Справа № 810/1086/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1086/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кушнова А.О. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

02 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства «Абрамян» до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Київській області про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом у січні-лютому 2014 року було проведено ряд камеральних перевірок податкової звітності позивача, а саме за травень, червень, липень, серпень та листопад 2012 року, предметом яких була перевірка правильності формування позивачем податкового кредиту за рахунок податкових накладних з датою виписки понад 365 днів.

Так, 25 січня 2014 року Васильківською ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області проведено камеральну перевірку уточнюючих розрахунків №, №, №, №, № до податкової декларації з податку на додану вартість за травень, червень, липень, серпень, листопад 2012 року за результатами якої складено відповідні Акти.

Перевіркою встановлено, що в порушення пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України ПП «Абрамян» завищено податковий кредит за травень 2012 року на суму 34279,00 грн., що у свою чергу призвело до заниження податкових зобов'язань за травень 2012 року на суму 34279,00 грн.

Також перевіркою встановлено завищення рядка 19 «Від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (рядок 8 - рядок 16)», рядка 20.2 «Зарахування від'ємного значення різниці поточного звітного (податкового) періоду до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду» в податковій декларації з податку на додану вартість за травень, червень, липень, серпень, листопад 2012 року.

Також встановлено заниження рядка 25.1 «Сума податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного періоду сплачується до загального/спеціального фонду державного бюджету» в податковій декларації з податку на додану вартість за травень, червень, липень, серпень, листопад 2012 року.

На підставі висновків актів перевірки, окремо за кожен період, відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 51418,00 грн. (травень 2012 року);

№, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за червень 2012 року на суму 4591,00 грн. та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 47049,00 грн. (червень 2012 року);

№ яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за липень 2012 року на суму 1422,00 грн. та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 52170,00 грн. (липень 2012 року);

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 49689,00 грн. (серпень 2012 року);

№, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за листопад 2012 року на суму 63,00 грн. та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 12612,00 грн. (листопад 2012 року)

Не погоджуючись із вказаними рішеннями та діями податкового органу, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом, в якому просив суд визнати такі дії протиправним та скасувати прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що допущені позивачем помилки не призвели до заниження чи завищення суми податкового зобов'язання, а тому проведені нарахування спірними податковими повідомленням-рішенням є безпідставними, оскільки на момент перевірки у податкового органу були підтверджуючі документи щодо відсутності завищення податкового кредиту та відповідно заниження податкового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З сукупного аналізу підпунктів 14.1.18, 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п.п. 200.1, 200.4 ст. 200 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), вбачається, що бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 1 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, що у період до 1 січня 2015 року податок на додану вартість юридичними особами, які зареєстровані платниками податку на додану вартість, при здійсненні ними операцій з постачання власної виробленої продукції (молока, молочної сировини, молочних продуктів, м'яса, м'ясопродуктів, іншої продукції переробки тварин (шкур, субпродуктів, м'ясо-кісткового борошна), виготовленої з поставлених молока або м'яса в живій вазі сільськогосподарськими підприємствами, визначеними розділом V Кодексу, іншими юридичними і фізичними особами, у тому числі фізичними особами - підприємцями, які самостійно вирощують, розводять, відгодовують продукцію тваринництва, визначену розділом V Кодексу (далі - переробні підприємства), справляється з урахуванням особливостей.

Зокрема, підпунктом 3 цього ж пункту передбачено, що переробне підприємство веде окремий облік операцій з постачання власно виробленої продукції (молока, молочної сировини, молочних продуктів, м'яса, м'ясопродуктів, іншої продукції переробки тварин (шкур, субпродуктів, м'ясо-кісткового борошна), виготовленої з поставлених молока або м'яса в живій вазі сільськогосподарськими товаровиробниками (далі - продукція), і з постачання інших товарів/послуг, у тому числі продукції, виготовленої із сировини, визначеної у підпункті 1 цього пункту, та складає податкову декларацію з податку на додану вартість і податкову декларацію з податку на додану вартість щодо діяльності з постачання продукції.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України переробне підприємство у строки, встановлені п. 203.1 ст. 203 Податкового кодексу Країни, подає до контролюючого органу податкову декларацію з податку на додану вартість і податкову декларацію з податку на додану вартість щодо діяльності з постачання продукції за місцем реєстрації переробного підприємства. У податковій декларації з податку на додану вартість щодо діяльності з постачання продукції окремо відображаються сума податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню на спеціальний рахунок для виплати компенсації, та сума податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню до спеціального фонду Державного бюджету України.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що положення п. 1 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України не поширюються на операції з постачання продукції, виготовленої переробними підприємствами з імпортованої сировини, сировини, поставленої не в живій вазі, сировини, що не є сировиною власного виробництва сільськогосподарських підприємств, визначених розділом V цього Кодексу, інших юридичних і фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, які самостійно вирощують, розводять, відгодовують продукцію тваринництва, визначену цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що переробне підприємство операції з постачання готової молочної продукції, виготовленої з поставленого молока в живій вазі сільськогосподарськими товаровиробниками, відображає в податковій декларації з податку на додану вартість переробного підприємства, а інші операції, в тому числі постачання молочної продукції, із сировини, що не є сировиною власного виробництва сільськогосподарського товаровиробника чи фізичної особи - в загальній податковій декларації з податку на додану вартість, за якою здійснюються розрахунки з бюджетом.

