Справа № 826/10247/14
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській О.В.,

за участю:

представника позивача - Балаценка М.І.,

третьої особи - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ФК Факторинг» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «ФК «ФК Факторинг» звернулось у суд із позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, в якому просило зобов'язати відповідача зняти арешт, накладений в межах виконавчого провадження №39307884 згідно постанови державного виконавця від 14 серпня 2013 року та акту опису й арешту майна від 05 вересня 2013 року, в частині накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, ОСОБА_3, який не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та закрити провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що накладений державним виконавцем арешт земельної ділянки підлягаю зняттю, адже порушує право позивача, як іпотекодержателя, на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а дії щодо його накладення суперечать положенням Закону України «Про виконавче провадження» та не сприяють реальному виконанню судового рішення.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №11024-к від 27 березня 2007 року, а також, з метою забезпечення зобов'язання за кредитним договором, іпотечний договір від 27 березня 2007 року. Предметом іпотеки за цим договором виступала земельна ділянка, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва, кадастровий НОМЕР_1.

У подальшому, право вимоги за кредитним та іпотечним договорами було відступлено іпотекодержателем Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» за договором від 17 грудня 2012 року, яке, у свою чергу, відповідне право вимоги передало Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ФК Факторинг» (на підставі договору факторингу від 29 травня 2014 року та договору про передачу прав за іпотечним договором, датованого цим же днем).

Колегією суддів установлено, що у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження №39307884 з примусового виконання виконавчого листа №2-1810/11, виданого Оболонським районним судом м. Києва 26 липня 2013 року на виконання судового рішення про стягнення на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи» з ОСОБА_3 заборгованості в сумі 43 168,36 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 08 листопада 2011 року складає 3 433 044,63 грн, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором №11024-к від 27 березня 2007 року.

У рамках вказаного виконавчого провадження постановою державного виконавця від 14 серпня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно ОСОБА_3 в межах суми звернення стягнення.

05 вересня 2013 року державним виконавцем проведено опис та арешт належної ОСОБА_3 на праві власності земельної ділянки з кадастровим НОМЕР_1, про що складено відповідний акт.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (т. 1 а.с. 74) вбачається, що на підставі зазначеної вище постанови державного виконавця та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №5824323 від 12 вересня 2013 року, до реєстру внесено запис про обтяження усього нерухомого майна ОСОБА_3

09 липня 2014 року позивач, посилаючись на те, що наявність зареєстрованого арешту на вищевказану земельну ділянку перешкоджає йому задовольнити право на звернення стягнення на неї, як на предмет іпотеки, звертався до відповідача із заявою про зняття арешту, накладеного в межах виконавчого провадження №39307884 згідно згаданих постанови від 14 серпня 2013 року та акту від 05 вересня 2013 року в частині цієї земельної ділянки.

Листом від 10 липня 2014 року №7641/04-03-28 відповідач відмовив у задоволенні заяви, посилаючись на відсутність встановлених статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передумов зняття арешту.

Вважаючи, що дії з приводу накладення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві арешту на вищевказану земельну ділянку були вчинені державним виконавцем з порушенням приписів Закону України «Про виконавче провадження», і що такі порушують його права, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи вимоги позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутись до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, до адміністративного суду оскаржуються дії державного виконавця у разі, якщо законом не встановленого іншого порядку їх судового оскарження.

Положенням Розділу VII Цивільного процесуального кодексу України встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державного виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу.

Так, відповідно до частини 1 статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно статті 384 цього Кодексу скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Таким чином, цивільним-процесуальним законодавством встановлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державного виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. При цьому, правом звернення з відповідною скаргою у такому порядку мають лише сторони виконавчого провадження.

Як убачається із матеріалів справи, в даній справі позивач, будучи правонаступником стягувача у виконавчому провадженні (ТОВ «Кредитні Ініціативи»), оскаржує дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, вчинені у провадженні щодо виконання виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом м. Києва з метою примусового виконання рішення, прийнятого відповідно до цивільного процесуального законодавства. Даний позов подано 16 липня 2014 року.

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до частини 1 статті 378 Цивільного процесуального кодексу України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року у справі №756/1888/13-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року, замінено стягувача - ТОВ «Кредитні Ініціативи» його правонаступником - ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» у виконавчому провадженні №39307884, відкритому стосовно ОСОБА_3 з виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва та рішення Апеляційного суду м. Києва у справі №2-1810/11 за позовом ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово-Інвестиційний Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №11024-К від 27 березня 2007 року.

Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Отже, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року у справі №756/1888/13-ц про заміну стягувача - ТОВ «Кредитні Ініціативи» його правонаступником - ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» у виконавчому провадженні №39307884 набрала законної сили 01 жовтня 2014 року.

Тобто, станом на день звернення із цим позовом до адміністративного суду (16 липня 2014 року), позивач не був стороною виконавчого провадження №39307884, а тому не мав права на оскарження дій, бездіяльності чи рішень державного виконавця в цьому виконавчому провадженні у порядку, встановленому Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, відкривши провадження в адміністративній справі та здійснивши її розгляд, не порушив процесуальних норм, які визначають юрисдикцію адміністративних судів.

Відтак, покликання апелянта на необхідність закриття провадження в даній адміністративній справі з посиланням на те, що її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Обговорюючи висновки суду першої інстанції щодо позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (ч. 2 ст. 2 вказаного Закону).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Приписи приведеної норми кореспондуються з критеріями, на відповідність яким адміністративні суди перевіряють рішення, дії та бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що визначені частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а також узгоджуються із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі. Крім того, згідно цієї норми державний виконавець повинен здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 5 частини 3 статті 11 цього Закону встановлено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено статтею Главою 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 1 статті 52 цієї глави Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Приписами частин 1, 2 статті 57 цього Закону встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Положеннями частини 5 цієї норми передбачено, що про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника.

Таким чином, накладення арешту на майно боржника є правом державного виконавця, реалізація якого обумовлюється необхідністю забезпечення реального виконання відповідного рішення.

Згідно з частиною 1 статі 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Частиною 8 вказаної норми визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до частини 1 статті 12 цього Закону у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Право на задоволення іпотекодержателем своїх вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки також передбачене статтею 33 цього Закону.

Згідно статті 36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється, зокрема, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.

Іпотечним договором від 27 березня 2007 року, укладеним між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_3, предметом іпотеки за яким є земельна ділянка, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва, кадастровий НОМЕР_1, іпотекодержателем за яким на час спірних правовідносин був позивач, передбачене право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому законом та розділом 5 цього договору. Розділом 5 цього договору визначено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки. У пункті 5.5 договору міститься відповідне застереження. Цим пунктом також обумовлено, що згадане застереження не перешкоджає іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на інших підставах згідно з Законом України «Про іпотеку», і що право вибору задоволення вимог іпотекодержателя та вибір самого способу такого задоволення належить останньому.

Отже, умови вказаного договору містять застереження про можливість позасудового врегулювання договірних відносин шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до вказаної норми та договору іпотеки від 27 березня 2007 року, у червні 2014 року позивач звертався до органу Державної реєстраційної служби України із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки - земельну ділянку, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва, кадастровий НОМЕР_1.

Однак, рішенням державного реєстратора від 27 червня 2014 року №14092058 позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на нерухоме майно, зокрема, з мотивів наявності у Державному реєстрі речових прав обтяження №2470794 на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_3, підставою якого була постанова відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №39307884 від 14.08.2013.

Колегією суддів установлено, що 09 липня 2014 року позивач на правах іпотекодержателя, не будучи стороною виконавчого провадження №39307884, звертався до начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про зняття арешту, накладеного на згадану земельну ділянку в межах цього виконавчого провадження постановою від 14.08.2013 та актом опису й арешту майна від 05.09.2013, задля можливості реалізувати своє право звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Однак, листом від 10.07.2014 №7641/04-03-28 заявника повідомлено про відсутність підстав для звернення із указаною заявою, оскільки він не являється стороною виконавчого провадження №39307884 та про відсутність підстав для зняття відповідного арешту, позаяк державним виконавцем при накладенні такого не допущено порушень вимог чинного законодавства.

З огляду на приведені норми та встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку, що така відмова не відповідає вимогам частини 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов'язку державного виконавця не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, є нерозсудливою, вчинена без урахування всіх суттєвих обставин та порушує справедливий баланс між необхідністю забезпечення передбаченого Законом України «Про іпотеку» права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та цілями, на досягнення яких спрямований спірний арешт майна боржника у виконавчому провадженні.

Положеннями частини 3 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Оскільки Закон України «Про виконавче провадження» прямо вказує на необхідність врахування державним виконавцем при здійсненні примусового звернення стягнення на предмет іпотеки положень Закону України «Про іпотеку», виходячи із вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність відмови в знятті арешту з майна та про необхідність поновлення прав позивача у заявлений ним в позові спосіб - шляхом зобов'язання відповідача зняти арешт, накладений в межах виконавчого провадження №39307884 згідно постанови державного виконавця від 14 серпня 2013 року та акту опису й арешту майна від 05 вересня 2013 року, в частині накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1.

Згідно статті 159 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги та чисельні пояснення представника апелянта не спростовують вищевикладеного.

Окремо, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на обставини набуття права власності на вищезгадану земельну ділянку та на відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами позивачем іншим особам, які мали місце після звернення до суду з даним позовом, не заслуговують на увагу, адже відбулись поза межами спірних в даній справі правовідносин і не впливають на правову оцінку оспорюваним діям державного виконавця щодо накладення на земельну ділянку арешту та відмови у його знятті за заявою позивача у липні 2014 року.

Відтак, вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст ухвали складений 15 липня 2015 року.)

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Романчук О.М.

Пилипенко О.Є.