Справа № 761/12803/15-а
Суддя: Сіромашенко Н. В.
Дата ухвалення: 2015-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/761/270/2015
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 липня 2015 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Мурга О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, незаконною постанови державного виконавця та її скасування,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві про визнання бездіяльності протиправною та скасування постанови.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві Новак Г.М. від 25.03.2015 було відкрито виконавче провадження №46993775 з виконання виконавчого листа №761/18385/14-а, виданого 20.03.2015 Шевченківським районним судом м. Києва про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві вчинити відповідні дії щодо призначення та виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 19.06.2011 по 22.07.2011, виходячи із розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премії у розмірах, встановлених законодавством, відповідно до ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.04.2006.

Однак, постановою цього ж державного виконавця від 21.04.2015 вказаний виконавчий документ було повернуто позивачу без виконання.

Позивач вказує, що фактично будь-яких дій щодо повного виконання рішення суду відповідачем не здійснено, не вжито усіх можливих заходів примусового виконання рішення суду, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», не виконано вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Також, позивач вважає, що приймаючи протиправне рішення про повернення виконавчого документа відповідачем не враховано, що відповідно до ст.8 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсій, доплат та надбавок до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. За таких обставин, вважає, що діями державного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови порушені його права стягувача, що зумовило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, в повному обсязі, просив задовольнити, з підстав, викладе них у ньому.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору приходить до наступного висновку.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України і згідно із ч. 2 цієї статті здійснюється державними виконавцями. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч.1 ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.04.2015 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві Новак Г.М., в межах виконавчого провадження №46993775, була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, якою було повернуто ОСОБА_1 (стягувач) виконавчий лист №761/18385/14-а, виданий 20.03.2015 Шевченківським районним судом м.Києва про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві вчинити відповідні дії щодо призначення та виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 19.06.2011 по 22.07.2011, виходячи із розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премії у розмірах, встановлених законодавством, відповідно до ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.04.2006.

Як зазначено у постанові державного виконавця, згідно повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 06.04.2015 № 6941/12 встановлено, що ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії в порядку встановленому рішенням суду з 19.06.2011 по 22.07.2011 в сумі 514,46грн. Відповідно до ст.8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсій, доплат та надбавок до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Зазначені кошти будуть виплачені у разі надходження відповідного фінансування з Державного бюджету України. Отже, державним виконавцем встановлено, що боржником рішення суду не виконується в повному обсязі з незалежних від нього причин, в зв'язку із чим, відсутні правові підстави для застосування до боржника штрафних санкцій, передбачених ст.89 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, державним виконавцем роз'ясненоправо стягувача, на підставі ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», звернутися до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, при її винесенні, державний виконавець керувався п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Пунктом 3.15 цієї Інструкції передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному у статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно враховувати, що підставою для повернення виконавчого документа згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, необхідно керуватися пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Водночас, державним виконавцем не наведено в оскаржуваній постанові яким саме законом встановлено заборону щодо проведення виконавчих дій стосовно боржника.

Поряд з цим, ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» наведений виключний перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачеві.

Підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа стягувачу стала відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України для забезпечення виконання рішень суду, а відтак, неможливості виконання судового рішення. Тобто підстава, яка не передбачена вичерпним переліком, зазначеним у ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до роз'яснення Верховного Суду України № 1-5/400 від 14.07.2006, наданого на підставі листа Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі Качко проти України, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.

Крім цього, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим же Законом

Крім того, згідно з ч.1 ст.263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Також, відповідно до п.18. Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом (стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст.7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Натомість, державний виконавець, всупереч вимогам ст.7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на відсутність у боржника коштів для виконання рішення суду у зв'язку із відсутністю бюджетного фінансування, не звернувся до суду із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, оскільки, обставини, що виникли, перешкоджали виконанню судового рішення.

Так, відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Частиною 1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а ч.1 ст.71 КАС України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до вимог ст.ст.245, 251, 252, 280 КАС України суд зобов'язаний повно, всебічно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що державним виконавцем не вжито усіх можливих заходів примусового виконання рішень передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, відповідно до ч.2, 4 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Втім, представник відповідача в судове засідання не з'явився, беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своїх дій щодо повернення виконавчого документу стягувачеві до суду не надав, що приймається судом, як відсутність доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення, а відтак, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 10, 11, 13, 17-19, 69-71, 86, 99, 122, 158-163, 167, 181, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, незаконною постанови державного виконавця та її скасування задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо невиконання рішення суду згідно з виконавчим документом №761/18385/14-а від 20 березня 2015 року (ВП №46993775) відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про виконавче провадження».

Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Новак Г.М. від 21 квітня 2015 року про повернення виконавчого документа №761/18385/14-а від 20 березня 2015 року (ВП №46993775).

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя