Справа № 826/1114/15
Суддя: Романчук О.М.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1114/15 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Романчук О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

14 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Романчук О.М.,

Суддів: Глущенко Я.Б.,

Шелест С.Б.,

при секретарі Артюхіній М.А.,

розглянувши в судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, визнання незаконними та нечинними з моменту прийняття окремих положень постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України в якому просить:

визнати дії відповідача при прийнятті пп. 3 п. 2 та п. 3 Постанови за № 269 від 17 липня 2014 року - протиправними через порушення норм правового акту вищої юридичної сили;

зобов'язати відповідача вчинити певні дії, а саме: делегувати повноваження щодо «Надання висновку щодо розрахунків економічно обґрунтованих планованих витрат на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» діючому центральному органу виконавчої влади, котрий забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю;

визнати незаконними (таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинними з моменту прийняття пп. 3 п. 2 та п. 3 Постанови за № 269 від 17 липня 2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» в частині виключення норм про «Надання висновку щодо розрахунків економічно обґрунтованих планованих витрат на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» у Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги»;

зобов'язати відповідача невідкладно опублікувати резолютивну частину постанови суду у виданні, в якому були або мали бути офіційно оприлюднені оскаржувані нормативно-правові акти, після набрання постановою законної сили.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів неповного з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, та порушення судом норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2014 року № 269 внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема: у постанові Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» (Офіційний вісник України, 2011, № 62, ст. 2472; 2013, № 1, ст. 15, № 11, ст. 412, № 68, ст. 2467): у Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженому зазначеною постановою, розділ «Надання висновку щодо розрахунків економічно обґрунтованих планованих витрат на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» виключити. Пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2013 року № 602 «Деякі питання формування та встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги» (Офіційний вісник України, 2013, № 68, ст. 2467) виключити.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 § 32 «Загальні вимоги» Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.11.2011 № 1156), проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем'єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.

Згідно з п. 5 § 33 «Головний розробник, розробник та заінтересовані органи» Регламенту Кабінету Міністрів України проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов'язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономрозвитку (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань).

Як вже зазначалося постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2014 року № 269 внесено зміни до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 та до постанови Кабінету Міністрів України 21.08.2013 № 602 «Деякі питання формування та встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги».

Відповідно до наявної в матеріалах справи пояснювальної записки до оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України проект останньої розроблений Мінрегіоном на виконання доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України В.Гройсмана від 11.04.2014 № 11870/1/1-14.

Проект оскаржуваної постанови погоджено з Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством фінансів, Міністерством соціальної політики, Держпідприємництвом.

Не можна залишити поза увагою і те, що дана постанова пройшла правову експертизу на відповідність вимогам Конституції України та, крім іншого, відповідає актам законодавства, що мають вищу юридичну силу.

У відповідності з п. 1 § 46 «Висновок Мін'юсту» Регламенту Кабінету Міністрів України за результатами правової експертизи проекту акта Кабінету Міністрів Мін'юст оформляє висновок за встановленою ним формою, невід'ємними частинами якого є висновки за результатами експертизи на відповідність проекту акта положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Висновок підписує Міністр, а у разі його відсутності - перший заступник Міністра.

Висновком Мін'юсту за результатами правової експертизи до проекту спірної постанови, за підписом Міністра, проект постанови погоджено без зауважень.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржувану постанову, відповідач реалізовував надані йому чинним законодавством повноваження шляхом прийняття відповідного акта, а тому відсутні підстави для визнання дій відповідача при прийнятті пп. 3 п. 2 та п. 3 спірної постанови протиправними через порушення норм правового акту вищої юридичної сили.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення ст. 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 у справі № П-278/10.

Таким чином, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Отже, функції та завдання, покладені на Кабінет Міністрів України, в тому числі щодо делегування повноважень тим чи іншим суб'єктам в рамках компетенції останнього, за своєю правовою природою, є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), тобто втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню позовна вимога про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме: делегувати повноваження щодо «Надання висновку щодо розрахунків економічно обґрунтованих планованих витрат на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» діючому центральному органу виконавчої влади, котрий забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, з огляду на наступне.

Слід зазначити, що згідно з п. 32 розділу «Надання висновку щодо розрахунків економічно обґрунтованих планованих витрат на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, який виключено спірною постановою, висновок щодо розрахунків економічно обґрунтованих планованих витрат, пов'язаних з наданням послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, надається Держцінінспекцією у порядку, затвердженому Мінекономрозвитку.

Так, згідно п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2013 № 602 «Деякі питання формування та встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги», який виключено спірною постановою, Державній інспекції з контролю за цінами забезпечити проведення моніторингу формування, встановлення та застосування тарифів на житлово-комунальні послуги, про результати якого інформувати щомісяця Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства.

Пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей.

Частиною 3 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що центральні органи виконавчої влади беруть участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері житлово-комунальних послуг у межах своїх повноважень, визначених законами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить: встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: відповідності рівня цін/тарифів розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Частинами 2 та 3 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

У відповідності до абз.2 п. «а» ч. 1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що для цін/тарифів другої групи передбачено лише їх затвердження органами місцевого самоврядування, в яких немає повноважень та не покладено обов'язку щодо перевірки наданих виконавцями розрахунків.

Так, ст. 16 Закону України «Про ціни і ціноутворення» встановлено, що органами державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення (далі - уповноважені органи), зокрема, є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з контролю за цінами.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну інспекцію України з контролю за цінами, затвердженого Указом Президента України від 30.03.2012 № 236/2012, Держцінінспекція України входить до системи органів виконавчої влади і реалізує державну політику з контролю за цінами.

Також п. 3 Положення передбачено, що основними завданнями Держцінінспекції України, зокрема, є: реалізація державної політики з контролю за цінами шляхом: надання у випадках, передбачених законодавством, висновків щодо економічного обґрунтування витрат під час формування цін (тарифів) на товари, роботи і послуги, щодо яких запроваджено державне регулювання цін (тарифів); здійснення державного контролю (нагляду) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, а також у відповідності до п. 4 Положення про Державну інспекцію України з контролю за цінами Держцінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань надає суб'єктам господарювання висновки щодо розрахунків економічно обґрунтованих планованих витрат під час формування тарифів на окремі види житлово-комунальних послуг.

Так, зокрема, згідно висновку Мін'юсту за результатами правової експертизи до проекту спірної постанови, остання, відповідає актам законодавства, що мають вищу юридичну силу та узгоджується з актами такої ж юридичної сили.

Разом з тим, враховуючи вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями щодо встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги, а також чинне законодавство передбачає, що органи місцевого самоврядування мають встановлювати тарифи у розмірі економічно обґрунтованих витрат.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, приймаючи рішення про встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги, орган місцевого самоврядування перевіряє відповідні розрахунки тарифів та несе відповідальність за встановлення таких тарифів.

Посилання апелянта, на те, що Кабінетом Міністрів України оскаржуваний акт прийнято без дотримання вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» та вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», є необґрунтованим, оскільки ч.3 ст.18 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» встановлено, що законопроекти та проекти інших нормативно-правових актів, що передбачають надання пільг, переваг окремим суб'єктам господарювання, а також делегування повноважень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, з метою їх громадського обговорення розміщуються на офіційних веб-сайтах органів державної влади, органів місцевого самоврядування невідкладно, але не пізніше ніж за 20 робочих днів до дня їх розгляду з метою прийняття.

Як встановлено, колегією суддів, оскаржуваною постановою виключено деякі положення постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2013 року № 602 «Деякі питання формування та встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги», що як наслідок говорить про те, що такий проект не передбачав надання пільг, переваг окремим суб'єктам господарювання, а також делегування повноважень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань. Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону.

Згідно з пояснювальною запискою до спірної постанови проект останньої розміщено на офіційному веб-сайті Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства. Вказаний проект постанови погоджено із Спільним представницьким органом сторони роботодавців на національному рівні, Асоціацією міст України, втім Спільним представницьким органом всеукраїнських профспілок та профспілкових об'єднань проект постанови не підтримано.

Відповідно до вказаної пояснювальної записки внесені до вищезазначених постанов Кабінету Міністрів України зміни дозволяють створити умови для своєчасного та належного виконання органами місцевого самоврядування повноважень у сфері житлово-комунальних послуг, що передбачені Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «;Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами, з урахуванням місцевих особливостей виробництва/надання житлово-комунальних послуг та можливість населення оплачувати послуги за економічно обґрунтованими тарифами.

Крім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що Держцінінспекція наділена повноваженнями щодо проведення моніторингу діючих цін і тарифів відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.06.2002 № 803 «Про заходи щодо проведення моніторингу цін і тарифів на споживчому ринку».

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, судова колегія залишає його без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.М. Романчук

Судді: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Головуючий суддя Романчук О.М.

Судді: Шелест С.Б.

Глущенко Я.Б.