Справа № 2а-148/12
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-148/12 Головуючий у 1-й інстанції: Романенко В.А. Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

07 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 до виконавчого комітету Черкаської міської ради, КП ЧООБТІ, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: КП ССУБ № 2, ОСОБА_7 про визнання ордеру на кімнату у гуртожитку недійсним та виселення, визнання незаконним рішення про приватизацію та свідоцтва про право власності суб'єкта владних повноважень, скасування реєстрації права власності на площу у гуртожитку,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4, ОСОБА_2 звернулися до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до виконавчого комітету Черкаської міської ради, КП ЧООБТІ, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: КП ССУБ № 2, ОСОБА_7, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просили визнати частково недійсним ордер № 121 від 15.12.2003 року виданий ОСОБА_5 стосовно кімнат НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, ОСОБА_5 з кімнати НОМЕР_1 виселити. Визнати незаконним рішення № 1329 від 13.09.2011 року Соснівського виконавчого комітету про приватизацію кімнат НОМЕР_2, НОМЕР_1 та допоміжної площі у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 та від 13.09.2011 року та свідоцтва про право власності виданих ОСОБА_5, ОСОБА_6 Скасувати реєстрацію про право власності на кімнати НОМЕР_2, НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 в державному реєстрі нерухомості України.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2015 року та ухвалити нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Черкаської міської ради «Про подальше використання цілісного майнового комплексу за адресою АДРЕСА_1» № 3-29 від 11.08.2011 року мешканцям будинку № 7 дозволена приватизація жилих та допоміжних приміщень.

У блок-секції, позивачів та відповідачів, чотири кімнати НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, що підлягають до приватизації.

Згідно ордеру № 837 від 26.02.1990 року ОСОБА_4 користується кімнатою НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1.

Згідно ордеру № 14 від 24.03.1992 року кімнатою НОМЕР_5 користується - ОСОБА_2

Кімнатою № НОМЕР_4 користується ОСОБА_8

З 29.07.1986 року ОСОБА_5 надано жилу площу у гуртожитку АДРЕСА_1 на підставі виданих третьою Черкаською міською лікарнею швидкої медичної допомоги ордеру № 447 від 29.07.1986 року та ордеру № 5 від 11.02.1992 року.

Відповідно до ордеру № 1 від 31.01.2000 року виданого третьою Черкаською міською лікарнею швидкої медичної допомоги, ОСОБА_5 виділено житлову площу (кімнату № НОМЕР_1) в гуртожитку АДРЕСА_1.

15.12.2003 року ОСОБА_5 третьою Черкаською міською лікарнею швидкої медичної допомоги видано ордер № 121, згідно якого їй виділено житлову площу (кімнати № НОМЕР_2, НОМЕР_1) в гуртожитку АДРЕСА_1.

КП «ЧООБТІ» оформленні документи на приватизацію жилого приміщення у гуртожитку, займаного на підставі ордеру № 121 від 15.12.2003 року жилих кімнат № НОМЕР_2, НОМЕР_1, ОСОБА_5, відповідно до заяви самої ОСОБА_5 про проведення поточної інвентаризації та розрахунку площі що передається у власність.

Виконавчим комітетом Соснівської районної у м. Черкасах ради постановлено рішення № 1329 від 13.09.2011 року на підставі якого оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_6, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить житлове приміщення в гуртожитку, загальною площею 62,3 кв.м., при спільній частковій власності 27/100, в рівних частинах, блок-секції НОМЕР_2-НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1. Комунальним підприємством «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності та видано витяг про державну реєстрацію прав від 07.10.2011 року СІА №254034.

Вважаючи вказані дії та рішення відповідачів протиправними, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі при винесенні оскаржуваних рішень діяли відповідно та у спосіб передбачений чинним законодавством України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно статті 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі при виконанні делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Згідно з статтею 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі у даній справі звернулися до суду з позовними вимогами, зокрема, про визнання частково недійсним ордер № 121 від 15.12.2003 року виданий ОСОБА_5 стосовно кімнат НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_5 з кімнати НОМЕР_1, тобто з позовом, який повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства, оскільки зачіпає житлові права як позивачів так і відповідачів.

Компетенція адміністративних судів, встановлена статтею 17 КАС України, на дані позовні вимоги не поширюється.

Так, як було зазначено вище, приписи пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Розглядаючи дані позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій частині є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави колегії суддів для висновку, що спір в цій частині не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю з скасуванням оскаржуваного рішення суду першої інстанції в цій частині.

Така правова позиція узгоджується з висновком колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, висловленим у постанові цього суду від 2 грудня 2014 року (справа № 21-530а14).

Крім того, матеріали справи містять рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 02 вересня 2013 року по справі №22ц/793/2375/2013, відповідно до якого в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, Третьої міської лікарні, третя особа - ОСОБА_7 про визнання ордеру №121 від 15.12.2003 року на кімнату в гуртожитку на кімнату недійсним - відмовлено.

Стосовно решти позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» його дія поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Відповідно до ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК України).

Так, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 02 вересня 2013 року по справі №22ц/793/2375/2013, встановлено законність ордеру №121 від 15.12.2003 року, виданого позивачу.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади згідно з цим Законом місцева рада приймає на сесії в межах своєї компетенції відповідне рішення щодо подальшого його використання, зокрема, залишити цілісний майновий комплекс у статусі «гуртожиток» та дозволити приватизацію його жилих і нежилих приміщень. У цьому випадку здійснюється приватизація жилих та допоміжних приміщень гуртожитку його законними мешканцями згідно з цим Законом. Пунктом 6 частини першої статті 5 Закону передбачено, що «передача жилих приміщень (кімнат) у гуртожитках державного житлового фонду у власність громадян відповідно до цього Закону проводиться виключно на підставі рішення відповідної місцевої ради».

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року N 56, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підпункт 6.2 пункту 6 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» визначає, що у жилому блоці (секції) у гуртожитку, де мешкають два і більше наймачі, загальна площа, що передається у власність громадян, визначається як сума площ займаних наймачами жилих кімнат (з урахуванням відповідних коефіцієнтів площі розташованих у них веранд, засклених балконів, лоджій, холодних комор, відкритих балконів, лоджій та терас) та площі підсобних приміщень, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 при приватизації жилого приміщення у гуртожитку, кімнат НОМЕР_2, НОМЕР_1 здійснено доплату за надлишкову загальну площу (10,3 кв.м.).

Посилання позивачів на те, що кімната № НОМЕР_1 - є кімнатою відпочинку, нежитловою кімнатою, та відноситься до всіх блок-секцій третього поверху гуртожитку, спростовується копією експлікації приміщень третього поверху гуртожитку по АДРЕСА_1 виданої КП ССУБ № 2, відповідно до якої кімната НОМЕР_1 (приміщення 28) - є житловою кімнатою, а не кімнатою відпочинку.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення № 1329 від 13.09.2011 року Соснівського виконавчого комітету про приватизацію кімнат НОМЕР_2, НОМЕР_1 та допоміжної площі у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності видані ОСОБА_5, ОСОБА_6 є законними та не підлягають скасуванню.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації та їх обтяжень визначаються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV (далі - Закон України № 1952-IV).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 4 Закону України № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закону України № 1952-IV визначено, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 1 ст. 24 Закону України № 1952-IV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна або більша його частина розміщені на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 6) заявлене право вже зареєстровано.

Відповідно до ч.4 ст. 24 Закону України № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 року № 1878-VI визначено, що до 1 січня 2013 року державна реєстрація: права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1.3 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 року № 7/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445 (у редакції яка діяла на час вчинення дій) (далі - Тимчасове положення) державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Пунктом 2.1 Тимчасового положення визначено, що для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням.

Відповідно до п. 6 додатку 2 Тимчасового положення до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно включено Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, комунальним підприємством «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_6, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить житлове приміщення в гуртожитку, загальною площею 62,3 кв.м., при спільній частковій власності 27/100, в рівних частинах, блок-секції НОМЕР_2-НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1. Вказане свідоцтво було оформлено на підставі рішення Виконавчого комітету Соснівської районної у м. Черкасах ради № 1329 від 13.09.2011 року.

Відповідно до п. 3.1 Тимчасового положення з моменту прийняття заяви розпочинається розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів. Реєстратор: установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкт нерухомості, інших підстав для відмови в реєстрації прав; перевіряє договори, які відповідно до чинного законодавства України не були нотаріально посвідчені; приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності; видає витяги з Реєстру прав або відмовляє у наданні таких витягів. У своїх діях реєстратор керується виключно чинним законодавством України.

Пунктом 3.4 Тимчасового положення визначено, що розгляд заяви і прийняття рішення щодо реєстрації права або відмови в реєстрації проводиться у строк, який з дня отримання заяви БТІ не повинен перевищувати тридцяти календарних днів без урахування терміну проведення інвентаризаційних робіт, а також строку прийняття рішення органами, визначеними пунктом 6.1 цього Положення. Про відмову в реєстрації реєстратор письмово повідомляє заявника.

Відповідно до п. 3.5 Тимчасового положення реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред'явленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності.

Пунктом 3.3. Тимчасового положення визначено, що у реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо: заявлене право не є таким, що підлягає реєстрації відповідно до цього Положення; об'єкт нерухомого майна розташований на території, реєстрацію прав власності на якій здійснює інше БТІ; із заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно звернулась особа, яка не може бути заявником відповідно до цього Положення; подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; заявлене право вже зареєстроване; не проведено інвентаризаційних робіт або вони проведені не тим БТІ, яке здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно; право власності на нерухоме майно виникло на підставі договорів відчуження, за наявності інформації про накладення заборони та/або арешту нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; право власності на нерухоме майно, що перебуває у податковій заставі, виникло без дотримання встановленого порядку відчуження; відчуження нерухомого майна відбулося без отримання витягу з Реєстру прав або строк його дії закінчився.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у реєстрації права власності на житлове приміщення за ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, відповідачами надано належні докази на підтвердження висновку про законність вчинених дій та прийнятих рішень.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. ст. 157, 160, 195, 202, 205, 206, 211, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2015 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним ордер № 121 від 15.12.2003 року виданий ОСОБА_5 стосовно кімнат НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_5 з кімнати НОМЕР_1 та ухвалити нову постанову, якою провадження по справі в цій частині позовних вимог - закрити.

В іншій частині постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Ухвалу в повному тексті виготовлено 13.07.2015 року.

.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.