Справа № 2а-9074/12/1370
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Київ К/800/15371/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Моторного О.А.

Приходько І.В.

при секретарі Калініні О.С.

за участю представника позивача - Брацкової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області

на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2014

та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.03.2013

у справі № 2а-9074/12/1370

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Універсальна»

до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Універсальна» звернулось до суду з позовом, з урахуванням уточнення позовних вимог, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби № від 22.08.2012.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.03.2013, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2014, позов задоволено; визнано протиправним та скасовано спірне податкове повідомлення-рішення, з підстав обґрунтованості позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій; прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Позивач в запереченнях на касаційну скаргу просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» з питань достовірності аргументів, викладених платником податку в скарзі на прийняті податкові повідомлення-рішення № від 29.05.2012 та № від 29.05.2012, які були винесені на підставі акту планової документальної перевірки № 390/22-40/33951781 від 11.05.2012, проведеної за період з 01.01.2010 по 31.12.2011, складено акт № 133/22- 80/33951781 від 15.08.2012, в якому, зокрема, зазначено, що перевіркою з питань достовірності аргументів, викладених платником податків у скарзі на податкове повідомлення-рішення № від 29.05.2012, встановлено, що ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» включено до лізингового платежу винагороду лізингодавцю та компенсацію інших витрат, що безпосередньо пов'язані із виконанням договору лізингу. Дані суми є об'єктом оподаткування ПДВ та оподатковуються на загальних підставах. Сума заниженого податкового зобов'язання з податку на додану вартість становить 537 112 грн.

Окрім того, в акті зазначено, що відповідно до акту перевірки від 07.04.2012 № 1182/23-2/33951781, проведеної за період з 01.10.2007 по 31.12.2009, встановлено порушення п. 4.5 ст. 4, пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», зокрема, залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, що відображено у рядку 26 Декларації з податку на додану вартість за травень 2008 року, підлягає зменшенню на суму 75 690,90 грн. та не підлягає включенню до податкового кредиту наступного податкового періоду.

ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» зобов'язано зменшити р. 26 - залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду на суму 75 690,90 грн. та відобразити дане зменшення по Декларації з податку на додану вартість за березень 2010 року. За результатами проведених виїзних позапланових перевірок ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна», відображених в акті за № 2687/23-4/33951781 від 14.08.2008 та акті № 2786/23-4/33951781 від 28.08.2009, встановлено завищення р. 23 Декларації (залишок від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду на 75 690,90 грн., що призвело у травні 2008 року до завищення р. 25 Декларації (сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню) на 18 000 грн. та р. 26 Декларації (залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду) на 57 690,90 грн. та порушення п. 4.5 ст. 4, пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

ДПІ у Франківському районі м. Львова було прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.09.2008 за № 20908/10/23-410 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за травень 2008 року на 18 000 грн.

ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» звернулось до суду з адміністративним позовом про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 05.09.2008 № 20908/10/23-410.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2009 провадження у справі №2а-8337/08/1370 закрито, у зв'язку із відмовою ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» від позову.

ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» суму 57 691 грн. (залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду) не враховано в Деклараціях з податку на додану вартість протягом періоду, що перевіряється.

З огляду на викладене, в акті перевірки від 15.08.2012 № 133/22-80/33951781 зроблено висновок про порушення позивачем пп. 3.1.1 п. 3.1, пп. 3.2.2 п. 3.2 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, п. 6.1 ст. 6, пп. 7.7.1 п. 7.1 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», п. п. 200.1, 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість, який підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 594 803 грн., в т.ч.: за квітень 2010 року - 76 086 грн., травень 2010 року - 97 630 грн., червень 2010 року - 81 295 грн., липень 2010 року - 55 263 грн., вересень 2010 року - 77 778 грн.. жовтень 2010 року 37 388 грн., листопад 2010 року 46 970 грн., березень 2011 року - 110 627 грн., квітень 2011 року - 11 766 грн.

За результатами проведеної перевірки, які зафіксовані в акті від 15.08.2012 № 133/22-80/33951781, відповідачем 22.08.2012 прийняте податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 720 906,50 грн., в т.ч.: 594 803 грн. основного платежу та 118 103,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Об'єктом оподаткування в розумінні пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість» є операції платників податку з: поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, у тому числі операції з: передачі права власності на об'єкт застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця; передачі об'єкта фінансового лізингу в розпорядження лізингоотримувача; поставки послуг з міжнародних перевезень пасажирів, багажу та вантажів автомобільним транспортом, а також міжнародних відправлень будь-яким видом транспорту на відрізку від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) на митній території України до пункту їх митного оформлення, а також від пункту їх митного оформлення до пункту призначення (доставки) на митній території України; поставки послуг з міжнародних перевезень пасажирів, багажу та вантажів (крім міжнародних відправлень) будь-яким видом транспорту (крім автомобільного) на відрізку від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) на митній території України до пункту проведення прикордонного контролю з їх випуску за межі державного кордону України, а також від пункту прикордонного контролю з їх впуску у межі державного кордону України до пункту їх призначення (доставки) на митній території України; в інших випадках, визначених цим Законом.

Не є об'єктом оподаткування згідно положень пп. 3.2.2 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість», зокрема, нарахування та сплати процентів або комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу в сумі, що не перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, встановлену на день нарахування таких процентів (комісій) за відповідний проміжок часу, розраховану від вартості об'єкта лізингу, наданого у межах такого договору фінансового лізингу; по об'єкту фінансового лізингу, оціненого в іноземній валюті, сплата процентів, з метою оподаткування визначається у гривнях по курсу валют, визначеного Національним банком України на момент сплати.

Згідно з п 1.10 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» проценти - платіж, який здійснюється позичальником на користь кредитора у вигляді плати за використання залучених на визначений строк коштів або майна. До процентів включаються: платіж за використання коштів або товарів (робіт, послуг), отриманих у кредит; платіж за використання коштів, залучених у депозит; платіж за придбання товарів у розстрочку; платіж за використання майна, отриманого в користування (орендні, у тому числі лізингові та рентні операції).

З аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що оподаткування суми відсотків, сплачених за користування банківськими кредитами, залученими лізингодавцем для придбання предмета лізингу, не є об'єктом оподаткування у межах, визначених пп. 3.2.2 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість».

Порядок оподаткування операцій фінансового лізингу регулюється, зокрема, нормами підпункту 7.9.6 пункту 7.9 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», за змістом яких, фактично, є підстави стверджувати про існування для цілей оподаткування лише двох складових структури: лізингового платежу відшкодування вартості об'єкта лізингу та суми процентів або комісій, нарахованих на вартість об'єкта фінансового лізингу.

Причому, в даному випадку процент (комісія) включає як безпосередньо винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно так і компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Тобто, визначені ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсація відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу для цілей оподаткування в сукупності змістовно і являються процентом (комісією) в розумінні пп. 3.2.2 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість».

Аналогічні положення містить і Податковий кодекс України, зокрема, пп. 14.1.206 п. 14.1 ст. 14 якого визначено, що проценти - дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна. До процентів включаються, зокрема, платіж за користування майном згідно з договорами фінансового лізингу (оренди) (без урахування частини лізингового платежу, що надається в рахунок компенсації частини вартості об'єкта фінансового лізингу).

Матеріалами справи встановлено, що позивачем укладались з контрагентами договори фінансового лізингу згідно з переліком, визначеним в таблиці на аркушах 7 та 8 акта перевірки № 133/22-80/33951781 від 15.08.2012.

Умовами відповідних договорів було визначено, що лізингові платежі включають суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, компенсацію відсотків за кредитом та комісійної винагороди лізингодавця а також інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням цих договорів. Лізингові платежі складаються з авансового лізингового платежу та щомісячних лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати в розмірі і у строки згідно графіку лізингових платежів, який є додатком до договору.

Враховуючи законодавчо закріплений принцип свободи договору, той факт, що в укладених договорах фінансового лізингу сторонами було чітко зазначено, з чого саме складаються лізингові платежі та сторони дійшли згоди щодо цього з затвердженням відповідних графіків платежів, які містять лише загальні суми платежу за місяць, клегія суддів приходить до висновку, що Сторонами відповідних договорів право на здійснення розрахунку відповідних платежів, з визначенням в них конкретних їх складових було делеговано позивачу.

Суди попередніх інстанцій встановили, що розрахунки позивача щодо лізингових платежів з розмежуванням в них відшкодування частини вартості предмета лізингу та компенсації відсотків за кредитом, комісійної винагороди лізингодавця і інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням цих договорів, а також нарахованих з них сум податку на додану вартість є належними та допустимими доказами, які можуть підтверджувати чи спростовувати правильність нарахування позивачем податкових платежів з податку на додану вартість у звітному періоді з відповідних операцій.

Дослідивши відповідні розрахунки, колегія суддів вважає, що позивач здійснював нарахування сум податку на додану вартість з операцій фінансового лізингу у звітному періоді у відповідності до пп. 3.1.1 п. 3.1, пп. 3.2.2 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість», а суми нарахованого податку об'єктивно відображені у Деклараціях з податку на додану вартість за 2010 рік.

В той же час, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо необґрунтованих розрахунків зобов'язань по податку на додану вартість позивачу з операцій фінансового лізингу у січні - грудні 2010 року, які визначені податковим органом в акті перевірки від 15.08.2012 № 133/22-80/33951781.

Згідно відповідних розрахунків, саме при розрахунку податкових зобов'язань за базу оподаткування відповідачем взято різницю сум нарахованого лізингового платежу та суми відсотків, сплачених за банківськими кредитами, що суперечить вимогам пп. 3.1.1 п. 3.1, пп. 3.2.2 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість».

Таким чином, є неправомірним збільшення позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість по договорах фінансового лізингу у січні - грудні 2010 року на суму 537 112 грн.

Крім того, в судовому порядку були спростовані доводи відповідача з приводу того, що ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» було безпідставно завищено значення рядків 23, 25 і 26 Податкової декларації з ПДВ за травень 2008 року на загальну суму 75 690,90 грн., що призвело до заниження зобов'язань зі сплати податку на додану вартість у період, за який було здійснено перевірку.

Матеріалами справи встановлено, що правомірність включення позивачем до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість згідно податкової накладної № 1 від 25.04.2008 підтверджено також листом ДПА у Львівській області від 20.05.2010 № 11182/10/23-а 16/111.

Крім доводів самого акта перевірки, які спростовані дослідженими судами попередніх інстанцій доказами, відповідачем на підтвердження обґрунтованості прийняття спірного податкового повідомлення-рішення не надано належних та допустимих доказів.

Також, відповідачем згідно вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства не доведено факту вчинення позивачем порушення п. 4.5 ст. 4, пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а відтак, збільшення останньому грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 57 691 грн. є неправомірним.

За встановлення в судовому порядку безпідставності висновків позапланової виїзної перевірки ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» з питань достовірності аргументів, викладених платником податку в скарзі на прийняті податкові повідомлення-рішення № , № від 29.05.2012, які спростовані матеріалами справи, тому відповідач безпідставно прийняв спірне податкове повідомлення-рішення.

Враховуючи викладене, відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2014 та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.03.2013 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді О.А. Моторний
І.В. Приходько