Справа № 1570/6644/12
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2015 р. м. Київ К/800/4362/15

К/800/4363/15

К/800/4365/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

секретар судового засідання: Корінець Ю.О.,

за участю:

представника відповідача Богач М.М.,

представника Генеральної прокуратури України Чубенка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області, прокуратури Одеської області, Південної митниці Міністерства доходів і зборів України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2013 року у справі за позовом Приватного підприємства «Вестра» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України , Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області, за участю Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері Одеської області, про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2012 року приватне підприємство «Вестра» (надалі також - позивач, Підприємство) звернулось до суду з адміністративним позовом до Південної митниці (надалі також - відповідач, Митниця), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській, в якому просило, враховуючи уточнення позовних вимог:

визнати неправомірними дії Митниці щодо митного оформлення товару Підприємства за митною вартістю товару, визначеною за 6 (резервним) методом визначення митної вартості товару, що імпортується до України;

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо повернення надмірно сплачених позивачем до бюджету мита у сумі 3464429,21 гривень та ПДВ у сумі 6343264,13 гривень;

зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області здійснити повернення на користь Підприємства надмірно сплачених ним до бюджету мита у сумі 3464429,21 гривень та ПДВ у сумі 6343264,13 гривень, у загальній сумі - 9807693,34 гривень.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2013 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Південної митниці щодо митного оформлення товару Приватного підприємства «Вестра» за митною вартістю, визначеною за 6 (резервним) методом визначення митної вартості товару, що імпортується до України.

Визнано протиправною бездіяльність Південної митниці щодо повернення надмірно сплачених до бюджету Приватним підприємством «Вестра» мита у сумі 3436154,95 гривень та ПДВ у сумі 6337609,29 грн.

Зобов'язано Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області здійснити повернення надмірно сплачених до бюджету Приватним підприємством „Вестра" мита у сумі 3436154,95 гривень та ПДВ у сумі 6337609,29 грн на користь Приватного підприємства «Вестра» шляхом стягнення надмірно сплаченого мита у сумі 3436154,95 гривень з рахунку «мито на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами підприємницької діяльності» та надмірно сплаченого ПДВ у сумі 6337609,29 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 березня 2014 року касаційні скарги Південної митниці, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, заступника прокурора Одеської області залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2013 року - без змін.

Постановою Верховного Суду України від 9 грудня 2014 року ухвалу Вищого адміністративного суду України від 11 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, представників відповідача та Генеральної прокуратури України, перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 лютого 2012 року Підприємство (покупець) уклало Контракт №ВЕАА/12 (надалі - Контракт) з компанією "RANDLUX SALES INC" (продавець).

Відповідно до пункту 1.1. Контракту продавець зобов'язується поставляти, а покупець приймати й оплачувати товар відповідно до специфікації поставки або інвойсів. Згідно з пунктом 4 Контракту продавець здійснює поставку товару на умовах, які оговорюються на кожну партію в інвойсах, при тлумаченні термінів зазначеного Контракту має чинність документ інкотермс 2000 року і Конвенція ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товару 1980 року. Ціна товару визначається для кожної партії та зазначається в інвойсах на окрему поставку, умови поставки - CIF Одеса, CIF Іллічівськ (у редакції INCOTERMS-2000).

Відповідно до Контракту позивачу були поставлені товари загальною фактурною вартістю 36 288 838,37 грн. згідно інвойсів, які скріплені печаткою продавця.

Підприємством до Митниці були подані вантажні митні декларації, відповідно до яких задекларовані товари, поставлені позивачу згідно наданих інвойсів. Фактурна вартість товарів згідно інвойсів (ціна договору) зазначена в деклараціях (гр.22,42), загальна фактурна вартість товарів в зазначених деклараціях склала 36 288 838,37 грн.

Однак, мито і ПДВ були сплачені з митної вартості, визначеної за 6 (резервним) методом, яка склала 64 540737,69 грн.

У зв'язку зі збільшенням митної вартості товару, збільшилась і загальна сума мита на 3 436 154,95 грн. та ПДВ на 6 337 609,29 грн., які були сплачені Підприємством.

Заява позивача про повернення надмірно сплачених до бюджету мита та ПДВ митним органом залишені без задоволення.

