Справа № К/9991/18262/12-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Київ К/9991/18262/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, третя особа - ОСОБА_5 про визнання протиправними дій, за касаційними скаргами ОСОБА_5, Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та Одеського міського управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2006 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, у якому з урахуванням уточнень просив визнати протиправними дії Жовтневого РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо здійснення 31 січня 2000 року постійної прописки (реєстрації) місця проживання ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 (далі - спірна реєстрація). В обґрунтування позову посилався на те, що спірна реєстрація порушує його законні права та інтереси, здійснена без дозволу усіх наймачів вказаної квартири та суперечить вимогам Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 4 лютого 1994 року № 3929-XII (чинного, на період спірних відносин; далі - Закон № 3929-XII) і Правил в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року № 1074 (далі - Правила).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року позовні вимоги задоволено.

У касаційній скарзі відповідачі та третя особа, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просять ухвалені судові рішення скасувати та в позові відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарг з таких підстав.

Задовольняючи позов суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що дії Жовтневого РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області під час здійснення 31 січня 2000 року постійної прописки (реєстрації) місця проживання ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 вчинені з порушенням вимог Закону № 3929-XII та Правил, а тому є протиправними.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрований за вказаною адресою разом зі своїм батьком ОСОБА_4 На момент здійснення даної реєстрації ОСОБА_5 був громадянином Грузії, а громадянство України останній отримав у жовтні 2001 року.

Як вбачається з матеріалів справи на час здійснення спірної реєстрації третя особа не мала права постійного проживання в Україні, про що свідчить тимчасова посвідка на проживання серії НОМЕР_1 від 17 січня 2000 року (а.с. 76 ІІ тому).

Так згідно вимог статті 3 Закону № 3929-XII іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для

тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на

постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на

постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань,

пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України

про імміграцію.

Порядок в'їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання визначений статтею 11 Закону України «Про імміграцію» (в редакції спірного періоду), за приписами якої після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п'яти робочих днів до органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому імміграційною візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Тобто, з урахуванням зазначених положень Закону, у спірний період, посвідка на постійне місце проживання видається особі після подання відповідної заяви, її розгляду та надання дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи ані визначеної статтею 11 Закону заяви, ні вказаного дозволу у період спірної реєстрації місця проживання у ОСОБА_5 не було.

При цьому, згідно вимог абзацу 5 статті 3 Закону № 3929-XII іноземці, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов'язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої національні паспорти або документи, які їх замінюють, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Тобто, висновок судів про те, що на момент спірної реєстрації ОСОБА_5 мав статус іноземця, що тимчасово проживає на території України є обґрунтованим.

Посилання третьої особи на те, що ним здійснювалось оформлення документів на постійне місце проживання в Україні до суті спору сторін не відноситься, оскільки не впливає на порядок вчинення уповноваженими органами місця прописки (реєстрації) громадян.

Посилання ОСОБА_5 на пункт 32 Порядку, яким визначено, що іноземці, які постійно проживають в Україні, повинні прописатися (зареєструватися) за місцем постійного проживання, а у разі зміни цього місця проживання підлягають виписці/прописці реєстрації) в порядку, встановленому для громадян України, судами попередніх інстанцій правомірно не взято до уваги, оскільки цей пункт не розповсюджується на іноземців зі статусом тимчасового проживання.

Окрім того, правильним є також висновок судів і у частині правонаступництва відповідачами прав та обов'язків Жовтневого РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, з урахуванням положень статті 37 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з метою повного захисту прав та інтересів сторін.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суди правильно встановили, що доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень відповідачі, всупереч вимогам статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не представили, на відміну від позивача, який довів підставу своїх позовних вимог, а тому задоволення таких судами попередніх інстанції є законним і обґрунтованим.

Також є правильним висновок судів в частині застосування строку звернення з даним позовом до суду.

Таким чином, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_5, Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та Одеського міського управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області відхилити, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало