Справа № 819/48/14-а
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" липня 2015 р. м. Київ К/800/15397/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Конюшка К.В.

суддів Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

за участю:

секретаря Маджар О.М.

представника позивача Чубенка В.В.

представника відповідача Михальчук О.Ю.

представника третьої особи Дерень Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2015 року

у справі № 876/5150/14

за позовом прокурора м. Тернополя

до Тернопільської міської ради

треті особи Державна інспекція сільського господарства в Тернопільській області, приватне мале підприємство «Люкс»

про скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року прокурор м. Тернополя звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільської міської ради, треті особи: Державна інспекція сільського господарства в Тернопільській області, приватне мале підприємство «Люкс», про визнання незаконними та скасування рішення Тернопільської міської ради від 15.02.2013 № 6/29/87 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,15 га на р. Серет в районі дамби Тернопільського ставу ПМП «Люкс», рішення Тернопільської міської ради від 29.11.2013 № 6/39/114 «Про внесення змін до рішення Тернопільської міської ради від 15.02.2013 № 6/29/87 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,15 га на р. Серет в районі дамби Тернопільського ставу ПМП «Люкс».

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.04.2014 позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.03.2015 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, заступник прокурора Львівської області оскаржив його у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції з мотивів порушення цим судом норм матеріального та процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу Тернопільська міська рада просила залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 15.02.2013 за результатами розгляду звернення ПМП «Люкс» Тернопільська міська рада прийняла рішення №6/29/87, яким надала дозвіл ПМП «Люкс» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,15 га в оренду терміном на п'ять років для будівництва і обслуговування гідроелектростанції на р. Серет в районі дамби Тернопільського ставу.

29.11.2013 Тернопільською міською радою прийняте рішення «Про внесення змін в рішення від 05.02.2013 № 6/29/87 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,15 га на р. Серет в районі дамби Тернопільського ставу ПМП «Люкс», яким надано дозвіл ПМП «Люкс» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,15 га в оренду терміном на п'ять років для будівництва і обслуговування музею-садиби розвитку гідроенергетики з мінігідроелектростанцією в районі дамби Тернопільського ставу за рахунок земель рекреаційного призначення.

Прокуратурою м. Тернополя на підставі постанови від 08.01.2014 про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів проведена перевірка в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів при прийнятті Тернопільською міською радою оскаржуваного рішення зі змінами, внесеними рішенням Тернопільської міської ради від 29.11.2013 № 6/39/114.

Також під час розгляду справи було встановлено, що право користування спірною земельною ділянкою площею 0,15 га на р. Серет в районі дамби Тернопільського ставу відповідно до рішення Тернопільської міської ради від 05.10.2012 № 6/25/83 належало управлінню культури і мистецтв Тернопільської міської ради.

Крім того, судом першої інстанції установлено, що відповідно до Плану зонування території міста Тернополя, затвердженого рішенням Тернопільської міської ради від 14.02.2006 № 4/18/50, спірна земельна ділянка площею 0,15 га на р. Серет в районі дамби Тернопільського ставу належить до зони рекреаційно-ландшафтних територій.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до звернення з клопотанням про надання земельної ділянки ПМП «Люкс» не було долучено письмової згоди користувача земельною ділянкою (управління культури і мистецтв Тернопільської міської ради), як це передбачено статтею 123 Земельного кодексу України.

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки ПМП «Люкс» для будівництва мінігідроелектростанції потягне за собою зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, чим порушуються положення Закону України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час прийняття оспорюваних рішень факт державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою за управлінням культури і мистецтв Тернопільської міської ради був відсутній. Отже, земельна ділянка перебувала у власності Тернопільської міської ради і згоди управління культури і мистецтв Тернопільської міської ради щодо зміни цільового призначення земельної ділянки не потрібно, оскільки відповідно до положень Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на земельній ділянці, яка є предметом оспорюваного рішення Тернопільської міської ради, планується розміщення показового об'єкту з культурно-ознайомчою метою - музею-садиби розвитку гідроенергетики з міні гідроелектростанцією. Такий об'єкт, на думку суду апеляційної інстанції, підпадає під визначення земель рекреаційного використання. Таким чином, немає необхідності зміни основного цільового призначення земельної ділянки із земель рекреаційного призначення на землі енергетичної системи.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що позивачем не надано жодного доказу і посилання на норму закону, яка б забороняла будівництво мінігідроелектростанції саме на землях рекреаційного призначення.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що Тернопільська міська рада, приймаючи оскаржуване рішення, діяла відповідно до норм Земельного кодексу України, підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою ПМП «Люкс» щодо надання в оренду земельної ділянки для будівництва музею-садиби розвитку гідроенергетики з мінігідроелектростанцією в районі дамби Тернопільського ставу за рахунок земель рекреаційного призначення у відповідача не було.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з висновками суду апеляційної інстанції не може погодитись у повній мірі з огляду на таке.

Частиною другою статті 123 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність у ПМП «Люкс» обов'язку долучення до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою письмової згоди управління культури і мистецтв Тернопільської міської ради на вилучення земельної ділянки за відсутності державної реєстрації права цього управління на користування спірною земельною ділянкою.

Водночас, суд касаційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо прийняття відповідачем оспорюваних рішень з порушенням положень норм чинного земельного законодавства з огляду на таке.

Положеннями статті 19 Земельного кодексу України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, серед іншого, на такі категорії: землі рекреаційного призначення (ґ); землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення (ж).

Відповідно до статті 76 Земельного кодексу України землями енергетичної системи визнаються землі, надані під електрогенеруючі об'єкти (атомні, теплові, гідроелектростанції, електростанції з використанням енергії вітру і сонця та інших джерел), під об'єкти транспортування електроенергії до користувача.

У частині першій статті 1 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів» визначено, що землі енергетики - земельні ділянки, надані в установленому порядку для розміщення, будівництва та експлуатації енергогенеруючих підприємств, об'єктів альтернативної енергетики, об'єктів передачі електричної та теплової енергії, виробничих об'єктів, необхідних для експлуатації об'єктів енергетики, в тому числі баз та пунктів; об'єкт енергетики - електрична станція (крім ядерної частини атомної електричної станції), електрична підстанція, електрична мережа, підключені до об'єднаної енергетичної системи України, а також котельня, підключена до магістральної теплової мережі, магістральна теплова мережа, споруда альтернативної енергетики тощо.

Стаття 6 цього Закону встановлює, що до земель енергетики відносяться землі, надані в установленому законом порядку у власність та користування для розміщення, будівництва і експлуатації об'єктів з виробництва і передачі електричної та теплової енергії, об'єктів альтернативної енергетики, об'єктів технологічної інфраструктури об'єктів енергетики, в тому числі адміністративних та виробничих будівель підприємств, що здійснюють таку діяльність.

Системний аналіз змісту вказаних норм чинного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що заплановане ПМП «Люкс» будівництво музею-садиби розвитку гідроенергетики з мінігідроелектростанцією в районі дамби Тернопільського ставу можливе лише на землях енергетики.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах» введено мораторій строком на п'ять років на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення незалежно від форми власності в містах та інших населених пунктах, а саме: земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень; земельних ділянок об'єктів фізичної культури і спорту.

Як установлено судом першої інстанції, заявлена до виділення земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва музею-садиби розвитку гідроенергетики з мінігідроелектростанцією в районі дамби Тернопільського ставу знаходиться на території парку «Топільче» (землях рекреаційного призначення).

Відповідно до частини третьої статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з положеннями частини першої статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ), плану земельно-господарського устрою та містобудівного кадастру з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об'єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об'єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

Ураховуючи наявність невідповідності заявленої ПМП «Люкс» до відведення земельної ділянки площею 0,15 га (з земель рекреаційного призначення) для будівництва музею-садиби розвитку гідроенергетики з мінігідроелектростанцією в районі дамби Тернопільського ставу, яке можливе лише на землях енергетики, а також з огляду на мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах, колегія суддів дійшла висновку про наявність у Тернопільської міської ради передбачених статтею 123 Земельного кодексу України підстав для відмови у наданні ПМП «Люкс» дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на установлені обставини справи та викладені норми права, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності оспорюваних у справі рішень Тернопільської міської ради від 15.02.2013 № 6/29/87 та від 29.11.2013 № 6/39/114, оскільки такі прийняті необґрунтованоно, недобросовісно та нерозсудливо.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду цього спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Відповідно до частини першої статті 10, статті 25, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради

Відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить про те, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб'єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.04.2010 № 10-рп/2010 положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень.

Водночас, Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

З урахуванням викладеного, виходячи з характеру спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності у відповідача у цьому спорі визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 КАС України. Отже, немає підстав для закриття провадження у цій справі у зв'язку з відсутністю у переданому на вирішення суду спорі ознак справи адміністративної юрисдикції.

Слід відмітити, що Верховний Суд України у судових рішеннях від 11.11.2014 у справі №21-493а14 та від 09.12.2014 у справі № 21-308а14 із посиланням на положення статей 2 та 5 Земельного кодексу України зазначив, що орган місцевого самоврядування під час здійснення повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин та під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності є вільним у виборі суб'єкта щодо надання земельної ділянки; позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС України.

Відповідно до частини другої статті 244-2 КАС України (у чинній на цей час редакції) висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Висновок Верховного Суду У країни, викладений у наведених постановах, фактично зводиться до того, що органи місцевого самоврядування у відносинах розпорядження землями комунальної власності є суб'єктами цивільного права і не здійснюють у цих правовідносинах владних управлінських функцій.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, керуючись частиною першою статі 244-2 КАС України, вважає за можливе відступити від зазначеної позиції Верховного Суду України у цій справі з мотивів, викладених вище, та додатково зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АРК або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 Земельного Кодексу з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами частини другої статті 55 Конституцій України і частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів місцевого самоврядування та органів державної влади є окремим способом захисту права, пов'язаним з їх діяльністю як суб'єктів владних повноважень, що здійснюють владні функції. В іншому ж випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавлено сенсу. Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через прийняття суб'єктом владних управлінських функцій відповідного рішення, чи вчинення ним дій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування (визнання незаконними - в редакції статті 16 Цивільного кодексу України) рішень органів місцевого самоврядування є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в Цивільному кодексі України свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав. Водночас, це не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, у цьому випадку - статтею 17 КАС України. КАС України відносить спір до публічно-правового та, відповідно, підсудного адміністративним судам, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватноправового.

Крім того, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за можливе відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у зазначених постановах щодо вільного вибору місцевою радою суб'єкта надання земельної ділянки з таких підстав.

Положеннями статей 118, 123, 124 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок передачі у власність, в користування та в оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, встановлено виключні підстави для відмови у наданні земельних ділянок. Така відмова може бути оскаржена до суду. На відміну від зазначеного, частиною першою статті 12 Цивільного кодексу України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відносинах розпорядження землями державної та комунальної власності органи влади та місцевого самоврядування діють відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, а саме: на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, як органи місцевого самоврядування, так і органи державної влади у відповідних випадках, саме у законодавчому порядку наділені функціями щодо розпорядження землями від імені відповідних територіальних громад чи держави, за що несуть відповідну юридичну відповідальність.

Правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України у цій справі ґрунтується на висновках, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яким надано офіційне тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу та пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 2 частини першої статті 150 Конституції України установлено, що до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України. Згідно з вимогами частини другої цієї статті з питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Обов'язковість виконання рішення Конституційного Суду України відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній зокрема у постанові від 26.05.2015 у справі № 2а/0470/9130/11 за позовом ОСОБА_6 до управління Пенсійного фонду України в Апостолівському районі Дніпропетровської області про стягнення заборгованості.

Зважаючи на викладене, доводи касаційної скарги заслуговують на увагу, підтверджуються викладеними норми права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим наявні підстави для її задоволення та скасування рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 210 - 231 КАС України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2015 року в цій справі скасувати, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України у строк та у порядку, визначеними статтями 237 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий

(підпис)

К.В. Конюшко

Судді

(підпис)

Л.Я. Гончар

(підпис)

С.Я. Чалий

Згідно з оригіналом помічник судді М.Р. Мергель