Справа № 2а-8616/11/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року м. Київ К/9991/19119/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Ланченко Л.В., Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2011 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року

у справі № 2а-8616/11/2670

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва

про скасування та визнання нечинним (недійсним) податкового повідомлення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва (далі - відповідач) про скасування та визнання нечинним (недійсним) податкового повідомлення від 15 грудня 2010 року № /0.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2011 року позов був задоволений повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення ДПІ у Голосіївському районі м. Києва від 15 грудня 2010 року №/0.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Голосіївському районі м. Києва, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

На підставі договору купівлі продажу частки в статутному капіталі від 20 листопада 2008 року № б/н ОСОБА_1 (покупець) купив у ОСОБА_2 (продавця) частку в Статутному капіталі ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» в розмірі 20,33 % вартістю 11181,50 грн. (арк. справи 12).

Також, ОСОБА_1 як учасник ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» вніс до статутного капіталу товариства дві земельні ділянки площею 0,2001 га вартістю 433200,00 грн. та 0,3352 га вартістю 534900,00 грн., загальна вартість частки у статутному капіталі склала - 981581,50 грн., що підтверджується статутом ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» (арк. справи 12).

Зазначені земельні ділянки площею 0,2001 га та 0,3352 га, що знаходиться в селі Іванковичі Васильківського району Київської області, мають цільове призначення - для будівництва жилого будинку господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства; вказані земельні ділянки були отримані позивачем на підставі статей 119, 121 Земельного кодексу України у приватну власність відповідно до рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 січня 2007 року № 76-8-25 (арк. справи 46).

На підставі акта оцінки майна від 20 листопада 2008 року, була здійснена оцінка вартості земельних ділянок на суму 970400,00 грн., що передається позивачем до статутного капіталу ТОВ «Діалог Сервіс Плюс», що підтверджується також протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» від 20 листопада 2008 року та додатком № 3 до нього, актом приймання передачі майна в статутний капітал ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» від 20 листопада 2008 року, пунктом 6.10 статуту ТОВ «Діалог Сервіс Плюс», затвердженого Загальними зборами учасників ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» згідно протоколу від 20 листопада 2008 року та зареєстрованого Державним реєстратором Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації 10 грудня 2008 року (арк. справи 13-42).

В подальшому, вказана частка в Статутному капіталі ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» в розмірі 20,33 % була відчужена позивачем (продавцем) на користь ОСОБА_3 (покупця) на підставі договору купівлі продажу частки в статутному капіталі від 28 грудня 2009 року б/н за ціною 981581,50 грн. (арк. справи 43).

31 березня 2010 року ОСОБА_1 подав до ДПІ у Голосіївському районі м. Києва декларацію про доходи, одержані з 01 січня по 31 грудня 2009 року, у розділі 1.2 якої відобразив: 2. Корпоративні права ТОВ «Діалог-Сервіс Плюс: 2.1 Інвестиція (придбання, внесок до статутного капіталу витрати) - 981581,50 грн., 2.2 Повернення інвестиції (продаж, дохід) - 981581,50 грн., 2.3 Інвестиційний результат 0,00 грн. (арк. справи 67-68).

15 грудня 2010 року до ДПІ у Голосіївському районі м. Києва прийняла податкове повідомлення форми «Ф» № /0, яким згідно з підпунктом «г» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб у розмірі 145560,00 грн.

Вказане податкове повідомлення оскаржувалося позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого його скарги були залишені без задоволення, а оспорюване повідомлення - без змін.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що нарахування податковим органом ОСОБА_1 податку з доходів фізичних осіб є неправомірним, оскільки витратами на придбання корпоративних прав, тобто інвестиційного активу, визнаються витрати, понесені у зв'язку з придбанням частки у статутному капіталі товариства, якими у даному випадку є витрати позивача у розмірі вартості переданих ним до статутного капіталу ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» земельних ділянок та вартості придбаної ним частки за грошові кошти.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Пунктом 4.1 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року.

Згідно з підпунктом 4.2.13 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу загального річного оподатковуваного доходу включається інвестиційний прибуток від здійснення платником податку операцій з цінними паперами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 4.3.3 та 4.3.17 цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 9.6.2 пункту 9.6 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що розраховується виходячи з суми витрат, понесених у зв'язку з придбанням такого активу, з урахуванням норм підпункту 9.6.4 цього пункту.

Відповідно до частини1 статті 167 Господарського кодексу України » (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, в контексті викладених норм законодавства витратами на придбання корпоративних прав, тобто інвестиційного активу, визнаються витрати, понесені у зв'язку з придбанням частки у статутному капіталі товариства.

Підпунктом 7.6.3 пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під терміном «витрати» слід розуміти суму коштів або вартість майна, сплачену (нараховану) платником податку продавцю цінних паперів та деривативів як компенсація їх вартості.

Таким чином, при придбанні частки в статутному фонді ТОВ «Діалог Сервіс Плюс» позивач поніс витрати в розмірі вартості переданих до статутного капіталу земельних ділянок, яка згідно оцінки майна склала 970400,00 грн., та вартості придбаної ним частки за грошові кошти у розмірі 11181,50 грн.

Окрім того, колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, що доводи податкового органу щодо «безоплатності» отримання земельних ділянок на підставі рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 січня 2007 року № 76-8-25 не мають відношення до порядку оподаткування інвестиційного прибутку, оскільки безоплатність отримання інвестиційного активу та безоплатність отримання майна, за рахунок якого було придбано інвестиційний актив, є різними господарськими операціями і лише перша з них впливає на порядок оподаткування інвестиційного прибутку.

З урахуванням вищевикладеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про безпідставність нарахування ОСОБА_1 податку з доходів фізичних осіб та, як наслідок, наявність підстав для скасування оспорбваного повідомлення.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ДПІ у Голосіївському районі м. Києва підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2011 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ Л.В. Ланченко

_____________________ Н.Г. Пилипчук