Справа № 826/20997/13-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" липня 2015 р. м. Київ К/800/12394/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
секретар судового засідання - Коцюрба В.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - Степаненко І.В.,

представника прокуратури - Москаленко В.І.,

третьої особи - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_8 до Головного управління Державного агентства земельних ресурсів у Київській області, третя особа - ОСОБА_7, про визнання протиправними та скасування наказів, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_7 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державного агентства земельних ресурсів у Київській області (далі - Держземагентство) про визнання протиправними та скасування наказів.

Зазначав, що оскаржуваними наказами надано дозволи на розробку проектів землеустрою, а згодом затверджено проекти щодо відведення 48 громадянам у власність земельних ділянок у м. Бровари.

Посилаючись на те, що відповідні земельні ділянки згідно з Генеральним планом м. Бровари не призначені для передачі у приватну власність, просив визнати протиправними та скасувати 48 наказів Держземагентства від 3 липня 2013 року за №№ КИ/:01:045/00001946 - КИ/:01:045/00001993 про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та затверджених згідно з ними 48 наказів від 23 липня 2013 року про затвердження проектів землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок у власність.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 4 грудня 2014 року, рішення суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено.

Постановою Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року ухвалу Вищого адміністративного суду України скасовано, а справу направлено на новий касаційний розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідача, осіб, які прибули у судове засідання, здійснивши перевірку доводів касаційної скарги, матеріалів справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що позивачем оскаржуються накази Держземагентства від 3 липня 2013 року, якими ОСОБА_7 і ще сорока семи громадянам надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, та накази від 23 липня 2013 року, якими затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_8 послався на порушення Держземагентством його прав як члена територіальної громади м. Броварів під час винесення зазначених наказів, недотримання статей 4, 5, 17 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) та статті 118 Земельного кодексу України щодо надання у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 94,67 га, які відповідно до Генерального плану м. Броварів, затвердженого рішенням сесії Броварської міської ради від 26 серпня 1999 року № 150-11-23, передбачені під розміщення транспортної розв'язки та житлово-цивільного і складського будівництва.

Розглянувши цей спір, суди виходили з того, що він є адміністративним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає цей висновок помилковим.

За змістом статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

ОСОБА_8 оспорив накази, які є правовими актами індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обов'язки тільки тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власників вказаних земельних ділянок), в тому числі і позивача ОСОБА_8, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваними наказами не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, і те, що на підставі оскаржуваних актів фізичним особам видані правовстановлюючі документи на землю, суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС України.

Колегія суддів дійшла висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

З викладеного вбачається, що спір про правомірність оскаржуваних наказів має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, а також вимоги про скасування акта про право, виданого на підставі такого незаконного рішення.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2015 року (справа № 21-34а15) і колегія суддів бере її до уваги.

Доводи представника позивача і прокурора про можливість відхилення від практики Верховного Суду України, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки таке відхилення не розв'яже існуючий спір по суті.

Пунктом першим частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та закрити провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 221, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 лютого 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2014 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Повернути ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 51 (п'ятдесят одна) грн 20 коп, сплачений відповідно до квитанції № 86 від 23 вересня 2014 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов