Справа № 810/741/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/741/15 Головуючий у 1-й інстанції: Василенко Г.Ю.
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

07 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулася до Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року з позовом до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Тетіївською ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2, за період з 01.01.2012 по 31.12.2013.

За результатами зазначеної перевірки відповідачем було складено Акт перевірки від 12.11.2014 №405/173/НОМЕР_1, в якому зроблено висновок про порушення позивачем вимог п. 44.1 ст. 44, п. 138.2 ст. 138, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за період, що перевірявся, на суму 10 848, 00 гривень; ч. 6 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний соціальний внесок за період, що перевірявся на суму 25 096, 13 гривень; пп. 263.9.1 п. 263.9 ст. 263 Податкового кодексу України, в результаті чого за 2013 рік занижено податкові зобов'язання з плати за користування надрами для видобування корисних копалин у сумі 3 268, 70 гривень.

На підставі висновків вказаного Акту перевірки Тетіївською ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було винесено податкові повідомлення-рішення від 28.11.2014 року № по платежу за користування надрами для видобування корисних копалин місцевого значення на суму грошового зобов'язання за основним платежем - 3 268, 7 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями - 817, 17 гривень; № по платежу з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму грошового зобов'язання за основним платежем - 10 848, 00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями - 2 712, 00 гривень.

Крім того, відповідачем було прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2014 № на суму штрафних санкцій в розмірі 1 254, 8 гривень та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2014 № Ф- на суму 25 096, 13 гривень.

Не погодившись з вищевказаними рішеннями податкового органу, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятих ним рішень.

Колегія суддів погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Пунктом 177.1 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Не може бути зараховано до складу витрат з метою визначення чистого оподатковуваного доходу ті витрати, які безпосередньо не пов'язані з провадженням господарської діяльності (витрати на купівлю продуктів харчування для власного кінцевого споживання, утримання житлового приміщення, особисті телефонні переговори тощо).

Всі витрати, які беруться до уваги при визначенні чистого оподатковуваного доходу, мають бути документально підтверджені (підтверджені належним чином оформленими документами).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, перевіркою правильності визначення витрат, відображених у декларації про доходи, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу та документально підтверджених з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки, встановлено їх завищення в сумі 72 323, 00 гривень в частині віднесення до витрат:

придбаний та використаний бензин на автомобіль, що не використовувався згідно наданих до перевірки документів в господарській діяльності ФОП ОСОБА_2 в сумі 20 040, 00 гривень, в тому числі за 2012 рік - 6 270, 00 гривень, 2013 рік - 13 770, 00 гривень;

придбане пальне (дизпаливо) та використане для заправлення орендованої спецтехніки (екскаватора, автогрейдера), яке згідно пункту 1.1 договору від 03.01.2012 № 03/01-12 має здійснюватись силами «Орендодавця» на загальну суму 51 220, 00 гривень, в тому числі 2012 рік - 51 220, 00 гривень;

придбані запасні частини для ремонту орендованої спецтехніки (екскаватора, автогрейдера), які згідно пункту 1.1 договору від 03.01.2012 № 03/01-12 мають здійснюватись силами «Орендодавця» на загальну суму 6 062, 05 гривень, в тому числі 2012 рік - 1 880, 4 гривень, 2013 рік - 4 181, 65 гривень;

послуги мобільного зв'язку, документального підтвердження використання в господарській діяльності яких, ФОП ОСОБА_2 до перевірки не надано на загальну суму 1 270, 96 гривень, в тому числі 2012 рік - 748, 56 гривень, 2013 рік - 522, 4 гривень.

Так, ФОП ОСОБА_2 протягом періоду з 01.01.2012 по 31.12.2013 здійснювала видобуток піску та його подальшу реалізацію, застосовуючи загальну систему оподаткування, обліку і звітності.

03.01.2012 між ФОП ОСОБА_2 (орендар) та ПП «Прилукихімснаб» (орендодавець), було укладено договір оренди кар'єрної техніки з екіпажем (машиністом) № 03/01-12, згідно якого орендодавець зобов'язується передати орендарю в тимчасове володіння та користування кар'єрну техніку.

Так, як зазначено відповідачем та встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_2 ні до перевірки, ні до суду не було надано первинні документи, які підтверджують суми понесених позивачем витрат та відповідають сумі отриманого доходу у перевіряємому періоді.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог посилається на додаткову угоду до договору оренди кар'єрної техніки з екіпажем (машиністом) № 03/01-12 від 17.01.2012, наявного в матеріалах справи, якою змінено пункт 1.1 даного договору, а саме: орендар забезпечує технічну експлуатацію (у тому числі: технічне обслуговування, заправлення паливно-мастильними матеріалами), інші умови договору залишено без змін.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в ході перевірки бухгалтером ОСОБА_3 31.10.2014 було надано пояснення, в якому зазначено, що на протязі 2012-2013 років договір з ПП «Прилукихімснаб» додатково не переглядався.

При цьому, пунктом 6 договору № 03/01-12 від 03.01.2012 «Права та обов'язки сторін», підпунктами 6.1, 6.2 передбачено, що орендодавець за цим договором зобов'язується, протягом усього строку дії цього договору підтримувати належний стан техніки включаючи проведення поточного та капітального ремонту, надання необхідного приладдя, заправлення пально-мастильними матеріалами.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, візуально суттєво відрізняються підписи орендаря з ініціалами ФОП ОСОБА_2 на договорі та додатковій угоді.

Вказані обставини спростовують доводи апелянта про те, що саме нею забезпечувалась технічна експлуатація (у тому числі: технічне обслуговування, заправлення паливно-мастильними матеріалами) кар'єрної техніки.

При цьому, позивачем до суду апеляційної інстанції також не було надано первинні документи, які підтверджують суми понесених позивачем витрат на вказане забезпечення.

Крім того, як вбачається з Акта перевірки, ФОП ОСОБА_2 не надано первинних документів, а саме будь-якого документального підтвердження використання мобільного зв'язку та використання бензину при веденні підприємницької діяльності (таких як обліку дзвінків із зазначенням цілей та їх тривалості тощо, подорожні листи, договорів оренди автомобіля). Таких документів не було надано і під час судового розгляду справи ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Так, з наданої позивачем копії Книги обліку доходів і витрат не можливо встановити, зокрема, використання мобільного зв'язку та використання бензину при веденні підприємницької діяльності позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем було правомірно застосовано до позивача грошових зобов'язань за порушення пункту 44.1 статті 44, пункт 138.2 статті 138, пункт 177.2 статті 177 Податкового кодексу України.

Стосовно правильності визначення та повноти нарахування збору за користування надрами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України, ставки плати за користування надрами для видобування корисних копалин установлюються у таких розмірах: сировини піщано-глинистої - 5 відсотків від вартості видобутих корисних копалин, але не менше ніж 1, 37 гривень за одиницю видобутих корисних копалин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно Спеціального дозволу на користування надрами № 5146 від 10.02.2010, виданого Міністерством охорони навколишнього природного середовища України, позивач має право на видобування піску Ратуського родовища Південної ділянки, придатного для застосування в якості компонента в'яжучого щільних силікатних бетонів та для благоустрою, рекультивації і планування, строком дії на 20 (двадцять років).

Так, перевіркою правильності визначення повноти нарахування збору за користування надрами встановлено, що в порушення приписів підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України, за даними розрахунку податкового зобов'язання з плати за користування надрами для видобування корисних копалин, ФОП ОСОБА_2 застосовано ставку плати за користування надрами для видобування корисних копалин (сировина піщано-глиниста) в абсолютних значеннях у розмірі 1, 37 гривень за одиницю видобутих корисних копалин, а не ставки плати за користування надрами, яка становить 5 відсотків від вартості видобутих корисних копалин, але не менше ніж 1, 37 гривень за одиницю видобутих корисних копалин, внаслідок чого занижено податкові зобов'язання за 2013 рік у сумі 3 268,7 0 гривень з плати за користування надрами для видобування корисних копалин.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що нею було застосовано коригуючий коефіцієнт, передбачений п.10 ст. 263 Податкового кодексу України, відповідно до якого до ставок сплати за користування надрами для видобування корисних копалин застосовується коригуючі коефіцієнти, які визначаються залежно від виду корисної копалини (мінеральної сировини) та умов її видобування, зокрема, 0,70 - видобування платником запасів корисних копалин ділянки надр, затверджених державною експертизою на підставі звітів з геологічного вивчення, яке виконане ним за власні кошти, крім вуглеводної сировини.

При цьому, на підтвердження права на застосування вказаного коригуючого коефіцієнту, позивач посилається на протокол №1301 від 05.07.2007 засідання колегії Державної комісії України по запасах корисних копалин при Міністерстві охорони навколишнього природного середовища України. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що вказаний протокол не визначає ставки плати за користування надрами для видобування корисних копалин та не може бути врахованим як підставу для застосування коригуючого коефіцієнту.

Будь-яких інших документально підтверджуючих доказів правомірності тверджень позивача щодо визначення застосування ставки 1, 37 гривень матеріали справи не містять.

Щодо порушення позивачем вимог Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», колегія суддів зазначає наступне.

Так, частиною восьмою статі 9 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом (частина одинадцята статті 9 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до частини шостою статті 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», нарахування єдиного внеску за платників, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7, 8, 9 та 11 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється платниками, зазначеними у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на які єдиний внесок нарахований.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначено наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 № 455 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.09.2013 за № 1622/24154 (далі - Інструкція № 455).

Згідно з пунктом 2 частини одинадцятої статті 25 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Відповідно до пункту 7.2 Інструкції № 455, за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. При цьому складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за формою згідно з додатком 9.

Крім того, згідно з частиною десятою статті 25 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 та частини шостої статті 8 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», фізичні особи-підприємці, що застосовують загальну систему оподаткування та особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю (науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність) та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, сплачують єдиний внесок у розмірі 34,7 % із суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та суми доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб-підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) (частина перша статті 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності застосування до позивача грошових зобов'язань за порушення частини шостої статті 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта, як на підставу для скасування оскаржуваної рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 28.11.2014 року, на те, що в ньому зазначено, що донарахована сума ЄСВ становить « 0», з огляду на наступне.

Так, у листі Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 №375/11/14-14 зазначено, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, відповідачем надано належні докази на підтвердження висновку про порушення позивачем податкового законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.