Справа № 821/1484/15-а
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 р.м. ХерсонСправа № 821/1484/15-а
10 год. 30 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Попова В.Ф.,

при секретарі: Якущенко К.Ю.,

за участю:

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом відкритого акціонерного товариства "Херсонський завод карданних валів"

до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Відкрите акціонерне товариство "Херсонський завод карданних валів" (далі ВАТ "ХЗКВ", підприємство, позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у м. Херсоні, в якому просить визнати недійсним податкове повідомлення-рішення від 21.07.2009 № /0 про збільшення податкових зобовязань з податку на прибуток приватних підприємств на 532063,00 грн., у тому числі за основним платежем на 238023,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на 294040,00 грн.

У звязку з проведенням реорганізації в органах державної податкової служби на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. № 229 "Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів", постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" суд допустив процесуальне правонаступництво та замінив сторону у справі державну податкову інспекцію у м. Херсоні на Державну податкову інспекцію у м. Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області (далі ДПІ у м. Херсоні, відповідач).

Оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі висновків акта від 09.07.2009 № 2032/23-5/05743013, складеного за наслідками виїзної планової документальної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2007 р. по 31.03.2009 р. (далі акт перевірки, акт № 2032).

За актом перевірки податкові зобовязання позивача з податку на прибуток збільшено у звязку із виявленими порушеннями в частині заниження валових доходів на 300000,0 грн. та завищення задекларованих валових витрат на 2621708,0 грн.

За наслідками перевірки валовий дохід збільшено у звязку з тим, що, на думку відповідача, позивач до складу валових доходів мав включити кошти, отримані від продажу векселя на суму 300000,0 грн., який не має статусу ні цінного паперу, ні товару, ні будь-якої вартості, і тому у відповідності з пп. 4.1.6 ст. 4 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" (чинний на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 334/94-ВР) ці кошти мають статус фінансової допомоги.

Задекларовані валові витрати підприємства зменшено на 1848245,00 грн., оскільки відповідач вважає, що згідно з п. 1.32 ст. 1, п. 5.1 ст. 5 Закону 334/94-ВР позивач не мав права відносити до складу витрат вартість послуг з ремонту, придбаних у приватних підприємств, маючи власну ремонтну бригаду.

За висновками відповідача позивач не мав відносити до складу витрат 2007 року вартість придбаних ремонтних робіт у МПВП "Струм" та ПП "Станкомплект" на загальну суму 45837,0 грн., оскільки ці витрати здійснено у 2006 році і відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону 334/94-ВР ці витрати є витратами інших податкових періодів.

Відповідач вважає, що позивач у порушення пп. 5.2.10 п. 5.2 ст. 5, пп. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону 334/94-ВР до складу витрат відніс понад лімітні витрати на ремонт основних засобів у сумі 586670,1 грн.

За актом перевірки відповідач із складу витрат позивача виключив 191256,83 грн., суму сплачених процентів за кредитами банків, отриманих для придбання цінних паперів, чим, за висновками відповідача, порушив вимоги п. 1.32, п. 1.6, пп. 5.5.1 п. 5.5 ст. 5 Закону № 334/94-ВР.

Відповідач також зазначає, що позивач в порушення п. 6.1 ст. 6 Закону № 334/94-ВР занизив валові витрати на 50300,0 грн., не включивши до складу валових витрат всієї суми відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток, отриманого за результатами попередніх звітних періодів.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, обґрунтовуючи їх посилаються на те, що згідно статуту товариства, до видів діяльності, які має право здійснювати і фактично здійснює підприємство, відносяться виробництво карданних валів, автомобільних запчастин та ін., про що вказано також в акті перевірки. ВАТ "ХЗКВ" для здійснення господарської діяльності має власне майно будинки, споруди, обладнання, силові машини, передатні пристрої, автотранспортні засоби і т.д. Майно, яке використовується в експлуатації, фізично та морально застаріло, що призводить до збільшення витрат. Враховуючи виробничу необхідність, відсутність необхідної кількості кваліфікованих працівників для виконання робіт, а також відсутність спеціального обладнання та спеціальних допусків для ремонту вимірювальних пристроїв, робіт на високовольтних кабельних лініях, підстанціях і компресорах, метало-ріжучого обладнання, насосів НР4М 450/100 і т.д., товариством укладені договори про надання окремих видів послуг та виконання окремих робіт, виконання яких підтверджують акти виконаних робіт.

В акті перевірки ДПІ не заперечує щодо віднесення даних робіт до валових витрат по податку на прибуток взагалі, а вбачає порушення у зв'язку із наданням вказаних послуг іншими суб'єктами господарювання. Проте, в даних правовідносинах ДПІ не є суб'єктом, наділеним господарською компетенцією, а також безпосередньо не має права здійснювати організаційно-господарські повноваження щодо суб'єкта господарювання. Відсутні будь-які підстави для не врахування у валових витратах послуг приватних підприємців та юридичних осіб по технічному обслуговуванню, ремонту, монтажу обладнання та іншим виконаним роботам, пов'язаним із веденням власної господарської діяльності.

Позивач також вважає, що реалізований ВАТ "ХЗКВ" простий вексель повністю відповідає вимогам ст. 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запровадженого Женевською конвенцією від 07.06.1930 р., ст. ст. 1, 2, 5 Закону України від 05.04.2001 № 2374-111 "Про обіг векселів в Україні", ст. ст. 14, 21 Закону України "Про цінні папери і фондовий ринок" та ст. 194 Цивільного кодексу України. Оплата за векселем здійснена до закінчення вексельного строку позовної давності, отримані кошти в сумі 300000 грн. за проданий вексель не відносяться до безповоротної фінансової допомоги. Тому, ВАТ "ХЗКВ" у деклараціях з податку на прибуток не занижено фінансовий результат в сумі 300000 грн. за період 2007 р. та відповідно за періоди 2008 р. та 1 квартал 2009 р., а вказане в акті перевірки порушення податкового законодавства є безпідставним.

На думку позивача, підприємством правомірно віднесено до валових витрат сплачені банку відсотки у сумі 191256,83 грн. за користування кредитними коштами для ведення господарської діяльності. Згідно умов кредитного договору № 962м-02-05 від 23.05.05 р. та його доповнень товариством отримано кредитні кошти від ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" у сумі 500000,00 грн., за використання кредитних коштів підприємство сплатило банку відсотки у сумі 191256,83 грн. Отримані кредитні кошти підприємство використовувало на придбання цінних паперів для ведення господарської діяльності, а отже мало законну підставу відносити відсотки, сплачені банку за користування кредитами, до валових витрат.

Позивач вважає, що при складанні висновків акта перевірки відповідачем не враховані всі обставини ведення господарської діяльності ВАТ "ХЗКВ", а тому спірне податкове повідомлення-рішення є незаконними та підлягає скасуванню.

Представник відповідача позов не визнав, вважає висновки акта перевірки обґрунтованими, такими, що відповідають податковому законодавству, в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Судом встановлено, що у 1 та 4 кварталах 2007 року позивач отримав кошти від ТОВ "Мега-Моторс" у сумі 300000,0 грн. у якості оплати вартості простого векселя, емітованого ТОВ "Цукровий завод ім. Халтуріна" за № 29.

Зазначений вексель був складений емітентом 05.02.2002 р. з кінцевою датою погашення зобовязань у сумі 350 000 грн. 05.02.2005 р., придбаний позивачем у ВАТ "Холдингова компанія "АвтоКраз" за договором від 19.12.2005 р. за № К 409/1 за 200000 грн. та переданий позивачу за актом прийому-передачі векселів від 12.01.2006 р.

Позивач придбаний вексель № 29 за договором від 12.07.2006 р. № К-192/1 реалізував ТОВ "Мега-Моторс" за 300 000 грн. і передав покупцеві за актом прийому-передачі від 12.07.2006 р.

Відповідач вважає, що вексель за № 29, емітований ТОВ "Цукровий завод ім. Халтуріна", на момент придбання позивачем був з простроченим терміном погашення, не мав юридичного статусу, і тому фінансові операції з укладення та виконання договорів з купівлі та продажу цього векселю слід розцінювати як такі, що укладені з метою, завідомо суперечною інтересам суспільства. У звязку з цим, відповідач робить висновок, що вексель не має статусу ні цінного паперу, ні товару, а кошти отримані від ТОВ "Мега-Моторс" є коштами безповоротної фінансової допомоги, яка включається до складу валових доходів відповідно до пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України від 28.12.1994р. № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств".

Позивач стверджує, що погашення емітованих векселів згідно із законом провадиться протягом трьох років з моменту закінчення строку погашення, вказаного у самому векселі, незалежно від строку погашення, зазначеного у векселі. Враховуючи, що строк погашення векселя за №29 був визначений 05.02.2005 р., позивач вважає, що строк позовної давності щодо погашення зобовязань по векселю спливає 05.02.2008 р. Таким чином позивач спростовує висновок відповідача, що придбаний вексель не є цінним папером.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 23.02.2006 № 3480-ІV "Про цінні папери та фондовий ринок" (далі Закон № 3480-ІV) в Україні у цивільному обороті можуть бути такі групи цінних паперів: 1) пайові цінні папери; 2) боргові цінні папери ; 3) іпотечні цінні папери; 4) приватизаційні цінні папери ; 5) похідні цінні папери; 6)товаророзпорядчі цінні папери.

Згідно зі ст. 14 Закону № 3480-ІУ вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно з Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі від 07.06.1930 позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу. До простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, у тому числі положення щодо позовної давності.

Відповідно до п. 7.6.1 п. 7.6 ст. 7 Закону України № 334/94-ВР платник податку веде окремий податковий облік фінансових результатів операцій з цінними паперами (у тому числі іпотечними сертифікатами участі, іпотечними сертифікатами з фіксованою дохідністю та сертифікатами фондів операцій з нерухомістю) і деривативами у розрізі окремих видів цінних паперів, а також фондових та товарних деривативів. При цьому облік операцій з акціями ведеться разом з іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами.

Якщо протягом звітного періоду витрати на придбання кожного з окремих видів цінних паперів, а також деривативів, понесені (нараховані) платником податку, перевищують доходи, отримані (нараховані) від продажу (відчуження) цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду, від'ємний фінансовий результат переноситься на зменшення фінансових результатів від операцій з цінними паперами або деривативами такого ж виду майбутніх звітних періодів у порядку, визначеному статтею 6 цього Закону.

Якщо протягом звітного періоду доходи від продажу кожного з окремих видів цінних паперів, а також деривативів, отримані (нараховані) платником податку, перевищують витрати, понесені (нараховані) платником податку внаслідок придбання цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду (з урахуванням від'ємного фінансового результату від операцій з цінними паперами чи деривативами такого ж, виду минулих періодів), прибуток включається до складу валових доходів такого платника податку за результатами такого звітного періоду.

Усі інші витрати та доходи такого платника податку, крім витрат та доходів за операціями з цінними паперами (корпоративними правами) та деривативами, визначеними цим підпунктом, беруть участь у визначенні об'єкта оподаткування такого платника податку на загальних умовах, встановлених цим Законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач придбав у ВАТ "Холдингова компанія "АвтоКраз" дійсний вексель, емітований ТОВ "Цукровий завод ім. Халтуріна" за № 29, на момент купівлі та наступного продажу цього векселю не минув строк позовної давності щодо цього цінного паперу.

Враховуючи, що вексель є цінним папером, позивач зобовязаний був у відповідності з Законом № 334/94-ВР забезпечувати окремий облік фінансових операцій та результатів цих операцій, а також відображення їх в податковому обліку та звітності.

При проведенні перевірки відповідач не довів наявність у позивача прибутків від операцій з цінними паперами протягом 2007 року, за цей період позивачем отримано збиток від операцій з цінними паперами у сумі 5464,7 тис. грн., тому суд вважає отримані доходи від перепродажу цінних паперів у сумі 300000,0 грн. мають частково перекрити збиток від операцій з цінними паперами та не спричиняють збільшення податкових зобовязань з податку на прибуток за перевірені за актом № 2032 податкові періоди.

За актом перевірки позивача одним із порушенням законодавства України з оподаткування прибутку підприємств стало те, що позивач, на думку відповідача, безпідставно до складу валових витрат включив вартість робіт, послуг по обслуговуванню, ремонту, монтажу та демонтажу обладнання, будівельних, зварювальних робіт та інше, отриманих від приватних підприємців на загальну суму 1848245,0 грн.

Відповідач вважає, що приватні підприємці надавали послуги та виконували роботи по тим напрямках, які мали виконувати працівники бригади, що знаходиться на утриманні позивача, а вартість утримання відноситься до валових витрат позивача. Тому віднесення витрат по оплаті вартості виконаних робіт приватними підприємцями у сумі 1848245,0 грн. до складу валових витрат є порушення вимог п. 5.1, пп.5.2.1 п.5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

В свою чергу, позивач стверджує, що спірні роботи і послуги по обслуговуванню, ремонту, монтажу та демонтажу обладнання, будівельні, зварювальні роботи та інше приватними підприємцями надавались по тим напрямам, які фактично не могли виконувати його працівники в силу необхідного для здійснення цих робіт та послуг специфічних навичок та досвіду.

Відповідно до п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Суд погоджується з думкою відповідача, що позивач при здійсненні оплати вартості наданих послуг та виконаних робіт сторонніми виконавцями не мав право відносити їх вартість до складу валових витрат у разі, якщо ці послуги та роботи надали працівники підприємства, які знаходяться на утриманні позивача, віднесення цих витрат до складу валових витрат приводить по подвійного включення цих витрат до податкової декларації позивача і суперечить принципу формування складу валових витрат, закладеному у ст. 5 Закону № 334/94-ВР.

Однак, при цьому суд вважає, що головною умовою для висновку про подвійний облік валових витрат є наявність доказів про виконання однієї і тієї ж роботи сторонніми особами та працівниками позивача. Відповідач як суб'єкт владних повноважень таких доказів суду не надав. Тому суд вважає, що ці висновки відповідача не відповідають фактичним обставинам ведення господарської діяльності та оподаткування позивача та є протиправними.

За актом перевірки позивач неправомірно зменшив відємне значення обєкта оподаткування з податку на прибуток на 50300,0 грн. В ході розгляду справи позивач цього не спростовував.

Згідно з актом перевірки позивач до складу валових витрат 1 кварталу 2007 року неправомірно відніс витрати по операціям ПП "Станкомплект" та МПВП "Струм" загальною вартістю 45837,0 грн., за даними відповідача зазначені субєкти господарювання надали послуги позивачеві по благоустрою електричних лічильників та ремонту свердлильних станків у 4 кварталі 2006 року.

Відповідач вважає, що оскільки відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 Закону № 334/94-ВР у 1 кварталі 2007 року не настала жодна із передбачених подій для формування валових витрат (оплата вартості або фактичне отримання), позивач не мав право включати до складу валових витрат вартість послуг, наданих ПП "Станкомплект" та МПВП "Струм" у вказаній сумі.

Відповідно до ст. 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат при складанні декларації з податку на прибуток включаються валові витрати, повязані з веденням господарської діяльності платника податків та підтверджені належним чином складеними документами.

За актом перевірки відповідач не піддає сумніву приналежність витрат по наданню послуг ПП "Станкомплект" та МПВП "Струм" до потреб, повязаних з господарською діяльністю позивача, та належне документальне підтвердження цих витрат. На думку суду, відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 Закону № 334/94-ВР ці витрати підлягали включенню до складу задекларованих валових витрат позивача 4 кварталу 2006 р.

Відповідно до Закону України від 21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації. Зазначене податкове зобов'язання не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку. Якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо такі уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені. Форма уточнюючих розрахунків визначається у порядку, встановленому для податкових декларацій.

Таким чином, позивач у 2007 році скористався своїм правом на включення до складу декларації з податку на прибуток валових витрат, не задекларованих у попередніх податкових періодах. У звязку з тим, що виправлення помилки не збільшує розмір задекларованих раніше та поточних зобовязань з податку на прибуток, у позивача у 1 кварталі 2007 року були відсутні обовязки по нарахуванню та сплаті штрафів за результатами відображення у податковій декларації виявлених помилок, які передбачені за ст. 17 Закону № 2181-III.

З цих причин суд приходить до висновку про помилковість висновку відповідача про зменшення задекларованих валових витрат позивача за 1 квартал 2007 року по операціям з ПП "Станкомплект" та МПВП "Струм" на суму 45837,00 грн.

За актом перевірки відповідач зменшив задекларовані валові витрати позивача за рахунок виключення з їх складу витрат по капітальному ремонту станків, проведеного позивачем власними силами та із залученням ПП "Станкомплект" на загальну суму 243261грн. та витрат на ремонт і модернізацію енергетичного та компресорного обладнання, проведеного власними силами на загальну суму 343409,0 грн.

За даними відповідача, позивач включив зазначені витрати до складу валових витрат та збільшив на вартість цих робіт балансову вартість основних фондів 1 та 3 групи податкового обліку і нараховував на збільшену вартість амортизацію.

Відповідач вважає, що позивач відповідно до пп. 5.2.10 п. 5.2. ст. 5 та пп. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не мав право відносити до складу валових витрат витрати на ремонт, модернізацію та реконструкцію основних фондів, які відповідно до ст. ст. 8 та 9 Закону № 334/94-ВР підлягають послідуючій амортизації.

Суд погоджується з висновками відповідача з цього питання, оскільки відповідно до пп. 5.3.2 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не відносяться до складу валових витрат затрати платника податку на придбання, будівництво, реконструкцію, модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням нематеріальних активів, які підлягають амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та підпунктом 7.9.4 цього Закону.

Згідно пп. 5.2.10 п. 5.2. ст. 5 Закону № 334/94-ВР до валових витрат включаються суми витрат, пов'язаних з поліпшенням основних фондів у межах, встановлених підпунктом 8.7.1 цього Закону, та суми перевищення балансової вартості основних фондів та нематеріальних активів над вартістю їх продажу, визначені у порядку, встановленому статтею 8 цього Закону.

За пп. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону платники податку мають право протягом звітного періоду віднести до валових витрат будь-які витрати, пов'язані з поліпшенням основних фондів, що підлягають амортизації, у тому числі витрати на поліпшення орендованих основних фондів, у сумі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних фондів станом на початок такого звітного періоду. Витрати, що перевищують зазначену суму, розподіляються пропорційно сумі фактично понесених платником податку витрат на поліпшення основних фондів груп 2, 3, 4 чи окремих об'єктів основних фондів групи 1 та збільшують балансову вартість основних фондів відповідних груп чи окремих об'єктів основних фондів групи 1 станом на початок розрахункового кварталу.

Таким чином суд вважає, що позивач, збільшивши вартість основних фондів 1 та 3 групи податкового обліку, самостійно вирішив питання про приналежність та статус понесених витрат по ремонту, модернізації та реконструкції основних фондів загальною вартістю 586670,16 грн., що підтверджує правомірність позиції відповідача про необґрунтоване завищення задекларованих валових витрат позивача на 586670,16 грн. по зазначеним вище операціям.

Як зазначено в акті перевірки, позивач протягом перевіреного періоду ніс витрати та отримував доходи від операцій з цінними паперами. З метою залучення коштів для проведення операцій з купівлі цінних паперів позивач користувався кредитами банків. Згідно умов кредитного договору № 962м-02-05 від 23.05.2005 р. позивач отримав кредит від ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" у сумі 500000,0 грн. За користування кредитними коштами позивач сплатив кредит у сумі 191256,83 грн. За даними відповідача, що не спростовується позивачем, отримані за кредитним договором кошти позивач використовував винятково для купівлі цінних паперів (векселів) для ведення комерційної (господарської діяльності).

Відповідач вважає, що позивач в порушення ст. 5, пп. 7.6.1 п. 7.6 ст. 7 Закону України № 334/94-ВР неправомірно збільшив валові витрати на 191256,83 грн., тому що нарахування та сплата процентів за користування кредитом банку повязана з операціями з купівлі-продажу цінних паперів.

Позивач вважає, що витрати на сплату відсотків за користування кредитом банку повязані з веденням його господарської діяльності і тому підлягають включенню до складу валових витрат.

На думку суду, зазначені витрати не підлягали включенню до складу валових витрат, враховуючи такі обставини.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За пп. 7.6.1 п. 7.6. ст. 7 Закону № 334/94-ВР встановлено порядок визначення та оподаткування прибутку платника від операцій з цінними паперами.

Виходячи із положень Закону № 334/94-ВР, суд вважає, що витрати на сплату процентів за користування кредитами банків за кредити, використані для придбання цінних паперів, повязані з веденням господарської діяльності позивачем, але законодавством встановлено особливий порядок врахування цих витрат для визначення обєкта оподаткування податком на прибуток. Суть особливого порядку обліку цих витрат полягає в тому, що ці витрати враховуються лише при зменшенні прибутку, який підлягає оподаткуванню за результатами операцій з цінними паперами. За даними перевірки, що не спростовано позивачем, від операцій з цінними паперами позивач отримав збитки у сумі 5462,6 тис. грн., тобто на суму сплачених процентів слід було б збільшити збитки від операцій з цінними паперами.

Таким чином, за наслідками розгляду справи суд вважає правомірними висновки відповідача щодо завищення валових витрат за 2007 рік на 50300,0 грн. у звязку із заниженням розміру задекларованого відємного значення з податку на прибуток, завищення задекларованих валових витрат за 9 місяців 2008 року на 586670,1 грн. у звязку надмірним включенням витрат на ремонт основних засобів та завищення валових витрат за 2008 рік на 191256,83 грн. у звязку із неправомірним включенням до складу витрат сплачених процентів за користування кредитами банків для придбання цінних паперів.

За даними декларацій позивача та акта № 2032 позивач за 2007 рік задекларував нульовий прибуток, що підлягав оподаткуванню, за 9 місяців 2008 року оподатковуваний прибуток у сумі 4513255,0 грн. (задекларовано до сплати податок на прибуток 1128313,0 грн.), за 2008 рік відємне значення обєкта оподаткування податком на прибуток у сумі 14636256,0 грн.

Відповідно до Закону № 334/94-ВР у 2007-2009 роках оподатковуваний прибуток визначався у вигляді різниці між отриманими валовими доходами платника податку та обчисленими валовими витратами, при цьому оподатковуваний прибуток підлягав зменшенню на суму не перекритого прибутком відємного значення прибутку, отриманого за попередні податкові періоди.

Враховуючи результати розгляду справи суд вважає, що за актом перевірки № 2032 відповідач мав обчислити позивачеві за 2007 рік відємне значення обєкта оподаткування у сумі 50300,0 грн., за 9 місяців 2008 року збільшити оподатковуваний прибуток на 536370,1 грн. (586670,1-50300) та зменшити відємне значення обєкта оподаткування податком на прибуток на 191256,83 грн.

Таким чином, за спірним податковим повідомленням-рішенням відповідач мав визначити зобовязання з податку на прибуток за основним платежем у сумі 134082,53 грн., виходячи з кількості періодів несплати зобовязань відповідно до Закону № 2181-III сума штрафних санкцій за спірним податковим повідомленням-рішенням мала скласти 67046,26 грн.

З огляду на викладені обставини, суд частково задовольняє позовні вимоги, частково визнає протиправним податкове повідомлення-рішення від 21.07.2009 № /0 та скасовує його в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 330934,21 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 103940,47 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 226993,74 грн.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167 КАС України, суд

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати частково протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у м. Херсоні від 21.07.2009 № /0 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 330934,21 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 103940,47 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 226993,74 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 07 липня 2015 р.

Суддя Попов В.Ф.

кат. 8.3.1