Не погоджуючись із даними діями Митниці, позивач звернувся до суду за захистом свого права.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи частково позовні вимоги, прийшли до висновку, що митна вартість, яка була визначена Підприємством за 6 (резервним) методом, не відповідає вимогам законодавства щодо процедури визначення митної вартості товару, у зв'язку з чим позивач надмірно сплатив до бюджету мито та ПДВ, а дії Митниці, у свою чергу, є неправомірними, оскільки був порушений обов'язок щодо контролю за правильністю визначення митної вартості товару та процедури визначення митної вартості.

Колегія суддів із даним висновком не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 260 Митного кодексу України від 11 липня 2002 року N 92-IV (діяв на момент виникнення правовідносин; надалі - МК) митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно зі статтею 262 МК митна вартість товарів і метод її визначення заявляються (декларуються) митному органу декларантом під час переміщення товарів через митний кордон України шляхом подання декларації митної вартості.

Статтею 249 МК передбачено, що митні органи самостійно визначають митну вартість на підставі ціни на ідентичні або подібні (аналогічні) товари лише за відсутності підтверджувальних документів, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності відомостей стосовно заявленої вартості.

Згідно з частиною восьмою статті 264 МК декларант має право оскаржити рішення митного органу щодо визначення митної вартості оцінюваних товарів до митного органу вищого рівня та/або до суду.

Статтею 264 МК передбачено, що заявлена декларантом митна вартість товарів і подані ним відомості про її визначення повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

У разі потреби у підтвердженні заявленої митної вартості товарів декларант зобов'язаний подати митному органу необхідні для цього відомості та забезпечити можливість їх перевірки відповідно до порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення потреби в уточненні заявленої митної вартості товарів або в разі незгоди декларанта з митною вартістю, визначеною митним органом, декларант має право звернутися до митного органу з проханням випустити товари, що декларуються, у вільний обіг під гарантію уповноваженого банку або сплатити податки і збори (обов'язкові платежі) згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною митним органом.

На письмову вимогу декларант має право на надання йому в тижневий строк з дня звернення письмового пояснення стосовно того, як митним органом було визначено митну вартість оцінюваних товарів.

Строк дії гарантійних зобов'язань, визначених цією статтею, не може перевищувати 90 календарних днів з моменту випуску товарів у вільний обіг.

Після надання банком гарантій, зазначених у частині третій цієї статті, митний орган зобов'язаний випустити товари у вільний обіг. У разі якщо після сплати декларантом податків і зборів (обов'язкових платежів) згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, буде прийнято рішення про застосування митної вартості, заявленої декларантом, сума надміру сплачених податків і зборів (обов'язкових платежів) повертається декларанту у місячний термін з дня прийняття рішення, у порядку, передбаченому законодавством.

Додаткові витрати, що виникли у декларанта у зв'язку з уточненням заявленої ним митної вартості або поданням митному органу додаткової інформації, несе декларант.

Декларант має право оскаржити рішення митного органу щодо визначення митної вартості оцінюваних товарів до митного органу вищого рівня та/або до суду. У повідомленні митного органу вищого рівня про результати розгляду скарги обґрунтовується прийняте за скаргою рішення та міститься інформація про право декларанта оскаржити це рішення в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що Митниця самостійно не приймала рішення про визначення митної вартості товарів, а лише погодилась з митною вартістю, визначеною декларантом за 6 (резервним) методом. Отже, відсутні підстави вважати дії відповідача такими, що вчинені всупереч вимогам МК, а тому немає і підстав визнавати сплачені суми митних платежів помилково та/або надміру сплаченими.

Окрім того, необхідно зазначити, що позивач, у разі незгоди із митною вартістю товарів, визначеною Митницею, міг скористатися своїм правом звернутися до митного органу з проханням випустити товари, що декларуються, у вільний обіг під гарантію уповноваженого банку або сплатити податки і збори (обов'язкові платежі) згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною митним органом, але Підприємство даним правом не скористалось.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій, про порушення Митницею обов'язку щодо контролю за правильністю визначення митної вартості товару та процедури визначення митної вартості, є помилковими.

Оскільки обставини справи судами встановлені повно і правильно, але допущено порушення норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасувати прийняті судами рішення та ухвалити нове.

Відповідно до частини другої та третьої статті 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 229 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 221, 229, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області, прокуратури Одеської області, Південної митниці Міністерства доходів і зборів України задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2013 року скасувати в частині задоволених вимог.

Ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В решті - судові рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.