Справа № 815/6535/14
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/6535/14

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайський» до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014 року ТОВ «Дунайський» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ізмаїльської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № від 28.10.2014р. в частині суми завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 2 119 924 грн., скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 28.10.2014р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підприємством не було допущено порушень, відображених в акті перевірки, які, на думку відповідача, призвели до завищення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на суму 2 119 924 грн., заниження податку на додану вартість на 15730 грн. та завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 93334 грн. Податковому органу в перший день здійснення перевірки було надано всі без виключення первинні фінансово-господарські та бухгалтерські документи, у зв'язку з чим висновки податкової інспекції про надання документів в неповному обсязі є безпідставними. В акті перевірки ОДПІ зробила безпідставний висновок про відображення ТОВ «Дунайський» в податковій звітності правових відносин з суб'єктами господарювання без мети реального настання правових наслідків, так як відповідачем не представлено жодного доказу про відсутність поставок товарів (надання послуг) за договорами з ТОВ «Ферко» та ТОВ «Логос Ойл». Твердження ДПІ про те, що уточненою декларацією від 09.09.2014р. підприємством задекларовано від'ємне значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток попереднього звітного періоду станом на 01.10.2011р. в розмірі 275 709 грн. не відповідає дійсності, оскільки декларування від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток попереднього звітного періоду в сумі 275 709 грн. було здійснено під час подання звітності в 2011 році.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2015р. позов ТОВ «Дунайський» задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Ізмаїльської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області № від 28.10.2014р. в частині зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 2 119 924 грн. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Ізмаїльської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області № та № від 28 жовтня 2014 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення суд дійшов висновку, що вказуючи про продаж позивачем виготовленої продукції за цінами нижче її собівартості посадові особи відповідача вдалися до визначення матеріальної складової виготовленої продукції у спосіб, який не передбачено ПК України, оскільки Кодекс пов'язує визначення доходу з договірною (контрактною) вартістю товарів/послуг, яка повинна відповідати рівню звичайних цін, а не собівартості продукції. Здійснення продажу виноматеріалів позивачем за ціною, нижчою її собівартості, обумовлено економічними чинниками, що склалися на ринку, відтак операції з продажу продукції за ціною, що нижче собівартості, не можна вважати здійсненою поза межами господарської діяльності позивача та не в оподатковуваних операціях. Також, суд дійшов висновку, що ТОВ «Дунайський» доведено належними первинними документами факт придбання товарів у контрагентів ТОВ «Логос Ойл» та ТОВ «Ферко», а недотримання окремих елементів форми вказаних первинних документів, на які посилається відповідач, не є підставою для їх неврахування при дослідженні господарських операцій.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, Ізмаїльська ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нову постанову, якою позов ТОВ «Дунайський» залишити без задоволення. В своїй скарзі апелянт зазначає, що в порушення вимог п.138.4 ст.138 ПК України товариством завищено суму витрат собівартості реалізованої продукції по р.05.1 декларації про прибуток за період з 01.10.2011р. по 31.12.2013р., а саме: необґрунтовано віднесено до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, собівартість реалізованої готової продукції, по якій не визнано доходи від реалізації такої готової продукції. На думку апелянта, судом не надано належної правової оцінки відомостям, які містяться в актах інших податкових інспекції про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача ТОВ «Логос Ойл» та ТОВ «Ферко».

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу Ізмаїльської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області №720 від 27.08.2014р., відповідно до п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, ст.77 Податкового кодексу України, у період з 10.09.2014р. по 30.09.2014р. податковими ревізорами-інспекторами відповідача було проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Дунайський» (код за ) з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011р. по 31.12.2013р., за результатами якої складено акт перевірки №1904/15-02-22/32319636 від 07 жовтня 2014 року.

У висновках акту перевірки вказується на порушення позивачем:

- п.44.1 ст.44, п.п.135.5.5 п.135.5 ст.135, п.138.2, п.138.4 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податку на прибуток на загальну суму 2 221 924 грн.;

- п.44.1 ст.44, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.10 ст.201, п.200.1, п.200.2, п.200.3 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 15 730 грн. (в т.ч. у грудні 2012 року на суму 4223 грн., у січні 2013 року на суму 11507 грн.) та завищення суми бюджетного відшкодування по декларації з ПДВ за жовтень 2012 року у розмірі 93 334 грн.

28 жовтня 2014 року, на підставі акту перевірки №1904/15-02-22/32319636 від 07.10.2014р., Ізмаїльська ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області прийняла податкові повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу збільшила суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на 19 663 грн. (в т.ч. за основним платежем - 15730 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 3933 грн.);

- №, яким позивачу зменшила суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в розмірі 2 221 924 грн.;

- №, яким товариству зменшила суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з податку на додану вартість у розмірі 140 001 грн. (з яких 93334 грн. - сума завищення бюджетного відшкодування, 46667 грн. - штрафні санкції).

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями № та № від 28 жовтня 2014 року, а також податковим повідомленням-рішенням № від 28 жовтня 2014 року в частині завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 2 119 924 грн. позивач звернувся з даним позовом до суду.

Перевіряючи правомірність податкових повідомлень-рішень Ізмаїльської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області від 28.10.2014р. № та № (щодо донарахування податку на додану вартість та зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість) колегія суддів виходить з наступного.

В акті перевірки №1904/15-02-22/32319636 від 07.10.2014р. зазначено, що проведеною перевіркою відображеного показника за перевіряємий період в сумі 5722205 грн. на підставі договорів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, податкових накладних, реєстрів отриманих податкових накладних, банківських документів, журналу-ордеру і відомостей по рахунку 631 встановлено завищення задекларованих ТОВ «Дунайський» показників у рядку 10.1 Декларації «придбання з податком на додану вартість на митній території України товарів (послуг) та основних фондів з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку для здійснення операцій» на суму 109064 грн. (у т.ч. за квітень 2012 року на суму 16666,67 грн., травень 2012 року на суму 76666,67 грн., жовтень 2012 року на суму 5243,33 грн., січень 2013 року на суму 10486,65 грн.). ТОВ «Дунайський» включено до податкового кредиту суми податку на додану вартість по отриманих від контрагентів товарів, по яких не доведено їх фактичне постачання на загальну суму 109063 грн., у тому числі по взаємовідносинах з ТОВ «Ферко» у сумі 93333,34 грн. та по взаємовідносинах з ТОВ «Логос Ойл» в сумі 15729,98 грн. По зазначених постачальниках Ізмаїльською ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області отримано від ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві акт №1854/26-59-22-01/31681342 від 13.11.2013р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «Ферко» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.01.2012р. по 30.09.2013р.» та від Білгород-Дністровської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області акт №19/22-08-15/37784466 від 30.08.2013р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Логос Ойл» щодо підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Панмалія» за серпень-листопад 2012 року». Вказаними актами встановлено: відсутність у контрагентів позивача необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності; ТОВ «Ферко» має стан 9 - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням; операції між ТОВ «Логос Ойл» та контрагентами-постачальниками та покупцями не містять у суті своїй розумних економічних або інших причин.

Також, в акті перевірки №1904/15-02-22/32319636 від 07.10.2014р. зазначено, що за даними «Системи автоматизованого співставлення в розрізі контрагентів на рівні Міністерства доходів і зборів України, між сумами податкових зобов'язань та податкового кредиту по податку на додану вартість» розбіжності між сумами податкового кредиту ТОВ «Дунайський» та сумами податкових зобов'язань ТОВ «Логос Ойл» становлять 10486,66 грн.; до перевірки позивачем не надано товарно-транспортної накладної або іншого документу, який підтверджує фактичне переміщення придбаного товару; товарно-транспортні накладні про отримання від ТОВ «Логос Ойл» компоненту палива пічного складені з порушенням діючого законодавства, а у видаткових накладних відсутнє посилання на довіреність, на підставі якої постачальник відпустив ТМЦ.; не надано паспортів виробника, сертифікатів якості або будь-яких інших підтверджуючих документів, відповідно до яких можливо встановити виробника палива пічного та термозброжувачів. У зв'язку з цим, перевіряючі дійшли висновку, що з наданих до перевірки документів неможливо встановити фактичне отримання ТОВ «Дунайський» товарно-матеріальних цінностей саме від постачальників ТОВ «Ферко» і ТОВ «Логос Ойл».

Відповідно до п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Кодексу податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби (п. 201.2 ст.201 ПК України).

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст.201 ПК України).

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення витрат підприємства до складу валових та сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Факт вчинення певних господарських операцій, та правомірність подальшого відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку, можливо досліджувати лише на підставі вивчення первинних документів платника податків.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для відображення у бухгалтерському обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують та підтверджують факти здійснення господарських операцій і які повинні мати визначені цим Законом та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, обов'язкові реквізити.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2012 року між ТОВ «Дунайський» (Покупець) та ТОВ «Ферко» (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу №24/04/12, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар - обладнання, визначене в додатку до цього договору.

Зазначений договір підписано директорами підприємств, які мали повноваження на укладення угод, їх підписи завірені відповідними печатками підприємств.

Згідно вказаного договору ТОВ «Дунайський» придбало у ТОВ «Ферко» 10 термозброжувачів, 2002 року випуску, за ціною 56000 грн. за одиницю на загальну вартість 560000 грн.

В підтвердження виконання умов вказаного договору в матеріалах справи містяться: податкові накладні №146 від 28.04.2012р. на суму 50000 грн. (в т.ч. ПДВ 8333,33 грн.), №39 від 04.05.2012р. на суму 50000 грн. (в т.ч. ПДВ 8333,33 грн.), №136 від 23.05.2012р. на суму 270000 грн. (в т.ч. ПДВ 45000 грн.), №38 від 15.05.2012р. на суму 140000 грн. (в т.ч. ПДВ 23333,33 грн.) та №145 від 25.04.2012р. на суму 50000 грн. (в т.ч. ПДВ 8333,33 грн.); видаткова накладна №523 від 31.05.2012р.; виписки по банківському рахунку ТОВ «Дунайський»; акти приймання-передачі (внутрішнього переміщення) 10 термозброжувачів на ТОВ «Дунайський».

В матеріалах справи, також, містяться договір про надання транспортних послуг №28/05-12 від 28.05.2012р., укладений між позивачем (як замовником) та ТОВ «Лад» (як виконавцем), а також товарно-транспортні накладні №№ 1, 2, 3, 4, 5 від 31.05.2012р., які підтверджують перевезення придбаних ТОВ «Дунайський» у ТОВ «Ферко» термозброжувачів зі складу постачальника (м.Арциз) до місцезнаходження покупця (вул. Леніна, 63 с.Новомиколаївка Кілійського району). Зазначене спростовує доводи апелянта про відсутність у ТОВ «Дунайський» документів, які б підтверджували транспортування придбаного у ТОВ «Ферко» товару.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи податкового органу про відсутність у позивача паспортів виробника термозброжувачів, на підставі яких можливо було б встановити виробника, оскільки копії таких паспортів містяться в матеріалах справи.

28 грудня 2011 року між ТОВ «Дунайський» (Покупець) та ТОВ «Логос Ойл» (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу №2812-01, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар - компонент палива пічного.

Зазначений договір підписано директорами підприємств, які мали повноваження на укладення угод, їх підписи завірені відповідними печатками підприємств.

В підтвердження виконання умов вказаного договору в матеріалах справи містяться: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, виписки з рахунку у банку по розрахунках з ТОВ «Логос Ойл». Зазначені документи надавались позивачем під час проведення перевірки.

Додатково на підтвердження операцій з придбання у ТОВ «Логос Ойл» товару - компонент пічного палива позивачем надано до суду паспорт на паровий котел, для експлуатації якого куплено даний товар, а також акти списання компоненту пічного палива.

В поданій апеляційній скарзі Ізмаїльська ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області посилається на те, що надані позивачем в підтвердження транспортування придбаного у ТОВ «Логос Ойл» товару товарно-транспортні накладні складено з порушенням діючого законодавства. Колегія суддів не бере до уваги такі доводи апелянта, оскільки ненадання такого документу як товарно-транспортна накладна чи надання його неоформленого належним чином, не може бути беззаперечною підставою для висновків про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару, оскільки відповідною транспортною документацією обов'язково мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не послуги з придбання товару. А відтак, відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення обумовленого договором товару не є підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій.

ТОВ «Дунайський» доведено, що при укладенні договорів воно переконалося у тому, що підприємства-контрагенти ТОВ «Ферко» та ТОВ «Логос Ойл» були зареєстровані у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, а також зареєстровані як платники податку на додану вартість і мали право на видачу податкових накладних. В Акті перевірки немає посилань на те, що установчі документи, свідоцтва про державну реєстрацію та свідоцтва платників податку на додану вартість ТОВ «Ферко» чи ТОВ «Логос Ойл» були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду на момент укладання чи виконання договорів.

Заперечуючи проти позову та в обґрунтування вимог апеляційної скарги ДПІ, серед іншого, посилається на висновки актів ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві №1854/26-59-22-01/31681342 від 13.11.2013р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «Ферко» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.01.2012р. по 30.09.2013р.» та Білгород-Дністровської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області №19/22-08-15/37784466 від 30.08.2013р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Логос Ойл» щодо підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Панмалія» за серпень-листопад 2012 року» без самостійної перевірки зазначених в них обставин та без наявності жодного їх документального підтвердження.

Варто зазначити, що зазначені акти не можуть вважатись належним доказом допущення позивачем порушення, так як вони свідчать лише про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача, однак такі акти взагалі не є перевіркою, а викладені в них висновки про порушення податкового чи цивільного законодавства платниками податків є нічим іншим, як припущеннями податкових органів, які необґрунтовані належними доказами.

Відповідно до п.4.4 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених наказом Державної податкової адміністрації України 22 квітня 2011 року №236, у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, зокрема у зв'язку із зняттям з обліку, встановленням відсутності суб'єкта господарювання та/або його посадових осіб за місцезнаходженням (податковою адресою), відповідальний підрозділ не пізніше двох робочих днів від дати надходження запиту складає Акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання (додаток 3).

В свою чергу, додаток 3 до вказаних Методичних рекомендацій містить зразок форми акту про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, згідно якого такий акт повинен містити тільки загальну інформацію про платника податків та фіксувати факт неможливості проведення звірки із зазначенням причин цього і не може містити висновків про порушення цим суб'єктом податкового законодавства.

Сама по собі наявність або відсутність у контрагентів окремих документів, транспортних засобів, нерухомості, земельних ділянок, певної кількості персоналу, не можуть являтися вичерпними ознаками неправомірності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків, у зв'язку з його господарською діяльністю. Укладення договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів (робіт, послуг) постачальником.

Чинним законодавством чітко не регламентована обов'язкова кількість необхідних ресурсів для здійснення тої чи іншої діяльності. В свою чергу, податковий орган не надав пояснення стосовно того, яка кількість працюючих осіб, транспортних засобів тощо достатня для такого виду діяльності, за яким було здійснено господарські операції між позивачем та його контрагентами.

Також, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань у платника податків в залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх.

Щодо посилань апелянта на те, що за даними «Системи автоматизованого співставлення в розрізі контрагентів на рівні Міністерства доходів і зборів України, між сумами податкових зобов'язань та податкового кредиту по податку на додану вартість» розбіжності між сумами податкового кредиту ТОВ «Дунайський» та сумами податкових зобов'язань ТОВ «Логос Ойл» становлять 10486,66 грн., то податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами, однак такі докази, на порушення вимог частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, податковим органом не представлено, реальність виконання господарських операцій, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит, не спростовано.

Відповідачем не надано суду доказів визнання правочинів, укладених між позивачем та контрагентами ТОВ «Ферко» та ТОВ «Логос Ойл» у судовому порядку нікчемними, а також визнання недійними первинних бухгалтерських документів, що підтверджують їх виконання. Водночас, в матеріалах справи відсутні і відповідачем не надані суду будь-які докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб позивача та його контрагентів.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на відсутність ТОВ «Ферко» за місцезнаходженням, оскільки вказана обставина встановлена актом ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві від 13.11.2013р., тоді як поставку термозброжувачів, на підставі договору 24 квітня 2012 року №24/04/12, ТОВ «Ферко» здійснювало в травні 2012 року.

На підставі викладеного та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність формування ТОВ «Дунайський» податкового кредиту за результатами здійснення господарських операцій з ТОВ «Ферко» та ТОВ «Логос Ойл». Як наслідок, податкові повідомлення-рішення Ізмаїльської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області № та № від 28.10.2014р. є незаконними та підлягають скасуванню.

Переглядаючи постанову суду від 31.03.2015р. в частині висновків про неправомірність податкового повідомлення-рішення відповідача № від 28.10.2014р. щодо зменшення ТОВ «Дунайський» суми від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на 2 119 924 грн., колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно акту №1904/15-02-22/32319636 від 07 жовтня 2014 року перевіркою встановлено завищення ТОВ «Дунайський» витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток за період з 01.10.2011р. по 31.12.2013р. на загальну суму 2 371 931 грн. Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, на завищення валових витрат на суму 2 119 924 грн. мали вплив наступні обставини: різниця у сумі 252007 грн. між виявленими порушеннями у сумі 2371931 грн. та відхиленнями по деклараціях з податку на прибуток за даними перевірки та даними платника податків у сумі 2119924 грн. виникла в результаті відображення в рядку «від'ємне значення попереднього періоду»: платником податку за перевіряємий період відображено у даному рядку 288162 грн., а за даними перевірки відображено 36156 грн.; завищення задекларованих показників у рядку 05.1 Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» у розмірі 2 096222 грн. (вказаний показник складається з собівартості реалізованих товарів на 1963099 грн. та собівартості придбаних товарів - 133123 грн.); завищення показника у рядку 06.6 Декларації «Від'ємне значення попереднього періоду» на 275709 грн.

Так, колегією суддів встановлено, що у перевіряємий період ТОВ «Дунайський» до складу показника рядку 05.1 Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)», серед іншого, було віднесено витрати на придбання ТМЦ на суму 133123 грн. у контрагентів ТОВ «Логос Ойл» та ТОВ «Ферко».

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат при визначенні оподатковуваного прибутку витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно висновків акту перевірки, позивачем не доведено належними первинними документами факт придбання товарів у вказаних контрагентів, у зв'язку з чим, за висновками податкового органу, віднесення до складу валових витрат 133123 грн., як суми витрат на придбання ТМЦ, які враховуються при визначенні об'єкту оподаткування податком на прибуток ТОВ «Дунайський» здійснено неправомірно.

Колегія суддів погоджується з Одеським окружним адміністративним судом про недоведеність Ізмаїльською ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області таких висновків акту перевірки, оскільки, як зазначалось вище, ТОВ «Дунайський» надано документи, які досліджувались судом першої та апеляційної інстанцій, та які підтверджують здійснення позивачем господарських операцій з контрагентами ТОВ «Логос Ойл» та ТОВ «Ферко».

Підставами для зменшення ТОВ «Дунайський» від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на 1963099 грн. слугували висновки Ізмаїльської ОДПІ про порушення позивачем вимог пунктів 138.4, 138.8 статті 138 Податкового кодексу України - заниження товариством податку на прибуток за період, що перевірявся, шляхом реалізації готової продукції за цінами, нижчими її собівартості, внаслідок чого підприємство не отримувало доходи від реалізації такої продукції. Зокрема, згідно висновків акту перевірки №1904/15-02-22/32319636 від 07 жовтня 2014 року позивачем необґрунтовано віднесено до складу витрат собівартість реалізованої продукції на суму 1963099 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у перевіряємий період ТОВ «Дунайський» в межах своєї господарської діяльності реалізовувало продукцію - виноматеріали контрагентам-покупцям, зокрема, ТОВ «Інкерманський завод марочних вин», ПАТ «Київський завод шампанських вин», ТОВ «Промислово-Торгівельна компанія Шабо», ПАТ «Коблево» та ін. При цьому, позивач продавав виноматеріали за цінами нижчими за їх собівартість, пояснюючи це тим, що в умовах економічної кризи та з метою збереження подальшого виробництва продукції та самого підприємства, товариство було вимушено продавати продукцію за ринковими цінами, які на той час були нижчими собівартості реалізованої продукції. В поданому позові позивач вказує, що вказані ціни не були нижчими за звичайні ціни, тому збитки, отримані від реалізації готової продукції підлягають віднесенню до складу валових витрат і така діяльність є господарською, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний ризик не отримати дохід. Прибутковість кожної окремої операції не є обов'язковою ознакою господарської діяльності, яка може включати і окремі збиткові операції, здійснення яких викликано об'єктивними причинами.

На запит відповідача щодо надання документів, підтверджуючих формування цін на реалізовану продукцію, позивачем надано письмові пояснення та відомості по рахунку №26 Готова продукція у розрізі виробленої та реалізованої продукції за період з 01.10.2011р. по 31.12.2013р. Крім того, в Додатку 2 до акту перевірки наведено узагальнений перелік документів, які було використано при проведенні перевірки ТОВ «Дунайський», серед яких: регістри бухгалтерського обліку, головна книга, оборотна сальдова відомість та інші первинні документи, достовірність яких податковим органом не спростовано.

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п.п.14.1.56 п.14.1 ст.14 ПК України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Тобто, поняття «дохід» для цілей податкового законодавства охоплює всі види надходжень, які набуваються платником податку у власність чи на його користь і мають вартісне вираження. При цьому, здійснення господарської діяльності не пов'язується з фактом перевищення надходжень до такого платника податків над його витратами. Визначення розміру витрат підприємства шляхом визначення їх на рівні отриманого доходу, Податковим кодексом України не передбачено.

Більше того, пунктом 140.5 статті 140 ПК України заборонено встановлення додаткових обмежень щодо складу витрат платника податку, крім тих, що зазначені в розділі III Кодексу.

Відповідно до ст.134 ПК України об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

За приписами п.138.1 ст.138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які, в свою чергу, включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно п.138.4, п.138.8 ст.138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподілених постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: - прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; - загальновиробничих витрат, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; - вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; - інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно п.135.4 ст.135 ПК України дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань.

Відповідно до п.п.14.1.71 п.14.1 ст.14 Кодексу звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Тобто, Податковий кодекс пов'язує визначення доходу з договірною (контрактною) вартістю товарів/послуг, яка повинна відповідати рівню звичайних цін, а не собівартості продукції. В матеріалах справи відсутні відомості про встановлення факту реалізації ТОВ «Дунайський» товарів за цінами нижчими звичайних, які склалися на ринку на час продажу винної продукції ТОВ «Інкерманський завод марочних вин», ПАТ «Київський завод шампанських вин», ТОВ «Промислово-Торгівельна компанія Шабо», ПАТ «Коблево».

