Справа № 2а-306/11
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року м. Київ К/800/19036/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі
суддів: Леонтович К.Г., Васильченко Н.В., Калашнікової О.В.,
розглянувши у попередньому розгляді справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року у справі №2а-306/11 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и л а :
У листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, в якому просив зобов`язати відповідачів нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу по другій групі інвалідності, яка настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, у розмірі 54 місячного грошового забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відсутні причини відмови в наданні одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовців згідно п.3, п.9 постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 21 липня 2011 року позовні вимоги задоволені. Зобов`язане Міністерство оборони України та Одеський військовий комісаріат нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу згідно вимог ч.2 ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та абз.2 п.2 ч.2 постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28.09.2008 р. Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) або інвалідності військовослужбовців, призначених на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених із військової служби (зборів) осіб у розмірі 54-місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплаченої суми.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2012 року змінене рішення суду першої інстанції. Резолютивна частина викладена у наступній редакції: Зобов`язано Міністерство оборони України та Одеський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням другої групи інвалідності, яка настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, у розмірі 42-місячного грошового забезпечення.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 вересня 2012 року постанова Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2011 року та постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2012 року скасовані, а справа направлена до суду першої інстанції на новий розгляд.
Після повторного розгляду справи, постановою Приморського районного суд м. Одеси від 6 лютого 2014 року позов задоволений.
Відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням другої групи інвалідності, яка настала внаслідок виконання військової служби, у розмірі 54-місячного грошового забезпечення.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року скасоване рішення суду першої інстанції, в позові відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що відсутні підстави для скасування судового рішення, а касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 січня 1994 року ОСОБА_1 , звільнений наказом з військової служби збройних сил РФ у запас із закінченням строку військової служби та досягненням граничного віку. Актом огляду МСЕК м.Одеси № 2 від 25 квітня 2006 року позивачу безстроково встановлена друга група інвалідності в зв`язку з виконанням обов`язків військової служби.
У лютому 2010 року позивач подав до Одеського військового комісаріату заяву про виплату грошової допомоги в зв`язку із встановленням інвалідності та 10 березня 2010 року отримав листа про відмову у виплаті, посилаючись на те, що на нього не розповсюджується положення ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до абз.3 п.2 Постанови КМУ від 28.05.2008р. грошова допомога виплачується військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 54-місячного грошового забезпечення інвалідам ІІ групи. Крім того, ч.8 ст.16-3 ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не розповсюджує свою дію на позивача, оскільки йому встановлена інвалідність в 2006 році, з позовом звернувся у 2010 році, а вказана норма набула чинності лише 01.01.2014р.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки відмова у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, датована 10 березня 2010 року, до адміністративного суду позивач звернувся, 8 листопада 2010 року, враховуючи звернення позивача з цивільним позовом під час дії Закону України Закону № 1691-VI від 18.02.2010 р. (до визнання його окремих положень неконституційними Рішенням Конституційного Суду України № 19-рп/2010 від 09.09.2010 р.) - з урахуванням, відсутності поважних причин, за наявності яких, позивач в період з березня 2007 року по червень 2008 року не вчинив жодних дій для реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, п.3 Постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року, відповідно до якого з 4 червня 2008 року припинена виплата страхових сум за страховими випадками, що сталися до 1 січня 2007 року.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.
Судами встановлено, що згідно копії послужного списку ОСОБА_1 та копії військового квитка, ОСОБА_1 з 22 січня 1994 року звільнений з військової служби у ЗС Російської Федерації у запас, у зв`язку із закінченням строку військової служби і досягнення граничного строку перебування на військовій службі.
З 23 січня 1994 року ОСОБА_1 призначена пенсія за вислугу років.
ОСОБА_1 25 лютого 1997 року набув громадянство України, відповідно до пояснень ООВК.
З 1 грудня 2002 року у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання в Одеську область, Одеським обласним військовим комісаріатом ОСОБА_1 відновлена виплата пенсії відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.
У зв`язку із встановленням ОСОБА_1 другої групи інвалідності з 26 квітня 2006 року Одеським обласним військовим комісаріатом позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, яка з 1 січня 2007 року виплачується Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до довідки МСЕК від 25.04.2006 р. вперше встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з травмою пов`язаною з виконанням обов`язку військової служби.
Відповідно до посвідчення виданого Одеським обласним військовим комісаріатом 27 квітня 2007 року, ОСОБА_1 має статус інваліда війни 2 групи.
Також відповідно до копії постанови (без дати та номера) 15 військово-лікарської комісії Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України, складеної на підставі протоколу № 298 від 18.04.2006 р. травма підполковника у відставці ОСОБА_1 , 1948 р.н., пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
У лютому 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського обласного військового комісаріату із заявою про виплату грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності.
10 березня 2010 року отримав відповідь-відмову.
Таким чином, судами вірно встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з лютого 1997 року є громадянин України: проходив військову службу у збройних силах СРСР та Російської Федерації; з 22 січня 1994 року звільнений з військової служби у ЗС Російської Федерації у запас, у зв`язку із закінченням строку військової служби і досягнення граничного строку перебування на військовій службі; з 23 лютого 1994 року отримував пенсію в Російській Федерації за вислугу років; з 1 грудня 2002 року у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання в Одеську область, отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб; 25 квітня 2006 року вперше встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з травмою пов`язаною з виконанням обов`язку військової служби; з 26 квітня 2006 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб; з 1 січня 2007 року перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області де отримує пенсію по інвалідності, відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб; у лютому 2010 року звернувся до Одеського обласного військового комісаріату із заявою про виплату грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності у задоволенні якою відмовлено листом від 10 березня 2010 року.
Апеляційний суд вірно зазначив, що Закон України Про військовий обов`язок і військову службу не поширює свою дію на спірні правовідносини, оскільки відповідно до преамбули цього закону він здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, в той час як матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходів військову службу у збройних силах СРСР та Російської Федерації не будучі громадянином України.
Спірні правовідносини регулюються Угодою між державами-учасниками Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, підписаної 14 лютого 1992 року, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в редакції чинній на час отримання інвалідності, Постановою Кабінету Міністрів України №284 від 21 лютого 2007 року Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, Постановою Кабінету Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб.
На час отримання інвалідності 26 квітня 2006 року стаття 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачала, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 не звертався до ВАТ НАСК ОРАНТА із заявою про виплату страхового відшкодування.
З 1 січня 2007 року стаття 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей викладена у новій редакції (Закон від 03.11.2006 р. № 328-V), частина друга якої, встановлювала, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
При цьому Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року затверджені Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, відповідно до п.п. 3 п. 2 якого грошова допомога виплачується військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 54-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.
Відповідно до п.3 зазначеного Порядку, розмір грошової допомоги визначається відповідно до грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки, передбаченої Указами Президента України від 10 квітня 1996 р. №925 та від 23 лютого 2002 р. №173 і постановою Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 р. N 829) за останньою посадою, яку військовослужбовець займав на день втрати працездатності, а особа, звільнена з військової служби, - на день звільнення.
Апеляційний суд вірна зазначив про помилковість доводів щодо непоширення дії ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в редакції чинній з 1 січня 2007 року, та постанови Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року, на правовідносини які виникли між сторонами, з посиланням на те, що інвалідність встановлена 26 квітня 2006 року, редакція статті 16 чинна з 1 січня 2007 року, постанова чинна з 5 березня 2007 року, та ці нормативні акти не мають зворотної дії у часі.
Частина 2 статті 16 Закону України, лише декларує право на отримання грошової допомоги та передбачає, що порядок і умови визначаються Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених приписів постановою Кабінету Міністрів України №284 від 21 лютого 2007 року встановлений порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році. При цьому цим порядком охоплюється весь 2006 рік, а не його частина: з 12.05.2006 р. по 31.12.2006 р., як зазначив апелянт.
Посилання на листування з центральними органами виконавчої влади, апеляційний суд вірно не прийняв до уваги, оскільки листи міністерств не є нормативно-правовими актами.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, як військовослужбовцю, який звільнений з військової служби, та якому у квітні 2006 року встановлена ІІ група інвалідності, внаслідок виконання обов`язків військової служби, відповідно до приписів ч.2 ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в редакції, чинній з 1 січня 2007 року, та п.п. 3 п. 2, п. 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 21 лютого 2007 року.
Щодо питання своєчасності звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права, слід зазначити наступне.
Повертаючи справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 17 вересня 2013 року наголосив на необхідності перевірки обґрунтованості причин пропуску строку звернення до суду, оскільки інвалідність встановлена у квітні 2006 року, а до суду позов поданий у листопаді 2010 року.
Суд першої інстанції послався, крім іншого, на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 3 березня 2011 року про задоволення клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду, яка постановлена при першому розгляді справи.
Разом з тим, апеляційний суд вірно зазначив про помилковість посилання суду першої інстанції на ухвалу від 3 березня 2011 року, оскільки скасування ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 вересня 2013 року постанови суду першої інстанції від 21 липня 2011 року та постанови апеляційного суду від 22 листопада 2012 року і направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, передбачає розгляд справи судом першої інстанції з початку, в тому числі і нове з`ясування підстав пропуску строку звернення до суду.
Апеляційний суд вірно зазначив, що намагання позивача вирішити спір в порядку цивільного судочинства та закриття 13.10.2010 р. провадження по цивільній справі, є достатніми для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, оскільки відмова у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, датована 10 березня 2010 року, а до суду позивач звернувся, 8 листопада 2010 року, під час дії Закону України № 1691-VI від 18.02.2010 р. (до визнання його окремих положень неконституційними Рішенням Конституційного Суду України № 19-рп/2010 від 09.09.2010 р.).
Враховуючи викладене, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку щодо поважності причин пропуску строку звернення позивача до суду в порядку адміністративного судочинства за захистом порушеного, на думку позивача, права.
Разом з тим, не зважаючи на поважність причин пропуску строку звернення до суду, та наявність у позивача задекларованого статтею 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей права на отримання грошової допомоги, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обов`язки.
Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб від 3 листопада 2006 року № 328-V (яким ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей викладена в новій редакції з 01.01.2007 р.), опублікований в офіційних виданнях: офіційний вісник України від 04.12.2006 р. № 47, стор. 23, стаття 3115, код акту 37953/2006; Урядовий кур`єр від 06.12.2006 р. № 230; відомості Верховної Ради України від 22.12.2006 р., № 51, стор. 1598, стаття 519; Голос України від 27.12.2006 р. № 246.
Постанова Кабінету Міністрів України №284 від 21 лютого 2007 року Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, набрала чинності 5 березня 2007 року, опублікована в офіційних виданнях: Офіційний вісник України від 05.03.2007 р., 2007, № 14, стор. 50, стаття 532, код акту 38887/2007.
Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року завершена виплата страхових сум за страховими випадками, що сталися до 1 січня 2007 р., відповідно до Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 р. №488 (ЗП України, 1992 р., N 10, ст. 242; 1995 р., №6, ст. 146; Офіційний вісник України, 2003 р., №37, ст. 1981; 2006 р., №22, ст. 1609, №48, ст. 3200), а також одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. №284 (Офіційний вісник України, 2007 р., N 14, ст. 532).
Постанова Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, набрала чинності з 04.06.2008 р., опублікована в офіційних виданнях: Урядовий кур`єр від 04.06.2008 р. № 101; Офіційний вісник України від 09.06.2008 р., 2008, № 39, стор. 17, стаття 1298, код акту 43192/2008.
Таким чином, держава виконала свої зобов`язання щодо доведення до відома населення, у встановленому законом порядку, законів та інших нормативно-правових актів, що визначають права та обов`язки громадян, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 57 Конституції України.
Отже, позивач з березня 2007 року повинен був дізнатися про своє право на отримання одноразової грошової допомоги, та про наявність права на звернення за цією допомогою до відповідачів. Виплата страхових сум за страховими випадками була припинена 04.06.2008 р..
Разом з тим, із заявою про виплату грошової допомоги (виплата страхових сум за страховими випадками, що сталися до 1 січня 2007 року) позивач звернувся у лютому 2010 року, тобто після того як були припинені відповідні виплати згідно набранням чинності Постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року.
Позивач в період з березня 2007 року по червень 2008 року не вчинив жодних дій для реалізації свого права на отримання виплати страхових сум за страховим випадком, що стався до 1 січня 2007 року.
Таким чином, не отримання позивачем одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, відповідно до приписів ч.2 ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в редакції, чинній з 1 січня 2007 року, та п.п. 3 п. 2, п. 3 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 284 від 21 лютого 2007 року, відбулося внаслідок несвоєчасного без наявності поважних причин звернення позивача із заявою про отримання допомоги, а тому втратив право її отримання.
Судами встановлено, що відмова у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, датована 10 березня 2010 року.
Крім того, апеляційний суд вірно не прийняв до уваги посилання позивача на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року № К/800/45583/14, оскільки правовідносини по справі, яка розглядається апеляційним судом та які розглядалися Вищим адміністративним судом України, є різними: ОСОБА_1 звільнений з з військової служби у ЗС Російської Федерації, а позивач по справі № К/800/45583/14 звільнений з військової служби у ЗС СРСР; та справа № К/800/45583/14 розглянута судом без посилань на Постанову Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог.
Згідно ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням викладеного, судом апеляційної інстанції винесене законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -
у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: