Справа № 826/4005/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4005/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

07 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Кучкарової Я.Д., представника позивача Морозова О.В., третьої особи ОСОБА_3, розглянувши у відкритому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до адміністративного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, в якому просить зобов'язати відповідача винести постанову про звільнення з-під арешту майна боржника, який накладено в межах виконавчого провадження №41901048, що належить ОСОБА_3 та знаходиться в іпотеці в ПАТ «Укрсоцбанк», а саме: чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить суд скасувати постанову та задовольнити позов, оскільки вважає, що рішення прийняте при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились у судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору кредиту від 19 серпня 2005 року №10-29/804, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник), кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 158 400,00 доларів США.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором кредиту, між ПАТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір №02-10/2401, відповідно якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання основного зобов'язання за договором кредиту від 19 серпня 2005 року №10-29/804, наступне нерухоме майно: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Також, 21 квітня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір кредиту №10-29/1752, відповідно до умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 43 300,00 доларів США.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за наведеним договором кредиту, між ПАТ «Укрсоцбанк» (заставодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір від 21 квітня 2006 року №02-10/808, відповідно якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання основного зобов'язання за договором кредиту, наступне нерухоме майно: чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 159,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2013 року по справі №2604/29951/2012 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми у розмірі 812 759,82 грн.

На виконання вказаного рішення суду, видано виконавчий лист від 29 грудня 2013 року №2604/29951/2012, на підставі якого було відкрите виконавче провадження №41901048 та постановою старшого державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ Шеремет Ю.М від 07 лютого 2014 року ВП №41901048 накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_3, у межах суми стягнення та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна яке належить боржнику.

Позивач вважає неправомірним накладення арешту на майно ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження ВП №41901048, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк», враховуючи положення Закону України «Про іпотеку» та укладених іпотечних договорів, має першочергове право на задоволення вартості предмету іпотеки своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами, у тому числі ОСОБА_4

ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає, що оскільки ринкова вартість предмета застави, майже у два рази перевищує заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк», то після його реалізації в порядку виконавчого провадження, вимоги заставодержателя ПАТ «Укрсоцбанк» будуть задоволені у повному обсязі, а залишок коштів буде використано для задоволення вимог стягувача - ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача в частині накладення арешту на майно ОСОБА_3 та оскаржувана постанова відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження» та закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, однак вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивачем була заявлена вимога про зобов'язання відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва винести постанову про звільнення з-під арешту, який накладено в межах виконавчого провадження №41901048, майна ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1), а саме: чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1.

Чинним законодавством України чітко визначено порядок зняття арешту з майна, який накладено постановою державної виконавчої служби, у разі якщо майно, на яке він накладений належить іншій особі.

Так, відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною другою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Отже, однією з підстав прийняття державним виконавцем постанови про зняття арешту з майна є прийняття судом рішення про зняття арешту, а тому самостійно заявлена вимога позивача про зобов'язання прийняти постанову про звільнення майна з-під арешту не ґрунтується на чинному законодавстві України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (адміністративний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Зважаючи, що суд є правозастосовуючим органом, а чинним законодавством встановлена процедура прийняття відповідних рішень державними реєстраторами, судовим рішенням не може бути замінена ця процедура та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, фактично стосуються обґрунтування протиправності постанови про накладення арешту на спірне майно, однак позовна заява не містить вимог про зняття арешту, визнання протиправною чи скасування постанови про арешт майна боржника від 07 лютого 2014 року ВП №41901048.

Посилання позивача на порушення судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 122 КАС України у зв'язку з переходом у письмове провадження, хоча участь у справі прийняли всі сторони, позбавлення права надання додаткових доказів, у зв'язку з переходом до розгляду справи у порядку письмового провадження та порушення строків розгляду справи, суд оцінює критично, оскільки розгляд справи судом у порядку письмового провадження не позбавляє сторону судового спору права подавати до суду додаткові докази. Позивач не був позбавлений права надати суду копію експертного висновку ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ», що датований 28.04.2014, під час розгляду справи в суді першої інстанції. Порушення судом строків розгляду справи не призвело до прийняття по суті неправильного рішення, а тому, з урахуванням положень ст. 200 КАС України, правильне по суті рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Однак, матеріали справи не містять письмових вимог позивача про виконання зобов'язань, згідно кредитних договорів, а також доказів звернення позивача до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з чим, посилання на наявність у ОСОБА_4 перед ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 5 400 000 грн. є передчасним. З викладених підстав, судом також не береться до уваги наявний в матеріалах справи звіт про оцінку майна, наданий позивачем на підтвердження перевищення суми боргу ОСОБА_4 над вартістю майна.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Частина перша статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частина третя статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про недоведеність позивачем перевищення розміру заборгованості боржника - ОСОБА_4перед ПАТ «Укрсоцбанк» вартості предмета застави.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції за результатами розгляду позовної заяви прийнято по суті правильне рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2015 року - без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Ухвала складена в повному обсязі 13.07.2015 року.

.Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.