Справа № 22-а-571/11
Суддя: Цяцяк Р. П.
Дата ухвалення: 2011-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 22-а-571/11 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І. Р.
Категорія справи 70 (10.3.1) Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Мацея М.М. та Мікуш Ю.Р.,

при секретарі судового засідання Панчуку І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 серпня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова про зобовязання провести нарахування і виплату недоплаченої надбавки до пенсії „дітям війни,

В С Т А Н О В И Л А:

21.07.2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з цивільним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова, у якому просила стягнути з відповідача на її користь недоплачені їй, як дитині війни, щомісячні підвищення до пенсії за період 2007-2009 років в сумі 3 753 грн. 30 коп. (а.с. 2).

Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: зобовязано відповідача провести нарахування і виплату позивачці надбавки до пенсії як „дитині війни відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2009 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивачки 51 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в дохід держави (а.с. 14-16).

Дану постанову оскаржив відповідач - Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова.

Апелянт просить оскаржувану постанову скасувати і прийняти нове рішення, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права (а.с. 26-28).

Вважає, що судом порушено норми ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 159, 163 КАС України, ч.3 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Також звертає увагу на те, що на виконання вимог Закону України „Про соціальний захист дітей війни не було прийнято жодного нормативного акту, а відтак не було визначено за рахунок яких коштів і джерел, в якому порядку і яким чином мали б обчислюватись передбачені згаданим законом підвищення до пенсій.

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги заперечення відповідача щодо невизначенності законодавством поняття „мінімальна пенсія за віком, як розрахункової величини для підвищення пенсії дітям війни, оскільки встановлений ч.1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхуваннямінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених відповідно до зазначеного Закону, і не може застосовуватися для обчислення надбавок або підвищень інших пенсій.

Крім цього, звертає увагу на те, що відповідно до ст. 4 Декрету КМ України „Про державне мито органи Пенсійного фонду України звільнені від сплати державного мита (судового збору).

Апелянт подав до суду заяву про розгляд даної справи без участі його представника (а.с. 34).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обгрунтованість оскаржуваної постанови в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що позивачка народилася 27.08.1945 року (а.с. 3) і відповідно до ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війнинабула статусу „дитина війни, а відтак, відповідно до ст.6 вказаного Закону пенсія позивача повинна виплачуватись із збільшенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком.

На час виникнення спірних правовідносин розмір мінімальної пенсії за віком визначався лише ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування і згідно з цією нормою мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України „Про прожитковий мінімум прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, при визначенні розміру підвищення відповідно до ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнизастосовується розмір мінімальної пенсії за віком, визначений ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який вираховується виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на певний рік.

З урахуванням вище наведеного, доводи апеляційної скарги в частині посилань на неврегульованість механізму реалізації положень ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнидо уваги прийматись не можуть.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності бюджетного фінансування передбачених Законом України Про соціальний захист дітей війнидоплат до пенсії, то колегія суддів вважає, що зазначене не може бути причиною невиконання покладених на управління Пенсійного фонду України зобовязань, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а відтак і ці доводи апеляційної скарги до уваги прийматись не можуть.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача судових витрат по справі, то ці доводи заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивачки 51 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в дохід держави.

В той же час, в самій позовній заяві міститься клопотання про відстрочення вище згаданих судових витрат і в матеріалах справи відсутні докази того, що ці судові витрати позивачка сплачувала, а відтак у суду не було підстав для стягнення на користь позивачки 51 грн. судового збору.

Крім цього, п. 34 ст. 4 Декрету КМ України № 7-93 від 21.01.1993 року „Про державне мито (в редакції Закону № 429-ІУ від 16.01.2003 року) встановлено, що Пенсійний фонд України, його підприємства, установи й організації від сплати державного мита (судового збору) звільняються.

За таких обставин оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача (Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова) на користь позивачки 51 грн. судового збору підлягає скасуванню.

Як вбачається зі змісту задоволених судом позовних вимог, ці позовні вимоги не підлягають оцінці, а відтак цей спір є спором немайнового характеру, а тому мав би оплачуватись (у відповідності до постанови КМ України від 05.08.2009 року № 825) витратами на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37 грн., а не 120 грн., як справа позовного провадження з розгляду спору майнового характеру.

Крім цього, на час апеляційного розгляду даної справи вона розглядається у відповідності до Закону України „Про внесення змін до розділу ХІІ „Прикінцеві положення Закону України „Про судоустрій і статус суддів щодо передачі справ, повязаних із соціальними виплатами від 02.12.2010 року № 2748-УІ у порядку адміністративного судочинства, а КАС України сплата витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи не передбачена.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в дохід держави також підлягає скасуванню.

Керуючись Законом України „Про внесення змін до розділу ХІІ „Прикінцеві положення Закону України „Про судоустрій і статус суддів щодо передачі справ, повязаних із соціальними виплатами від 02.12.2010 року № 2748-УІ та ст.ст. 99, 100, 195, 198 п.3, 202 п.4, 205 ч.2, 207 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова частково задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 серпня 2010 року в частині стягнення з Управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова 51 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи скасувати.

В решті рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 серпня 2010 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий:

Судді: