Справа № 22-а-2076/11
Суддя: Цяцяк Р. П.
Дата ухвалення: 2011-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 22-а-2076/11 Головуючий у 1 інстанції: Ніткевич А. В.
Категорія справи: 70 (10.3.1) Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Мацея М.М. та Зверхановської Л.Д.,

при секретарі судового засідання Колодці М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області про визнання протиправними дій, нарахування і виплату недоплаченої щомісячної надбавки до пенсії як дитині війни,

В С Т А Н О В И Л А:

22.03.2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області про поновлення йому строку для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період з 01.01.2006 року по 31.12.2007 року та зобовязання відповідача нарахувати і виплатити недоплачену йому, як дитині війни, щомісячну державну соціальну допомогу за 2006-2009 роки в сумі 5 087 грн. 10 коп. (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено: зобовязано відповідача провести нарахування та виплату позивачу щомісячної державної соціальної допомоги, як дитині війни, за періоди з 09 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, а також з 01 січня по 31 грудня 2009 року у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, визначеному ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни (а.с. 20-24).

Дане рішення оскаржив відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом порушено норми ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 159, 163 КАС України та ч.3 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Звертає увагу на те, що після визнання рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 неконституційними положень п.41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України зміни у видаткову частину згаданого Закону внесені не були, а відтак кошти на виплату підвищень до пенсії у 2008 році були відсутні.

Також звертає увагу на те, що на виконання вимог Закону України „Про соціальний захист дітей війни не було прийнято жодного нормативного акту, а відтак не було визначено за рахунок яких коштів і джерел, в якому порядку і яким чином мали б обчислюватись передбачені згаданим законом підвищення до пенсій.

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги заперечення відповідача щодо невизначенності законодавством поняття „мінімальна пенсія за віком, як розрахункової величини для підвищення пенсії дітям війни, оскільки встановлений ч.1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхуваннямінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених відповідно до зазначеного Закону, і не може застосовуватися для обчислення надбавок або підвищень інших пенсій (а.с. 26-27).

Апелянт, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду (а.с. 37), явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про причини його неявки суд не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обгрунтованість оскаржуваної постанови в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що позивач народився у 1940 році (а.с. 6) і відповідно до ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війни набув статусу „дитина війни, а відтак, відповідно до ст.6 вказаного Закону пенсія позивача повинна виплачуватись із збільшенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком.

На час виникнення спірних правовідносин розмір мінімальної пенсії за віком визначався лише ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування і згідно з цією нормою мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України „Про прожитковий мінімум прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, при визначенні розміру підвищення відповідно до ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнизастосовується розмір мінімальної пенсії за віком, визначений ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який вираховується виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на певний рік.

З урахуванням вище наведеного, доводи апеляційної скарги в частині посилань на неврегульованість механізму реалізації положень ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війнидо уваги прийматись не можуть.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності бюджетного фінансування передбачених Законом України Про соціальний захист дітей війнидоплат до пенсії, то колегія суддів вважає, що зазначене не може бути причиною невиконання покладених на управління Пенсійного фонду України зобовязань, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а відтак і ці доводи апеляційної скарги до уваги прийматись не можуть.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та прийняв оскаржуване рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись Законом України „Про внесення змін до розділу ХІІ „Прикінцеві положення Закону України „Про судоустрій і статус суддів щодо передачі справ, повязаних із соціальними виплатами від 02.12.2010 року № 2748-УІ та ст.ст. 195, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області відхилити та залишити рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08 липня 2010 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: