Справа № 802/2281/14-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

відмову в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду

м. Вінниця

09 липня 2015 р. Справа № 802/2281/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського Олександра Ванадійовича,

за участю:

секретаря судового засідання: Волощук А.М.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області

про: стягнення невиплаченої зарплати, компенсації, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про стягнення невиплаченої зарплати, компенсації, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Представником відповідача в судовому засіданні заявлено клопотання про залишення позовних вимог без розгляду у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 порушено строки звернення до суду.

Позивач та його представник щодо задоволення поданого клопотання заперечували та просили суд відмовити в його задоволенні.

Надаючи правову оцінку заявленому клопотанню відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правовий припис "в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом" означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Згідно з матеріалами справи, позивач просить стягнути з відповідача 62862,73 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, 32993,29 грн. компенсації частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати, 118819,93 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 10000,00 грн. моральної шкоди за період з 16 травня 2007 року по 25 листопада 2010 року. Разом з цим, позивач звернувся до суду із даним позовом 18.06.2014 року.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 вказав, що ОСОБА_4 України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Враховуючи наведену позицію Конституційного Суду України, суд приходить до висновку, що кошти, заявлені до стягнення позивачем, є заробітною платою.

Із матеріалів справи встановлено, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 травня 2007 року позивача поновлено на роботі, однак, всупереч вимогам ч.5 ст.235 КЗпП України, вказане судове рішення виконане лише 14 жовтня 2010 року згідно наказу начальника УМВС України у Вінницькій області №181о/с про поновлення позивача на роботі. Більш того, відповідачем не проведено оплату за час вимушеного прогулу, чим порушено вимоги ст.236 КЗпП України.

Суд критично ставиться до посилань представника відповідача на Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 9 КАС, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, яке міститься в Постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" (пункт 5) зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу, зокрема постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, накази та інструкції міністерств і відомств, підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Кодекс законів про працю України встановлює інші правила виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ніж вказане Положення, а тому суд в даному випадку застосовує положення КЗпП України.

Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними в ухвалі Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014р. у даній адміністративній справі.

З огляду на вказані обставини, до спірних правовідносин слід застосовувати норми КЗпП України, що не обмежують строк звернення до суду з таким позовом, а тому є необґрунтованою позиція відповідача щодо пропуску позивачем, встановленого законом, строку звернення до адміністративного суду.

З огляду на викладене у задоволенні заявленого клопотання слід відмовити..

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 165, 185, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про стягнення невиплаченої зарплати, компенсації, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає. Відповідно до ч. 6 ст. 254 КАС України ухвали суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту постановлення.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович