Справа № 804/6516/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015 р. Справа № 804/6516/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретар судового засідання за участю представників сторін: від позивачаОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Апостолівської районної адміністрації, третя особа: ОСОБА_5 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування розпорядження №Р-128/0/269-15 від 17.04.2015р., -

ВСТАНОВИВ:

21.05.2015р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до Апостолівської районної адміністрації, третя особа: ОСОБА_5 та просить:

- визнати протиправними дії виконуючої обовязки голови Апостолівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо винесення розпорядження №Р-128/0/269-15 від 17.04.2015р.;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження виконуючої обовязки голови Апостолівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо винесення розпорядження№Р-128/0/269-15 від 17.04.2015р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюване розпорядження про встановлення опіки над дитиною ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначення опікуном ОСОБА_5 є протиправним і таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що при його прийнятті не було дотримано вимог ч.4 ст.63 ЦК України та не враховано те, що позивач також перебуває у родинних відносинах з дитиною, ОСОБА_6 10.10.2005р.н., який є внуком позивачки, при цьому, не враховано, що після загибелі батьків дитини, над дитиною була встановлена тимчасова опіка, тимчасовим опікуном було призначено чоловіка позивачки ОСОБА_7 громадянина ОСОБА_8, дитина мешкала разом з позивачкою та її чоловіком у м. Санкт-Петербурзі, позивачка займалася лікуванням дитини після дорожньо-транспортної пригоди у якій загинули батьки дитини - син та невістка позивачки. При цьому, позивач вказує і на те, що у порушення ст.12 Конвенції Організації Обєднаних Націй «Про права дитини», ратифікованою постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91р., ст.ст.42, 43 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008р. №866 відповідачем під час прийняття оспорюваного розпорядження не було враховано бажання дитини, відповідна бесіда з дитиною не проводилась працівниками відповідача, відповідної довідки про проведення такої бесіди з дитиною не складалось у звязку з перебуванням у цей час дитини у м. Санкт-Петербурзі, Російської Федерації, де дитина до моменту загибелі батьків проживала та навчалася в одній із шкіл м. Санкт-Петербурга тривалий час останні 5 років. Також, позивач посилається і на те, що відповідачем безпідставно було відмовлено у призначенні опікуном саме її з підстав того, що вона ні би то постійно проживає у м. Санкт-Петербурзі (ОСОБА_8) у звязку з чим не може бути поставлена на облік потенційних опікунів в службі у справах дітей, оскільки згідно ст.63 ЦК України фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. За викладеного, позивачка просила визнати протиправними дії посадової особи відповідача щодо винесення вказаного вище розпорядження та визнати протиправним і скасувати оспорюване розпорядження відповідача.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 10.07.2015р. без поважної причини не зявився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином особисто у судовому засіданні, яке відбулося 06.07.2015р., що підтверджується розпискою представника відповідача, наявною у справі (а.с.261).

Разом з тим, представник відповідача, яка була присутня у судовому засіданні 06.07.2015р., проти позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що твердження позивача про порушення відповідачем ч.4 ст.63 ЦК України не відповідає дійсності з огляду на те, що ОСОБА_5 є рідною тіткою ОСОБА_6, а отже, відноситься до саме тих осіб, які перебувають із підопічним у родинних відносинах, тому має законне та переважне право бути його опікуном. Окрім того, представник відповідача вказує на те, що ч.2 ст. 1 Конвенції, на яку посилається позивач, взагалі не існує, а стосовно посилань на ст.12 Конвенції ООН «Про права дитини», то згідно п.3.1 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сімї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоровя, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999р. за №34/166/131/88 бажання підопічного ураховується за умови досягнення дитиною відповідного віку, а саме: 10 років, в той час як на момент винесення оспорюваного розпорядження ОСОБА_6, 10.10.2005р.н. ще не виповнилося 10-ти років, а тому вважає, що при прийнятті розпорядження державна адміністрація діяла в межах та у спосіб, передбачені діючим законодавством України, що регулює дані правовідносини. Також, представник відповідача вказала на те, що позивач подала заяву про опіку над дитиною уже після завершення процедури оформлення опікунства та така процедура призупинена бути не може з урахуванням того, що позивач не має ні постійної роботи, ні постійного місця проживання(а.с.81-84).

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання 10.07.2015р. також не зявилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена особисто під розписку в судовому засіданні 06.07.2015р., однак засобами електронного звязку на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.262, 269).

У судовому засіданні 06.07.2015р. третя особа проти позову заперечувала, у письмових запереченнях просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на ті ж обставини, що і відповідач посилається у письмових запереченнях, письмові заперечення надані третьою особою містять аналогічний зміст із запереченнями відповідача (а.с.118-121).

Згідно ч.4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

За приписами ч.4 ст.128 вказаного Кодексу, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи наведене, подану третьою особою заяву про розгляд справи за її відсутності, належне повідомлення представника відповідача про дату, час і місце судового розгляду справи, строки розгляду і вирішення спору, встановлені ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представника відповідача та третьої особи у відповідності до вимог ч.4 ст.122, ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України на підставі наявних у справі доказів та з урахуванням наданих усних пояснень представником відповідача та третьою особою в судовому засіданні 06.07.2015р.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 10.07.2015р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у даній справі.

14.04.2015р. у звязку зі смертю батьків малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, (мати ОСОБА_9 померла 17.03.2015р., батько ОСОБА_10 помер 17.03.2015р. згідно свідоцтв про смерть серії І-КИ №617881, І-КИ №617880 від 17.03.2015р.) тітка дитини ОСОБА_5 звернулася до органів опіки і піклування з заявою про призначення її опікуном над дитиною (а.с.85).

За результатами розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_5, 17.04.2015р. Апостолівською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження за №Р-128/0/269-15 «Про встановлення опіки над дитиною ОСОБА_6» за яким було призначено опікуном над ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с.87).

Позивач вважає, що вищевказане розпорядження відповідачем було прийнято з порушенням вимог ч.4 ст.63 ЦК України, ст.ст.42,43 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008р. №866, ст.12 Конвенції ООН «Про права дитини», оскільки при прийнятті вказаного розпорядження не було враховано бажання дитини, не враховано родинні відносини позивачки з дитиною, те, що дитина тривалий час проживала на території ОСОБА_8 у м.Санкт-Петербурзі разом зі своїми батьками, відвідувала одну із шкіл у м.Санкт-Петербурзі, а в подальшому після смерті батьків дитина мешкала з позивачкою та її чоловіком ОСОБА_7 громадянином РФ, який оформив тимчасову опіку над ОСОБА_6, а позивач здійснювала лікування дитини у медичних закладах після дорожньо-транспортної пригоди та опікувалася дитиною, в той час як тітка дитини ОСОБА_5 жодної участі в утриманні та у лікуванні дитини не приймала, а тому вважає, що саме вона має переважне право на опіку над дитиною, яка є бабусею ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заслухавши представників сторін, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного.

За приписами п.9 ст. 23 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до повноважень місцевої державної адміністрації у галузі соціального забезпечення та соціального захисту населення віднесено, зокрема, вирішення питання щодо встановлення опіки і піклування,створення передбачених законодавством умов для виховання та/або

влаштування дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав,

хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, щодо захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей.

Згідно ч.1 ст.56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу ст.61 ЦК України.

У відповідності до ч.2,ч.3,ч.4 ст.63 ЦК України передбачено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою.

Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника.

При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного.

Згідно науково-практичного коментаря вказаної норми зазначено, що, як правило, опікун або піклувальник призначається із числа родичів, осіб, які мають родинні звязки з підопічним. При встановленні опіки над дитиною, дитина має право на висловлення своєї думки. Згідно з правилами опіки та піклування переважне право серед кількох осіб, які бажають стати опікунами чи піклувальниками над однією і тією ж дитиною, надається:родичам дитини незалежно від місця їх проживання; особам, у сімї яких проживає дитина на час, коли стосовно неї виникли підстави щодо встановлення опіки і піклування.

За приписами п.3.1 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сімї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоровя, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999р. за №34/166/131/88 ( далі Правила опіки і піклування) передбачено, що при призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов'язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

Переважне право серед кількох осіб, які бажають стати опікунами чи піклувальниками над однією і тією ж дитиною,надається: родичам дитини незалежно від місця їх проживання; особам, у сім'ї яких проживає дитина на час, коли стосовно

неї виникли підстави щодо встановлення опіки чи піклування.

Також і п.42, п.43 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008р. №866 (далі Порядок №866) встановлено, що опіка, піклування над дитиною встановлюється рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом.

Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника.

У разі призначення опікуна, піклувальника враховується бажання дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування. Бесіда з дитиною проводиться працівником служби у справах дітей з урахуванням її віку, обставин, за яких вона втратила батьківське піклування, не принижуючи гідність дитини та осіб, які виявили бажання взяти її під опіку, піклування. За результатами бесіди складається довідка.

Статтею 12 Конвенції про права дитини, (20 листопада 1989 року) схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995р., яка ратифікована постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91р. визначено, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Отже, із системного аналізу вищенаведених норм чинного вищенаведеного законодавства, можна дійти висновку, що під час прийняття розпорядження про призначення опікуном на відповідача покладено обовязки та повноваження щодо виявлення родичів дитини, зясування бажання дитини шляхом проведення відповідної бесіди з дитиною та за результатами такої бесіди складання довідки, а також зясування особистих стосунків між дитиною та близькими родичами, які виявили бажання на оформлення опікунства над дитиною з урахуванням того, що переважне право на опікунство мають близькі родичі дитини незалежно від місця їх проживання; особам, у сім'ї яких проживає дитина на час, коли стосовно неї виникли підстави щодо встановлення опіки чи піклування.

Між тим, у ході судового розгляду справи із наданих суду документів та із пояснень представника відповідача та третьої особи було встановлено, що під час прийняття оспорюваного розпорядження 17.04.2015р. відповідачем не було дотримано вищенаведених норм ст.63 ЦК України та ст. 12 Конвенції про права дитини, відповідна бесіда працівниками відповідача з дитиною - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 не проводилась та відповідна довідка у порядку, встановленому п.43 Порядку №866 посадовими особами відповідача не складалася, що підтверджено представником відповідача у судовому засіданні.

При цьому, суд критично оцінює надані заяви дитини ОСОБА_6, 10.10.2005р. народження, які були написані дитиною власноручно про те, що вона бажає проживати зі своєю тіткою ОСОБА_5 з огляду на те, що зі змісту вказаних двох заяв вбачається, що вони, у силу того, що дитині виповнилося лише 9 років 5 місяців та в силу його розумових здібностей, написані під диктовку, заяви написані 04.06.2015р., тобто після прийняття оспорюваного розпорядження 17.04.2015р. (а.с.115-116).

Окрім того, відібрання такої заяви у дитини службою у справах дітей суперечить та не передбачено нормами вищенаведеного чинного законодавства України, а тому зазначені копії заяв не можуть бути належними та допустимими доказами у розумінні ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки вони отримані з порушенням закону та у такому випадку не беруться судом до уваги.

Також, при прийнятті оспорюваного розпорядження відповідачем не було враховано, що дитина після дорожньо-транспортної пригоди та загибелі батьків знаходилася під тимчасовою опікою чоловіка позивачки - громадянина ОСОБА_8 ОСОБА_7, дитина знаходилася на території Російської Федерації у м. Санкт-Петербурзі разом зі своєю бабусею ОСОБА_3 де проводилось її лікування після дорожньо-транспортної пригоди та можливості позивачки щодо її опіки над онуком відповідачем при прийнятті відповідного розпорядження не були враховані, незважаючи на те, що відповідачеві при прийнятті оспорюваного розпорядження було відомо про звернення позивачки з заявою про призначення її опікуном над дитиною та відповідачеві були відомі обставини щодо наявності у дитини рідного дідуся ОСОБА_11 1959р.н., який мешкає у м.Апостолове, вул. Дзержинського, 105 та рідної бабусі ОСОБА_3, 1967р.н., яка зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено представником відповідача та копією наявної в матеріалах довідки міського голови від 14.04.2015р. №415 (а.с.107).

Також представник відповідача не змогла пояснити суду на підставі чого вона внесла відомості про те, що дитина не спілкується з позивачкою до облікової картки дитини, з урахуванням того, що станом на момент прийняття рішення відповідачем, дитина знаходилася на території Російської Федерації під тимчасовою опікою чоловіка позивачки ОСОБА_7 та дитина у вказаний час перебувала на утриманні позивачки та її чоловіка про що, як зазначила представник відповідача, їй було відомо.

Представник відповідача у судовому засіданні не змогла пояснити і причини не врахування бажання дитини з урахуванням стосунків між дитиною та позивачкою та з урахуванням того, що дитина тривалий час останні 5 років проживала зі своїми батьками на території Російської Федерації, відвідувала там шкільний заклад та після смерті батьків знаходилася під тимчасовою опікою рідної бабусі позивачки у справі та її чоловіка громадянина РФ ОСОБА_7 при прийнятті оспорюваного розпорядження у відповідності до вимог ст.63 ЦК України та ст.12 Конвенції про права дитини.

Згідно ч. 2 ст. 71 цього Кодексу визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Представник відповідача у ході судового розгляду справи не надала жодних доказів та не навела жодних підстав, які б свідчили про законність та обґрунтованість прийняття оспорюваного розпорядження з урахуванням того, що бажання дитини при прийнятті вказаного рішення не було враховано, не враховано, що дитина на момент перевірки, проживала у сімї позивачки, не зясовано стосунки між родичами, у тому числі стосунки із позивачкою, яка також претендувала на опіку над дитиною, виходячи з того, що переважне право на опікунство мають близькі родичі дитини незалежно від місця їх проживання; особам, у сім'ї яких проживає дитина на час, коли стосовно неї виникли підстави щодо встановлення опіки чи піклування згідно до вимог ст.63 ЦК України, п.3.1 Правил опіки і піклування.

При цьому, судом не можуть бути прийняті до уваги доводи представника відповідача про те, що вона під час прийняття оспорюваного розпорядження спілкувалася з дитиною по телефону з огляду на те, що відповідних належних та допустимих доказів суду не надано та такі дії відповідача не передбачені та суперечать вищенаведеним нормам ст.63 ЦК України, Порядку №866 та нормам Правил опіки і піклування.

Також суд критично ставиться до висновків у оспорюваному розпорядженні про те, що ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно з огляду на те, що згідно з переліком документів, які надавалися третьою особою ОСОБА_5 14.04.2015р. до заяви про призначення її опікуном ОСОБА_6, відсутня була характеристика на третю особу, що підтвердила і представник відповідача у судовому засіданні посилаючись на те, що така характеристика була надана на вимогу відповідача лише після надходження позову до суду 05.06.2015р., що видно також і зі змісту відповідної характеристики (а.с.109).

Не може бути прийнята до уваги і копія характеристики учня ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4 без дати, без номера з огляду на те, що вказана характеристика не стосується прав та інтересів дитини-сироти ОСОБА_6, 10.10.2005р.народження та фактично стосується характеристики третьої особи ОСОБА_5, яка також не надавалась до органів опіки та піклування при прийнятті оспорюваного розпорядження, що підтверджено представником відповідача.

Як зазначила представник відповідача вказані характеристики зі школи та з місця роботи третьої особи були надані після отримання даного позову відповідачем для суду.

Є безпідставними також і доводи представника відповідача про те, що у відповідності до п.3.1 Правил опіки і піклування, побажання самої дитини враховується лише за умови, коли дитині виповнилося 10 років, тоді як ОСОБА_6, 10.10.2005р.народження не виповнилося 10-ти років на час прийняття оспорюваного розпорядження, оскільки норми ст.63 ЦК України та ст.12 Конвенції про права дитини, які мають вищу юридичну силу, таких застережень не містять та згідно ч.4, ч.6 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акту закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору, тобто, в даному випадку, підлягають застосуванню норми Конвенції ООН Про права дитини.

Виходячи з наведеного, та з метою недопущення порушення прав та інтересів при встановленні опіки над дитиною - ОСОБА_6, 10.10.2005р. народження, якому виповнилося на момент прийняття оспорюваного розпорядження 9 років 5 місяців, з урахуванням того, що у цьому віці дитина може уже сформулювати свою думку, власні погляди та висловити свої бажання, відповідач при прийнятті оспорюваного розпорядження повинен був дотриматися норм ст.63 ЦК України та ст.12 Конвенції про права дитини щодо врахування думки дитини виходячи з того, що норми цих законів мають вищу юридичну силу та з урахуванням дотримання прав і інтересів дитини, оскільки відповідач повинен діяти лише в інтересах дитини, тоді як відповідачем було прийнято оспорюване розпорядження 17.04.2015р., тобто протягом 3 днів після звернення ОСОБА_5 14.04.2015р. без зясування усіх обставин, встановлених ст.63 ЦК України, ст.42,43 Порядку №866 та ст.12 Конвенції про права дитини.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.3 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши дії відповідача вчинені у ході прийняття оспорюваного розпорядження, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваного розпорядження відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законів України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у звязку з чим позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування розпорядження Апостолівської районної державної адміністрації №Р-128/0/269-15 від 17.04.2015р. підлягають задоволенню.

При цьому, виходячи з норм ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України за якою передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним та скасування рішення субєкта владних повноважень або прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень субєкта владних повноважень, суд приходить до висновку, що належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування оспорюваного розпорядження без визнання дій відповідача протиправними, виходячи з того, що судом надається правова оцінка діям відповідача у межах розгляду спору про визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення з урахуванням вимог ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтями 7, 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що принципами здійснення правосуддя в адміністративній справі є: верховенство права, законність, рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та Законів України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, слід стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 73 грн. 08 коп. понесені нею згідно квитанції №72 від 18.05.2015р. (а.с.3).

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122,128, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Апостолівської районної адміністрації, третя особа: ОСОБА_5 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування розпорядження №Р-128/0/269-15 від 17.04.2015р. задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Апостолівської районної державної адміністрації №Р-128/0/269-15 від 17.04.2015р. «Про встановлення опіки над дитиною ОСОБА_6».

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 (53802, Дніпропетровська область, м.Апостолове, вул. Чапаєва,42) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 73 грн. 08 коп. (сімдесят три грн.. 08 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст.ст.183-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 14.07.2015р.

Суддя ОСОБА_1