Судом першої інстанції встановлено, що ПП «Абрамян» подав до податкового органу податкові декларації з податку на додану вартість переробного підприємства за травень 2012 року № від 18.06.2012 року, за червень 2012 року № від 18.07.2012 року, за липень 2012 року № від 17.08.2012 року, за серпень 2012 року № від 17.09.2012 року, за листопад 2012 року № від 17.12.2012 року.

Також судом встановлено, що суму податку на додану вартість у розмірі 154821,00 грн. за податковими накладними, які виписані позивачу продавцями молока у з період з травня по серпень 2012 року та листопад 2012 року були включені позивачем до податкових декларацій з ПДВ переробного підприємства (щодо діяльності з постачання продукції).

Одночасно з податковими деклараціями з ПДВ переробного підприємства позивачем до податкового органу подано загальні податкові декларації з ПДВ за травень 2012 року № від 18.06.2012 року, за червень 2012 року № від 18.07.2012 року, за липень 2012 року № від 17.08.2012 року, за серпень 2012 року № від 17.09.2012 року, за листопад 2012 року № від 17.12.2012 року.

Позивачем надано пояснення, що при заповненні вищезазначених декларацій бухгалтером підприємства було допущено помилки, а саме: суми податкового кредиту у загальному розмірі 154821,00 грн., сформованого на підставі податкових накладних, виданих позивачу продавцями, що не є сільськогосподарськими товаровиробниками, були помилково відображені у деклараціях з ПДВ переробного підприємства, а не у загальних, як того вимагає чинне законодавство.

З метою приведення податкової звітності за вказані періоди у відповідність чинному законодавству, позивач подав до податкового органу уточнюючі розрахунки.

Уточнення полягали в тому, що показники податкового кредиту, сформованого на підставі податкових накладних, виписаних позивачу продавцями, які не є сільськогосподарськими товаровиробниками за травень, червень, липень, серпень та листопад 2012 року у загальній сумі 154821,00 було перенесено з податкових декларацій з ПДВ переробного підприємства до загальних декларацій з ПДВ аналогічного періоду.

Колегія суддів наголошує, що п. 50.1 ст. 50 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених ст. 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що подавши у січні 2014 року уточнюючі розрахунки до загальних декларацій з ПДВ за травень, червень, липень, серпень та листопад 2012 року, позивач лише усунув самостійно виявлені помилки у податковій звітності.

Водночас, такі уточнення не можна вважати декларуванням податкових зобов'язань в розумінні п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, оскільки воно було проведено у порядку статті 50 Податкового кодексу України та не призвело до нового декларування податкового кредиту або податкових зобов'язань.

Судом також вірно вказано на те, що платник податку втрачає право на формування податкового кредиту на підставі певної податкової накладної у разі, якщо така накладна не була включена ним до податкового декларації з ПДВ у строк 365 календарних днів з дати її складання.

Однак, положеннями п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не визначено яким саме чином платник податку повинен включити суми податку додану вартість на підставі отриманих податкових накладних до податкової звітності.

Так, податковий кредит за вказаними в актах перевірки податковими накладними був сформований та відображений позивачем у деклараціях з ПДВ переробного підприємства за травень, червень, липень, серпень, та листопад 2012 року, тобто в межах 365 днів з дати виписки податкових накладних.

Наведені обставини підтверджуються податковими деклараціями з ПДВ переробного підприємства з відповідними додатками, а також Реєстрами виданих та отриманих податкових накладних, копії яких містяться в матеріалах справи. Крім того, суд зазначає, що у податкового органу не виникло зауважень як до вказаних декларацій з ПДВ переробного підприємства, так і до відповідних уточнюючих розрахунків до них.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що допущені позивачем помилки не призвели до заниження чи завищення суми податкового зобов'язання, а тому проведені нарахування спірними податковими повідомленням-рішенням є безпідставними, оскільки на момент перевірки у податкового органу були підтверджуючі документи щодо відсутності завищення податкового кредиту та відповідно заниження податкового зобов'язання.

Таким чином, доводи апеляційних скарг спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Київській області - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.