Справа № 357/3958/15-а
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 357/3958/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Гапоненко А.П. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

02 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 р. та Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області про визнання дій відповідача неправомірними та зобовязання провести перерахунок та виплату доплати до пенсії,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від "23" березня 2015 р. частину позовних вимог залишено без розгляду.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 р. позов задоволено частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на його думку, ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів знаходить, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належить до числа потерпілих від наслідків аварії на ЧАЕС 4 категорії, перебуває на обліку в управлінні ПФУ у Білоцерківському районі і одержує пенсію за віком, в розмір пенсії входить додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, доплата за проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю, допомога, як дитині війни.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно статті 63 вказаного Закону фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. А згідно ч. 1 даної статті громадянам, які працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю, провадиться доплата в розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», розмір додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, особам віднесеним до 4 категорії, має становити 15 % від мінімальної пенсії за віком.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» встановлено підвищення до пенсії дітям війни в розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком.

Проте, всупереч ст. 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідач здійснював виплату у розмірі, визначеному постановами КМУ, що є меншим за розмір, встановлений Законам.

Зі змісту приписів ст. 113 Конституції України випливає, що Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується, зокрема, законами України.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 19.06.2001 року № 9-рп/2001 зауважив, що Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України), а в правовій державі існує сувора ієрархія нормативних актів, відповідно до якої постанови та інші рішення органів виконавчої влади мають підзаконний характер і не повинні викривляти сутність і зміст законів.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що починаючи з 01 січня 2014 року Закон України «Про державний бюджет України на 2014 рік» в редакції Закону України від 06 липня 2014 року не містить жодної норми, яка б обмежувала у 2014 році пряме застосування Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними нормативно-правовими актами, дії відповідача щодо виплати позивачу підвищення до пенсії у розмірі, визначеному постановами КМ України, а не відповідними Законами є неправомірними.

Проте, Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» в редакції Закону України від 31 липня 2014 року, встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статей 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік. Вказана норма набрала чинності з 03 серпня 2014 року.

Таким чином, починаючи з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року щодо спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про соціальний захист дітей війни» без будь-яких обмежень.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про обґрунтованість позовних вимог в частині проведення виплат додаткової пенсії та підвищень до пенсії у розмірі, встановленому ст.ст.39, 51 Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 20.06 2014 року по 02.08.2014 року.

Щодо оскарження ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Пунктом 2 статті 99 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Стаття 100 КАС України зазначає, що адміністративний позов поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Згідно копій фіскального чеку та внутрішнього опису конверта доданих до апеляційної скарги, позивач звернувся до суду 20.12.2014 року. В позовних вимогах позивач просив провести перерахунок його пенсії з 01.01.2014 року.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 99, ст. 100 КАС України, позовні вимоги за період з 01.01.2014 року по 28.05.2014 року подані поза межами строку звернення до суду, та з урахуванням вищезазначених вимог КАС України підлягають залишенню без розгляду, що і було зроблено судом першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що про порушення своїх прав він дізнався з ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.11.2014 року, не можуть бути розцінені в якості поважної причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та прийняті до уваги. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Позовні вимоги стосуються щомісячних виплат, а тому строк коли особа мала дізнатись про порушення своїх прав наступав по закінченню кожного календарного місяця, коли їх отримувала.

Про порушення своїх прав позивач повинна була дізнатися з самого початку неправомірного нарахування пенсії, тобто з 1 січня 2014 року, а тому в даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню в межах шестимісячного строку з дня звернення до суду, оскільки спірні правовідносини є триваючими.

Крім того, доводи апелянта з приводу того, що до вказаних правовідносин не застосовуються строки звернення до суду, встановлені ст. 99 КАС України, посилаючись на Віденську конвенцію про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду» № 334/96-ВР від 12 липня 1996 року положеннями п. п. і) п. а) ч. 1 ст. VI якої встановлено, що строк позовної давності на відшкодування ядерної шкоди, спричиненої тілесному здоров'ю, складає тридцять років з дня ядерного інциденту, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на відміну від положень Конвенції строки, визначені ст.99 КАС України є процесуальними.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 99, ст. 100 КАС України, позовні вимоги за період з 01.01.2014 року по 19.06.2014 року подані поза межами строку звернення до суду, та з урахуванням вищезазначених вимог КАС України підлягають залишенню без розгляду, що і було зроблено судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова та ухвала суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 197, 198, 200, 205 та 206 КАС України, колегія суддів,-

У В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 р. та Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року - залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 р. постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.