Справа № 809/875/14
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 р. Справа № 876/6534/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Гаражного кооперативу «Соколи» та ОСОБА_1 на постанову Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року у адміністративній справі №809/875/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Х-АДВАНС» до Реєстраційної служби Івано - Франківського міського управління юстиції треті особи Гаражний кооператив «Соколи», ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення та зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-АДВАНС» звернулося до суду з позовом до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції треті особи Гаражний кооператив «Соколи», ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення та зобов'язання до вчинення дій.

Постановою Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним та скасовано рішення № 2660501 від 29.05.2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про проведення державної реєстрації прав власності форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 на гараж, що розташований: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_2) за суб'єктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1, відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відкриття реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна.

Зобов'язано Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_2) за суб'єктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, апеляційна скарга подана Гаражним кооперативом «Соколи» в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що позивачем не доведено факту порушення оскаржуваним рішенням відповідача своїх прав, свобод та законних інтересів; право користування земельною ділянкою гаражного кооперативу «Соколи» підтверджувалося договором оренди землі з цільовим призначенням для обслуговування гаражів від 16 березня 2006 року, укладеним терміном на один рік, який є правомірним та ніким не скасованим. Посилається на норми Закону України «Про кооперацію» та зазначає, що відповідачем була здійснена державна реєстрація права власності на нерухоме майно, яке член гаражного кооперативу вніс в якості свого пайового внеску при вступі до Гаражного кооперативу «Соколи». Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Крім того, апеляційна скарга подана третьою особою ОСОБА_1, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Зазначає, що при реєстрації майна (гаражу) на спірній земельній ділянці, державному реєстратору було надано достатній перелік документів для здійснення державної реєстрації нерухомого майна. Крім того вказує на те, що оскільки об'єкт нерухомого майна, збудований до 01.01.2013 року в результаті діяльності гаражного кооперативу, державна реєстрація прав з видачею свідоцтва про право власності на гараж проводилася на підставі заяви члена відповідного кооперативу, до якої додавалася довідка кооперативу про членство в ньому та про повне внесення таким членом пайового внеску. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивачем подано заперечення на апеляційну скарги, в якому зазначає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, прийнятою з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правильним встановленням обставин у справі. Вважає, що всупереч вимог п.4 ч.2 ст.187 КАС України, апеляційні скарги відображають виключно суб'єктивне бачення скаржників щодо предмету оскарження по справі та оскаржуваного ними судового рішення, не містять жодних доказів обґрунтованості таких тверджень та суперечать всім спеціальним нормам чинного законодавства, які регламентують відповідні правовідносини. Не містять вони й будь-яких спростувань встановлених судом першої інстанції обставин. Зокрема зазначає, що за результатами розгляду аналогічних апеляційних скарг, які подавалися Реєстраційною службою, ГК «Соколи» та іншими його членами в аналогічних справах на судові рішення якими аналогічні позовні вимоги ТОВ «Х-Адванс» щодо інших гаражів було задоволено в повному обсязі, рішення судів першої інстанції в справах №809/2883/13-а від 10.01.2014 року, №809/1044/14 від 12.06.2014 року та №809/1079/14 від 12.01.2015 року були залишені судом апеляційної інстанції без змін (ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду по справах №876/1807/14 від 17.12.2014 року, №876/6528/14 від 18.12.2014 року та №876/1312/15 від 04.06.2015 року). По першій з вказаних справ відповідні судові рішення були залишені і за результатами їх перегляду в касаційному порядку ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.03.2015 року по справах К/800/3550/15 та К/800/3024/15, а по інших двох, відповідно до п.5 ч.5 ст.214 КАС України, Вищий адміністративний суд України своїми ухвалами від 22,27 січня та 20 лютого 2015 року у справах К/800/3082/15, К/800/3497/15 та К/800/4502/15 та ухвалою від 25.06.2015 року у справі №К/800/28643/15 відмовив скаржникам у відкритті касаційного провадження (копії частини вище згаданих судових рішень долучено до матеріалів справи на першій стадії судового розгляду даної справи, а останні судові рішення долучено до заперечень). Ухвалами Колегій суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 27.05.2015 року та 12.05.2015 року відповідно, у допуску до провадження Верховного Суду України перших двох справ - скаржникам теж відмовлено (копії судових рішень в матеріалах справи). Просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2008 р. зареєстрованого в реєстрі за №1159 приватним нотаріусом Мачкур А.А., Акціонерне товариство відкритого типу «Родон» прийняло у власність земельну ділянку з усіма обтяженнями і сервітутами за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 6,3201 гектара, кадастровий номер НОМЕР_3. В результаті укладання зазначеного договору було видано державний акт на право власності на земельну ділянку вказану в договорі за Акціонерним товариством відкритого типу «Родон».

Згідно з витягу з рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.07.1998 р. №287 Акціонерному товариству відкритого типу «Родон» надано право тимчасового будівництва автостоянки на власній території перспективного розширення підприємства.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 Товариства з обмеженою відповідальністю «Х-АДВАНС» земельна ділянка площею 6,2207 га, яка розташована по АДРЕСА_2 Івано - Франківської міської ради перейшла у власність позивача на підставі розподільчого балансу від 19.10.2011р.

Згідно наявної в матеріалах справи копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_5.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідачем здійснено державну реєстрацію права власності на гараж НОМЕР_6 в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» №703 від 22.06.2011 року, а саме: без належного документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку; без документу, що відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із п. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У відповідності до п.1 ст.154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 року, із змінами та доповненнями. Також, при розгляді та вирішенні даної адміністративної справи до спірних правовідносин слід застосовувати Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядок надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22.06.2011 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Порядок).

Згідно із ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 даного Закону державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 цього Закону, державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Пунктом 27 Порядку передбачений загальний перелік документів, що можуть підтверджувати виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Так, пунктом 46 Порядку серед документів, які заявник подає органові державної реєстрації прав для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна передбачено необхідність подання документу, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Виключення стосується житлових чи нежитлових приміщень, які є складовими частинами інших житлових будинків, будівель, споруд (їх окремих частин), в яких вони розташовані.

З огляду на те, що гараж НОМЕР_6, державна реєстрація прав на який оскаржується, є окремим об'єктом нерухомого майна, встановлено безпосередньо на землі, а не розташовано в якійсь окремій будівлі чи споруді, про що свідчить наявний в матеріалах справи технічний паспорт, виключення щодо обов'язковості реєстрації речового права на земельну ділянку не може бути поширено на спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 12 Порядку під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями.

Судом встановлено, що реєстраційні дії пов'язанні з реєстрацією гаража НОМЕР_6, проводилися на підставі документів зазначених в картці прийому заяви, що міститься в матеріалах справи.

Таким чином, судом встановлено відсутність при проведенні оскаржуваної реєстрації документу, що посвідчує речове право заявника на земельну ділянку і витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер).

Відповідно до приписів пункту 4 Порядку, у разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Аналогічна умова державної реєстрації міститься в абзаці 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, абзацом 5 пункту 46 того ж Порядку, визначено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заявник, разом з іншими документами, подає органові державної реєстрації прав документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Згідно із статтею 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин усі об'єкти будівництва поділяються на І, II, III, IV і V категорії складності. Категорія складності об'єкта будівництва визначається відповідно до державних будівельних норм та стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об'єкта будівництва.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною другої цієї статті Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до IV і V категорій складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що при проведенні державної реєстрації відповідачу не подавалися документи, які б підтверджували факт введення гаражу НОМЕР_6 в експлуатацію. Також не надано будь-яких інших підтверджуючих доказів про введення об'єкту в експлуатацію, в тому числі й згідно із законодавством, що діяло у 2006 році.

