Справа № П/811/3157/14
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2015 рокусправа № П/811/3157/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Чабаненко С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2014 року по справі за позовом Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» до Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про визнання нечинним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» (далі позивач) звернулось з адміністративним позовом до Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області (далі відповідач) в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 29.08.2014 року.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2014 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Кіровоградській області від 29.08.2014 року № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 125 614 грн. за основним платежом та 31 404 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вирішено питання про судові витрати по справі

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представники сторін в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 196 та ст. 41 КАС України не перешкоджає розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 р. по 31.12.2013 р. та перевірку правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.07.2011р. по 31.12.2013р., результати якої оформлені актом від 04.08.2014 р. №16/11-23-22-04/31146068 (т.1 а.с.35-99).

В ході перевірки встановлено порушення, в т.ч.:

- п.185.1ст. 185, 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 124821 грн., в тому числі за:

- грудень 2012р. 3546 грн.;

- січень 2013р. 9498 грн.;

- лютий 2013р. 9949грн.;

- березень 2013р. 35114 грн.;

- квітень 2013р. 7455 грн.;

- травень2013р. 7480 грн.;

- червень 2013р. 7591 грн.;

- липень 2013 р. 7626 грн.;

- серпень 2013р. 6057 грн.;

- вересень 2013р. 9503 грн.;

- жовтень 2013р. 5908 грн.;

- листопад 2013р. 5308 грн.;

- грудень 2013р. 9786 грн.,

- завищено відємне значення різниці між сумою податкових зобовязань та податкового кредиту всього в сумі 70389 грн., в т.ч. за:

- травень 2012 р. 47226 грн.;

- червень 2012р. 23163 грн.,

а також, завищено рядок 24 декларації з ПДВ всього на суму 6984 грн., в т.ч. за грудень 2013р. 6984 грн.

На підставі акту перевірки винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 29.08.2014 року № НОМЕР_1, яким позивачеві збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 157018,00 грн., в тому числі 125614,00 грн. основного платежу та 31404,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій (далі оскаржуване рішення, т.1 а.с.8).

Висновки посадових осіб відповідача щодо визначення позивачеві грошового зобовязання з податку на додану вартість ґрунтуються на тому, що згідно тексту договорів оренди майна укладених позивачем з різними субєктами господарювання (т.2 а.с.119-173), у яких позивач є орендодавцем, вартість оренди майна в договорах зазначена без зазначення суми ПДВ, що, на думку відповідача є порушенням ст. 188 ПК України; господарські операції між позивачем та ФОП ОСОБА_1 є безтоварними.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду, виходить з наступного.

Згідно статті 23 ПК України базою оподаткування є фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об'єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов'язання. Щодо податку на додану вартість (надалі - ПДВ) базою оподаткування є вартість товарів (робіт та послуг), що є предметами операцій з їх постачання, імпорту та експорту.

За загальним правилом ПДВ це непрямий податок, який є часткою новоствореної вартості, входить до ціни реалізації товарів і сплачується споживачем до державного бюджету на кожному етапі виробництва товарів.

Згідно п. 188.1 ст. 188 ПК України - база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості (у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Аналіз вказаних положень ПК України свідчить про те, що, ПДВ входить до договірної вартості, а тому окреме визначення цієї суми не потребує деталізації, в т.ч. шляхом зазначення в тексті договору як її складової.

Зміст первинних документів, якими підтверджено передачу майна в оренду та документів податкової звітності (т.2 а.с.119-249 т.3 а.с.1-41) вказує на те, що позивачем дотримано вимог податкового законодавства щодо визначення бази оподаткування операцій з передачі майна в оренду, а тому висновки посадових осіб відповідача щодо заниження ПДВ у звязку з не включення сум ПДВ до вартості послуг з передачі мана в оренду є протиправними.

Крім того, формування податкового кредиту здійснюється виключно на підставі первинних документів, якими, зокрема є податкові накладні, зміст яких відповідає вимогам статті201 Податкового Кодексу Україна, а сумніву щодо реальності цих операцій податковим органом не зазначалось.

Відповідно до п.п.198.1. ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно пп.198.2. ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається:

- дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Згідно пп. 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Так, позивач (Замовник) уклав договір №20/04 від 23.04.2012 р. з ФОП ОСОБА_1 (Підрядник), предметом якого є виконання ремонту підїзних залізничних колій і стрілочних переводів власними силами Підрядника з використанням власного обладнання, інструменту та матеріалів (т.1 а.с.155-160).

За наслідками виконаних робіт сторонами складено локальний кошторис №2-1-1 на ремонт залізничних колій та стрілочних переводів за формою №4, довідку про вартість виконаних будівельних робіт за червень 2012 р., підсумкова відомість ресурсів за червень 2012 р., акт приймання виконаних будівельних робіт за червень 2012 р. (т.1 а.с.161-168). ФОП ОСОБА_1 виписані податкові накладні від 14.04.2012 р. №14, 25.05.2012 р. №23, 28.05.2012 р. №24, 29.05.2012 р. №26, 30.05.2012 р. №28, 31.05.2014 р. №29, 27.06.2012 р. №21 (т.1 а.с.169-175).

Оплату за отримані послуги проведено у повному обсязі, що підтверджується виписками з банку (т.1 а.с.176-182).

Протягом перевіреного періоду позивача здійснювалось формування показників податкового кредиту на підставі належним чином оформлених податкових накладних виписаних контрагентом позивача.

До матеріалів справи позивачем додано копії податкових декларацій з податку на додану вартість з розшифровками за відповідні періоди, в яких відображено показники податкового кредиту та податкових зобовязань (т.1 а.с.200-251 т.2 а.с.1-80), а також реєстри виписаних та отриманих податкових накладних, де відображено податкові накладні на підставі яких формувалися показники ПДВ за звітні періоди.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач мав всі підстави для формування податкового кредиту на підставі документів виписаних ФОП ОСОБА_1.

Посилання відповідача на акт перевірки ФОП ОСОБА_1, складеного посадовими особами податкового органу за місцем реєстрації контрагента, як на доказ нікчемності угод, суд до уваги не приймає, оскільки вказаним актом жодним чином не спростовується факт здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом, а зібрані у справі докази повністю спростовують як висновки акту перевірки позивача так і акту перевірки контрагента.

Крім того, висновки акту перевірки не можуть вважатись беззаперечним доказом нікчемності угод між позивачем та вказаним контрагентом оскільки є субєктивною точкою зору посадових осіб податкового органу і носять лише характер припущень.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 6 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984 та зареєстрованого в Мінюсті України 12 січня 2011 р. за № 34/18772, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

В даному випадку акт перевірки позивача не містить посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку позивача та можуть підтвердити наявність виявлених порушень.

Зважаючи на те, що у позивача наявні належним чином складені фінансово-господарські документи та податкові накладні, які підтверджують товарність операцій між ним та контрагентом, останній мав право на формування податкового кредиту та витрат на підставі цих документів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що оскільки у позивача на час проведення перевірки були в наявності належним чином складені податкові накладні та інші первинні документи, які підтверджують факт здійснення господарських операцій з ФОП ОСОБА_1, то позивачем правомірно сформовано податковий кредит за цими господарськими операціями.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2014 року по справі за позовом Дочірнього підприємства «Центргаз» Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» до Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про визнання нечинним та скасування рішення залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: А.В. Шлай