Справа № 2а-13820/12/2670
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2014-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу та заяву про встановлення способу і порядку виконання судового рішення в письмовому провадженні

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівіна»

до

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області

про

визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2012 р. позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.06.2013 року Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2013 року – скасовано, а Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2012 року – залишено в силі.

Окружним адміністративним судом міста Києва 02.06.2013 р. видано виконавчі листи.

На адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівіна» про зміну способу і порядку виконання Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2012 р.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Суд розглядає питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням державного виконавця або сторони виконавчого провадження, що звернулися із поданням (заявою), та осіб, які беруть участь у справі, та у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду. У разі прийняття рішення про відстрочення чи розстрочення виконання постанови в адміністративній справі суд змінює строк подання суб'єктом владних повноважень звіту про виконання такої постанови. Ухвалу суду за результатами розгляду питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути оскаржено в загальному порядку.

В обґрунтування заяви Позивач зазначає, що згідно з Постановою Відповідач зобов’язаний зареєструвати подану Позивачем декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, а саме: «Нежитлове приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7», тобто вчинити конкретно визначені дії, вказані в судовому рішенні, а Відповідач протягом понад 1,5 роки протиправно ухиляється від виконання свого законодавчо встановленого обов’язку та майже 1 рік ігнорує Постанову, яка є обов’язковою до виконання (особливо органом державної влади), Позивач вважає, що з метою повноцінного та реального захисту його порушених прав, з урахуванням протиправної бездіяльності Відповідача, яка не може бути усунена в інший спосіб, необхідною є зміна способу виконання Постанови, а саме: з «зобов'язання Відповідача зареєструвати подану Позивачем декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, а саме: «Нежитлове приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7» на «вважати зареєстрованою Відповідачем подану Позивачем декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, а саме: «Нежитлове приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7».

Встановлення (зміна) такого способу виконання Постанови не тільки не суперечить положенням законодавства, а навпаки досягає правового ефекту та мети здійснення правосуддя – реального захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників суспільних відносин.

Розглянувши матеріали справи та подану заяву Позивача про зміну способу викорнання способу і порядку виконання Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2012 р., Суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню.

Частиною 5 статті 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.13 Закону України “Про судоустрій та статус суддів”, Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно ч. 2 ст. 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Механізм ефективного судового захисту обумовлює у необхідних випадках застосування процедури примусового виконання рішень суду. Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого та прокурора зауважив, що "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах" (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

У Рішенні від 30 червня 2009 року N 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 травня 2002 року у справі "Бурдов проти Росії" визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова "судового розгляду".

З огляду на це посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Аналогічна правова позиція закріплена у Рішенні Конституційного суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2012 р. було встановлено, що Позивачем 27 липня 2012 року у повній відповідності до вимог містобудівного законодавства було подано Відповідачу заяву про прийняття в експлуатацію об'єкту нерухомості «Нежитлове приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7», з усіма необхідними документами, в тому числі й з декларацією про готовність об’єкта до експлуатації.

Позивачем 7 вересня 2012 року отримано повідомлення Відповідача, датоване 20 липня 2012 року № 7/20-4698, яким було поінформовано Позивача про прийняте Відповідачем рішення про повернення Позивачу декларації про готовність до експлуатації об’єкта «Нежитлове приміщення – кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ’яненко, 7».

Під час розгляду справи Судом було встановлено протиправність рішення Відповідача про відмову у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, а саме: «Нежитлового приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7» та повернення поданих Позивачем документів, що оформлене у формі повідомлення від 20 липня 2012 року № 7/20-4698, а також зобов'язано Відповідача зареєструвати подану Позивачем декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, а саме: «Нежитлове приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7».

Таким чином, судом було встановлено, що Відповідач порушив право Позивача на використання (експлуатацію) належного йому майна (нежитлового приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7) з 20 липня 2012 року (дати прийняття визнаного протиправним та скасованого рішення Відповідача).

Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій Відповідача можливість повноцінної реалізації Позивачем права власності на належне йому нерухоме майно до цього часу залишається незаконно обмеженою Відповідачем.

Згідно частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 Цивільного кодексу України).

Частинами першою – третьою статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідності зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною п’ятою статті 105 та частиною другою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва Відповідач зобов’язаний зареєструвати подану Позивачем декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, а саме: «Нежитлове приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7», тобто вчинити визначені дії, вказані в судовому рішенні, проте Відповідач протягом понад 1,5 роки ухиляється від виконання свого законодавчо встановленого обов’язку та майже 1 рік ігнорує Постанову, яка є обов’язковою до виконання (особливо органом державної влади), Суд вважає, що в даному випадку з метою повноцінного та реального захисту порушених прав Позивача, з урахуванням протиправної бездіяльності Відповідача, яка не може бути усунена в інший спосіб, необхідною є заміна способу виконання Постанови, а саме: з «зобов'язання Відповідача зареєструвати подану Позивачем декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, а саме: «Нежитлове приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7» на «вважати зареєстрованою Відповідачем подану Позивачем декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, а саме: «Нежитлове приміщення - кафе в літ. «А-2» по вул. Квітки-Основ'яненко, 7».

Суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівіна» про зміну способу і порядку виконання Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2012 р.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 160, 165, 170, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В :

1. Задовольнити заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівіна» про зміну способу і порядку виконання Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2012 р.

Згідно статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Ухвалу суду за результатами розгляду питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути оскаржено в загальному порядку.

Суддя А.Б. Федорчук