Справа № 2а-1192/10/0870
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2010-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2010 року об 11 год. 32 хв. Справа № 2а-1192/10/0870

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н.В.

при секретарі Горбовій І.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , м. Запоріжжя

до: Головного управління внутрішніх військ МВС України, м. Київ

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні

дії,

за участю представників сторін:

від позивача: Личов Ю.М., паспорт НОМЕР_1 від 08.08.2004 р.

від відповідача: Нішта О.В., довіреність № 3/7-13 від 30.12.2009 р.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Головного управління внутрішніх військ МВС України, в якому просить суд визнати протиправним і скасувати Протокол № 1 від 28.01.2010 р. комісії ГУВВ МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій у частині прийняття рішення про невизнання позивача учасником бойових дій; зобов`язати комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій ГУВВ МВС України визнати позивача учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка. В обґрунтування позову посилається на те, що курсант 9 роти 3 батальйону Орджонікідзевського військового вищого командного училища МВС СРСР ОСОБА_1 в період з 1988 по 1989 р. знаходився в службових відрядженнях та виконував спеціальні завдання по охороні громадського порядку при надзвичайних обставинах, а також у період з 1990 р. по 1992 р. будучи командиром взводу відряджався у службові відрядження для виконання службових обов`язків по охороні громадського порядку при «надзвичайних обставинах», пов`язаних з масовими антигромадськими проявами, припиненням збройних сутичок. На думку позивача, оскільки вказані обставини підтверджуються належними довідками, та керуючись положеннями п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідач не мав правових підстав для відмови у визнанні позивача учасником бойових дій та видачі посвідчення встановленого зразка.

В судовому засіданні 17.03.2010 р. позивач уточнив вимоги та просить суд визнати протиправним і скасувати Протокол № 1 від 28.01.2010 р. Комісії ГУВВ МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій у частині прийняття рішення про невизнання позивача учасником бойових дій; зобов`язати Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій ГУВВ МВС України визнати ОСОБА_1 учасником бойових дій; зобов`язати ГУВВ МВС України видати позивачу посвідчення встановленого зразка учасника бойових дій.

Відповідач позовні вимоги не визнає, в письмових запереченнях вказує на те, що оскільки ОСОБА_1 не направлявся до іншої держави у закордонне відрядження, а перебував у службовому відрядженні в межах однієї держави Радянського Союзу, то на підставі положень постанови КМУ від 08.02.1994 р. № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вважає вимоги позивача до ГУВВ МВС України безпідставними і такими що задоволенню не підлягають.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав викладених вище. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

З матеріалів справи та наявних в ній доказів, судом встановлено наступне.

Супровідним листом від 30.11.2009 р. за вих. № 1182 ОСОБА_1 звернувся до командувача внутрішніх військ МВС України генералу армії України Кіхтенко О.Т. із рапортом в якому просив розглянути питання про визнання його учасником бойових дій та видачі посвідчення установленого зразка.

28.01.2010 р. на засіданні комісії ГУВВ МВС України з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні учасником бойових дій. Вказане рішення комісії оформлене протоколом № 1.

Не погоджуючись із рішенням комісії, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з наступного.

Згідно з архівною довідкою № 4/А/л-4979 від 28.11.2003 року центрального архіву ВВ МВС Росії підтверджується, що курсант 9 роти 3 батальйону Орджонікідзевського військового вищого командного училища МВС СРСР ОСОБА_1 знаходився в службових відрядженнях та виконував спеціальні завдання по охороні громадського порядку при «надзвичайних обставинах»: в м. Сумгаіт Аз.PCP з 29 лютого 1988 року по 11 березня 1988 року; в м. Єреван Арм.РСРО з 22 березня 1988 року по 30 березня 1988 року; в м. Сумгаіт Аз.PCP з 18 травня 1988 року по 03 червня 1988 року; в м. Єреван Арм.РСР з 15 червня 1988 року по 25 липня 1988 року; в м. Тбілісі з 09 квітня 1989 року по 19 квітня 1989 року; відбув у відрядження до м. Фергана Узб.РСР з 05 червня 1989 року і прибув із відрядження з м. Гудаутс з 21 вересня 1989 року.

Крім того, витягами із наказів командира військової частини НОМЕР_2 підтверджується, що командир взводу лейтенант ОСОБА_1 відряджався у службові відрядження для виконання службових обов`язків по охороні громадського порядку при «надзвичайних обставинах», пов`язаних з масовими антигромадськими проявами, припиненням збройних сутичок: в м. Баку з 20.08.1990 року по 18.10.1990 року; в м. Владикавказ з 20.04.1991 року по 29.04.1991 року; в селищі Туг Гадрутського р-ну Нагорно - Карабахської обл. Аз.PCP з 10.08.1991 року по 21.09.1991 року; в м. Махачкала з 05.09.1992 року по 16.10.1992 року.

У відповідності з п.2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово- Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 22.09.1994 року (із змінами і доповненнями № 1296 від 08.11.2007 року) «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року,але інформацію про участь в них надає Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР відносно військових фахівців.

Щодо осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які приймали участь в бойових діях, питання отримання офіційних документів законодавством не визначено.

При цьому слід зазначити, що є загальновідомими факти про те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу РСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1998 по 1991 роки в СРСР, зокрема в кавказьких республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органів внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання метою яких були захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, яка панувала в той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась.

Частиною 2 ст. 72 КАС України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином, хоча Вірменська РСР, Азербайджанська РСР не включені в перелік держав і періодів бойових дій на їх території, затверджений постановою КМУ від 08.02.1994 р. за № 63, судом встановлено, що позивач виконував завдання в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах із застосуванням вогнепальної зброї і піддавав ризику своє життя і здоров`я.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що факт перебування позивача у період з 1988 р. по 1992 р. на території колишніх союзних республік де в цей час велись бойові дії підтверджений належними доказами та не заперечується відповідачем, суд вважає доведеним участь позивача у військових операціях, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача спростовуються вищевикладеними а також наступними обставинами.

Долученими до справи довідками підтверджується, що ОСОБА_1 перебував у відрядженнях до держав РСР, на території яких велись бойові дії в період з 1988 р. по 1992 р. р., тобто і в той час, коли союзні республіки виходили із складу СРСР, а сам ОСОБА_2 припинив своє існування (1991 р.). Тому суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що службові відрядження позивача були здійснені в межах однієї держави Радянського Союзу.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71, 159-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління внутрішніх військ МВС України про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії головного управління внутрішніх військ МВС України викладене у Протоколі № 1 від 28 січня 2010 року в частині відмови у визначенні учасником бойових дій полковника ОСОБА_1 .

Зобов`язати Комісію головного управління внутрішніх військ МВС України з питань розгляду матеріалів про визначення учасником бойових дій прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій.

Зобов`язати Головне управління внутрішніх військ МВС України видати ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого зразка.

Стягнути з Державного бюджету України 3,40 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня складення її в повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 5 ст. 186 КАС України.

Суддя Н.В. Стрельнікова

Постанова складена в повному обсязі 22.03.2010 р.