Справа № 2-а-3861/11
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року м. Львів Справа № 876/4271/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Рибачука А.І.,

суддів Курильця А.Р., Старунського Д.М.,

з участю секретаря Андрушківа І.Я.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року по справі № 2а-3861/11 за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Баранинської сільської ради Ужгородського району про скасування рішення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Баранинської сільської ради Ужгородського району, в якому просив скасувати рішення відповідача від 04 лютого 2010 року № 4 «Про оформлення права власності на житловий будинок в селі Баранинці по вул. Центральній, 64».

Позов обґрунтовував посиланням на те, що спірне рішення є протиправним, оскільки при його прийнятті відповідачем не враховано, що житловий будинок в с. Баранинці по вул. Центральній, 64 належав на праві спільної сумісної власності членам колгоспному двору, якими були він та його батьки ОСОБА_4, ОСОБА_5, а ОСОБА_2 з 19 червня 1975 року змінила місце проживання, відтак, згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», втратила право на частку в майні такого колгоспного двору.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року вказаний позов задоволено.

ОСОБА_2 оскаржила вказану постанову, посилаючись на те, що вона винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що судом першої інстанції не враховано, що спір в даній справі має всі ознаки приватно-правового, так як стосується виключно набуття позивачем права власності на частку у майні колгоспного двору та успадкування часток у будинку за померлими батьками; що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо виділення частки з майна колишнього колгоспного двору.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча їх належним чином було повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду, що відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану постанову скасувати та закрити провадження у справі з огляду на наступне.

Розглядаючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, проте з таким висновком суд погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Як видно з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Баранинської сільської ради Ужгородського району від 04 лютого 2010 року № 4 «Про оформлення права власності на житловий будинок в селі Баранинці по вул. Центральній, 64» на підставі Закону України «Про власність в Україні», запису погосподарської книги станом на 01 липня 1990 року та у звязку з припиненням існування колгоспного двору вирішено оформити право власності на житловий будинок в с. Баранинці по вул. Центральній, 64 в рівних долях за померлими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та виготовити свідоцтво про право власності на вказане будинковолодіння.

Слід зазначити, що зазначений вище житловий будинок належав ОСОБА_4 як голові колгоспного двору на праві особистої власності, про що свідчить свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 26 липня 1990 року, зареєстроване Ужгородським міжміським бюро технічної інвентаризації 26 липня 1990 року за № 78, копія якого наявна в матеріалах справи.

Крім цього, на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2010 року, яким за заявою ОСОБА_2 встановлено факт належності на праві власності житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: вул. Центральна, 64, с. Баранинці, Ужгородський район, в рівних долях по 1/2 ОСОБА_4, який помер 28 березня 2003 року, та ОСОБА_5, яка померла 24 січня 2001 року, яке скасоване, ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 31 березня 2011 року на1/2 частини цього житлового будинку, яка належала померлій ОСОБА_5

В свою чергу, позивач стверджує про приналежність йому 1/3 частини вказаного житлового будинку як члену колгоспного двору, який до 15 квітня 1991 року не втратив права на частку в його майні.

Вказані вище обставини свідчать про існування конкуренції підстав виникнення права власності у різних осіб приватного права, що претендують на спірне майно.

Таким чином, в основі даного спору лежить спір про право власності, який відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України не належить вирішувати в порядку адміністративного судочинства.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою, зокрема, в постанові від 14 квітня 2009 року по справі № 21-367во09.

Також суд враховує вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Не обговорюючи питання правомірності оскаржуваного рішення та правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права при наданні правої оцінки діям (бездіяльності) органу місцевого самоврядування щодо його прийняття, суд вважає, що в цьому випадку невірно застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Отже, висновок суду першої інстанції не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, що в свою чергу, з урахуванням зазначеного вище, відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження в цій справі.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року по справі № 2а-3861/11 скасувати та закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Баранинської сільської ради Ужгородського району про скасування рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді А.Р. Курилець

ОСОБА_6

Повний текст ухвали виготовлено 14 липня 2015 року.