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що посилаючись на продаж виготовленої продукції за цінами нижче її собівартості посадові особи відповідача вдалися до визначення матеріальної складової виготовленої продукції у спосіб, який не передбачено Податковим кодексом України. Чинне законодавство України гарантує суб'єктам господарювання вільне здійснення господарської діяльності на власний ризик та надає можливість самостійно визначати вартість продукції, що передбачається до продажу. При цьому, законодавчо закріплена заборона втручання державних органів у господарську діяльність підприємств, крім випадків, передбачених законодавчими актами.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, недосягнення мети, як то отримання прибутку, не може вважатися порушенням вимог чинного законодавства за умови економічної доцільності відповідних господарських операцій, так як в певних випадках реалізація продукції за цінами, що нижче собівартості, може сприяти отриманню прибутку по результатах діяльності підприємства в цілому (реалізація залишків продукції за умови низького попиту на неї тощо).

Оскільки здійснення продажу виноматеріалів ТОВ «Дунайський» за ціною, нижчою її собівартості обумовлено економічними чинниками, що склалися на ринку, тому суд апеляційної інстанції також вважає, що операції з продажу товариством продукції за ціною, що нижче собівартості не можна вважати здійсненою поза межами господарської діяльності юридичної особи та не в оподатковуваних операціях.

На підставі викладеного, колегія суддів також доходить висновку, що доводи Ізмаїльської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області щодо неправомірності формування ТОВ «Дунайський» витрат на загальну суму 2096222 грн. (1963099 грн. - собівартість реалізованої продукції (виноматеріали) та 133123 грн. - собівартість придбаних товарів у ТОВ «Логос Ойл» та ТОВ «Ферко») є необґрунтованими, а відтак, не можуть бути покладені в основу податкового повідомлення-рішення № від 28.10.2014р.

Як зазначалось вище, до податкового повідомлення-рішення № від 28 жовтня 2014 року увійшов, також, не визнаний податковим органом показник рядку 06.6 Декларації «Від'ємне значення попереднього періоду» у розмірі 275709 грн., оскільки за результатами перевірки встановленого його завищення. В оскаржуваній постанові Одеський окружний адміністративний суд дійшов висновку про доведеність висновків акту перевірки в цій частині та, у зв'язку з цим, обґрунтованість визначення податковим повідомленням-рішенням № від 28.10.2014р. щодо цього товариству до сплати грошових зобов'язань. Постанову суду в цій частині сторонами не оскаржено, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції такі висновки суду першої інстанції не заперечувалися, а тому колегія суддів, на підставі ч.1 ст.195 КАС України, не переглядає рішення суду в цій частині.

Однак, правильно встановивши обставини справи та надавши їм правову оцінку, з якою суд апеляційної інстанції погоджується, зазначивши в мотивувальній частині про незаконність податкового повідомлення-рішення № від 28 жовтня 2014 року в частині зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 2 096 222 грн., Одеський окружний адміністративний суд в резолютивній частині постанови від 13.03.2015р., зазначивши про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Дунайський», скасував зазначене податкове повідомлення-рішення в частині суми завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 2 119 924 грн.

Зазначене, на думку колегії суддів, свідчить про невідповідність висновків суду обставинам справи, що відповідно до п.3 ч.1 ст.202 КАС України, є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення у справі.

А відтак, апеляційна скарга Ізмаїльської ОДПІ Головного управління Міндоходів в Одеській області підлягає задоволенню частково: постанову суду від 31.03.2015р. слід скасувати, а позов ТОВ «Дунайський» задовольнити частково шляхом визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача № та № від 28 жовтня 2014 року в повному обсязі, а податкового повідомлення-рішення № від 28 жовтня 2014 року в частині зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 2 096 222 грн.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайський» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області № від 28 жовтня 2014 року в частині зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 2 096 222 грн.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області № та № від 28 жовтня 2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 10.07.2015р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Димерлій О.О.

Єщенко О.В.