Згідно із Довідкою про право власності на гараж №43/01-04 від 10.04.2013 року, яка видана гаражним кооперативом «Соколи», АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності та збудований в 2006 року. Проте, згідно Витягу із протоколу №7 від 31.03.2013 року про затвердження списку членів/асоційованих членів гаражного кооперативу «Соколи» - ОСОБА_1 вступив до кооперативу лише 31.03.2013 року.

Оскільки будь-яка діяльність гаражного кооперативу, відповідно до вимог чинного законодавства, базується виключно на вступних та пайових внесках його учасників, наведене свідчить проте, що на момент будівництва третя особа ОСОБА_1 учасником кооперативу не був, а став ним тільки через 7 років.

Будь-яких документів, які б підтверджували чи посвідчували час та спосіб придбання третьою особою - ОСОБА_1 об'єкту спірної реєстрації в гаражного кооперативу «Соколи» суду не представлено, а про їх існування не повідомлено.

Таким чином, у зв'язку із відсутністю будь-яких документів, які б підтверджували введення в експлуатацію гаража НОМЕР_6, суд першої інстанції дійшов вірного висновку проте, що відповідачем порушено вимоги пунктів 4 та 46 Порядку, у спосіб здійснення державної реєстрації прав на гараж, який не введений в експлуатацію у визначеному законом порядку.

Крім того, відсутність, на момент вчинення відповідачем спірних реєстраційних дій, будь-яких документів, які б могли підтвердити наявність у третіх осіб речового права на земельну ділянку додатково підтверджується постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2013 року в справі №909/538/13, залишеною в силі Постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2014 року, згідно з якою гаражному кооперативу «Соколи» відмовлено в укладенні додаткової угоди оренди земельної ділянки по АДРЕСА_2, а також постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2014 року в справі № 909/837/13, якою залишено в силі рішення господарського суду Івано-Франківської області згідно з яким відмовлено в задоволенні позову гаражного кооперативу «Соколи» про визнання за гаражним кооперативом «Соколи» права на користування земельною ділянкою площею 6,2207 га для колективного гаражного будівництва, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також , адреса спірної реєстрації об'єкту нерухомого майна у вигляді гаражу:АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що місцезнаходження гаражного кооперативу «Соколи», як юридичної особи, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який було заявлено до державної реєстрації фактично та згідно з поданими до реєстрації документами, знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Водночас, згідно з дослідженим в судовому засіданні, Державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_7, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 25.10.2012 року за вищенаведеною адресою, а саме: АДРЕСА_2 знаходиться земельна ділянка площею 6,2207 га, яка належить позивачу на праві приватної власності. Цільове призначення даної земельної ділянки - для обслуговування гаражної стоянки автомобілів.

Документ, що підтверджував би присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, третьою особою не подавався.

Натомість державним реєстратором при проведенні державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на гараж НОМЕР_6, всупереч вимог Порядку та адресної інформації, відображеної в поданих для реєстрації документах, присвоєно об'єкту нову адресу: АДРЕСА_1.

Аргументованих доводів щодо наявності правових підстав для присвоєння спірному об'єкту нової адреси та проведенню за цією адресою перевірки щодо наявності обтяжень, ні представником відповідача ні представниками третіх осіб суду не надано.

Посилання відповідача на рекомендації, викладені в листі Державної реєстраційної служби України від 15.04.2013 року за №165/06-15-13 «Щодо видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна» судом до уваги не беруться, оскільки згідно з вказаним листом, Державна реєстраційна служба України не звільняє заявника від обов'язку подати весь перелік документів визначених пунктами 46 та 48 Порядку, в тому числі, документ що посвідчує речове право на земельну ділянку, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси тощо.

За змістом абзацу другого та третього пункту 1 листа, виключення з цього правила може мати місце, коли об'єкти нерухомого майна, збудовані в результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, за умови, що на певну частину таких об'єктів до 01.01.2013 року оформлено та зареєстровано право власності. Лише в цьому випадку державна реєстрація могла б бути проведена на підставі вказаних відповідачем документів.

Таким чином, вказаним листом Державна реєстраційна служба України дає можливість застосування так званої «спрощеної процедури» за наявності двох умов: 1) об'єкт нерухомого майна повинен бути збудований у результаті діяльності відповідного кооперативу, в даному випадку - гаражного кооперативу «Соколи»; 2) на певну частину аналогічних об'єктів в тому ж кооперативі до 01.01.2013 року повинно бути оформлене та зареєстроване право власності в порядку, визначеному чинним законодавством.

Належних доказів, що спірний гараж НОМЕР_6 як об'єкт нерухомого майна збудований в результаті діяльності гаражного кооперативу «Соколи» в 2006 році чи в інший час, суду не представлено, що свідчить про відсутність першої передумови для застосування вище визначеної процедури.

Що стосується другої умови для можливості застосування «спрощеної процедури» реєстрації, то судом встановлено, що перші реєстраційні дії щодо реєстрації гаражів за адресою: гаражний кооператив «Соколи», м. Івано-Франківськ датовані 21.05.2013 року.

Крім цього, суд, керуючись принципом законності зазначає, що вказаний лист не має ознак нормативно-правового акту, носить рекомендаційний характер та не може застосовуватися всупереч вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22.06.2011 року.

У відповідності до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним з шляхів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у відповідності до ст. 393 Цивільного кодексу України.

Аналогічне право оскаржити до суду дії державного реєстратора визначено частиною другою статті 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 року та повністю кореспондується з приписами ст. 393 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою.

Згідно ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Так, відповідно до вимог пункту 2.6 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» № 3502/5 від 12.12.2011 року, державний реєстратор, який провів державну реєстрацію прав, на підставі рішення суду про скасування державної реєстрації прав, що набрало законної сили, приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на встановлені судом обставини, які підтверджені належними доказами, та вищевказані правові норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем здійснено державну реєстрацію права власності на гараж НОМЕР_6 в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» №703 від 22.06.2011 року, тому оскаржуване рішення підлягає до скасування, як таке, що беззаперечно вплинуло на обсяг прав та обов'язків позивача, як власника відповідної земельної ділянки.

Доводи апелянтів про те, що у спірних правовідносинах відсутнє порушення інтересів позивача, а відтак і права, яке підлягає судовому захисту, оскільки враховуючи спеціальний правовий механізм регулювання земельних відносин в Україні, визначений Земельним Кодексом, земельна ділянка, як об'єкт нерухомості, не відноситься до майна, самовільне та безпідставне використання якого можливе без обмеження і порушення прав інших осіб, зокрема тих, у володінні чи користуванні яких перебуває дана ділянка.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що без забезпечення внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж НОМЕР_6 не буде дотримано ефективного способу захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з приписами частини 1 статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Крім цього, відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Однією з вимог принципу верховенства права є захист від свавілля, і це означає, що втручання у права людини повинно підлягати ефективному контролю. Щонайменше це має бути судовий контроль, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури (п. 55 рішення від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини»). У зв'язку із судовим контролем важливою є вимога про доступ до суду. Серед іншого, вона означає, що з юрисдикції судів не можна вилучати будь-які позови, так само не можна надавати певним категоріям осіб імунітети від судових позовів (п. 65 рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства»).

Крім іншого, у справі «Олссон проти Швеції» зазначається, що для забезпечення відповідності принципу верховенства права необхідне існування у внутрішньому праві відповідних заходів захисту проти довільного втручання публічної влади у здійснення права (пункт 61 рішення від 24.03.88 року у справі «Олссон проти Швеції»).

Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення від 18 липня 2006 року), - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів заявника.

Згідно положень вищевказаної практики Європейського Суду з прав людини, Суд оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, звертає увагу на наступне.

Згідно зі статтею 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційних скаргах доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Гаражного кооперативу «Соколи» та ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року у адміністративній справі №809/875/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

В.М. Каралюс