і ці доводи апеляційної скарги до уваги прийматись не можуть.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та прийняв оскаржувану постанову по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для її скасування відсутні і апеляційну скаргу на неї, яка не спростовує висновків постанови суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись Законом України „Про внесення змін до розділу ХІІ „Прикінцеві положення Закону України „Про судоустрій і статус суддів щодо передачі справ, повязаних із соціальними виплатами від 02.12.2010 року № 2748-УІ та ст.ст. 195, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова відхилити та залишити постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 12 травня 2009 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: