Справа № 521/16395/13-а (2а/521/387/13)
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" липня 2015 р. м. Київ К/800/587/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного утримання судді у відставці,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови йому у перерахунку розміру довічного грошового утримання як судді у відставці на підставі довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області за 2012 - 2013 роки про заробітну плату працюючого на відповідній посаді судді; зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси здійснити перерахунок щомісячного грошового утримання згідно 6-ти довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про заробітну плату за №35-2986 від 17.09.2013 р., починаючи з 01.01.2012 р., у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді, що становить 17549,10 грн. щомісячного грошового утримання; зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси здійснювати перерахунок щомісячного грошового утримання згідно визначених законом змін розміру мінімальної заробітної плати та їх щорічної поетапної кількості; зобов'язання відповідача виплатити одноразово на його користь недоплачене довічне грошове утримання судді у відставці за період з 01.01.2012 р. по 01.11.2013 р. включно у розмірі 125543,64 грн.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач працював суддею Іллічівського районного суду міста Одеси, суддею Малиновського районного суду міста Одеси, загальний зарахований стаж судді становить 30 років 8 днів, з 18 квітня 2006 року знаходиться у відставці. При виході у відставку позивачу було нараховане щомісячне грошове утримання судді в сумі 4891,00 грн., що становило на той час 90 % від зарплати судді.

На заяву про здійснення з 01.01.2012 р. перерахунку щомісячного грошового утримання отримав відмову.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За змістом ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі ст.22 Конституції України закріплені права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або при внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені й лише в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, проте, не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі ч.2 ст.43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992р. №2863-XII (далі - Закон 2863-ХІІ, що був чинний на час призначення позивачці щомісячного довічного грошового утримання) за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку.

Згідно з ч.4 ст.43 Закону №2863-ХІІ судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених ст.37 Закону України "Про державну службу". Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менш 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більш ніж до 90 відсотків заробітку судді.

Таким чином, відповідно до Закону №2863-ХІІ щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці напряму було пов'язане з системою оплати праці працюючих суддів.

Стаття 43 Закону України "Про статус суддів" втратила чинність в зв'язку з набранням чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI (далі - Закон №2453).

Так, суддівська винагорода, з якої підлягає обчислення пенсії, визначена на законодавчому рівні та встановлена статтею 129 Закону №2453, яка набрала чинності з 01.01.2012р.

Відповідно ж до ст.138 Закону №2453 (в редакції, що діяла з 30.07.2010р.) судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Цією нормою не передбачалось обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Разом з тим, Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011р. №3668-VI, який набрав чинності з 01.10.2011р., частину третю і п'яту статті 138 Закону №2453-VI викладено в новій редакції, згідно з якою щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011р. - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді (частина третя статті 138 Закону). Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (частина 5 статті 138 Закону).

В подальшому, Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3-рп/2013 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону №2453 у редакції Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи". В пункті 4 резолютивної частини цього рішення також зазначено, що воно має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, 22 травня 2008 року №10-рп/2008, згідно з якими "визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя".

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Наведене узгоджується й з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

При цьому, в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року №(2010)12 зазначається, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці (пункт 54).

У пункті 8 Рішення № 3-рп/2013 визначено, що частина третя статті 138 Закону № 2453-VІ у редакції Закону №3668-VІ, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону №2453-VІ у редакції до змін, внесених Законом №3668-VІ.

Оскільки за змістом пункту 4 Рішення № 3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними, то право на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а отже з 03 червня 2013 року у позивача виникло право на перерахунок призначеного щомісячного грошового довічного утримання.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 17 березня 2015 року у справі №21-429а14.

Підсумовуючи викладене, у позивача виникло право, а у відповідача обов'язок щодо перерахунку з 01.01.2012 р. його щомісячного довічного грошового утримання, проте, з урахуванням визначеного законодавчого обмеження.

Водночас, задовольняючи позов, суди зобов'язали відповідача виплатити позивачу недоплачене довічне грошове утримання за період з 01.01.2012 р. по 01.11.2013 р. в сумі 125543,64 грн., що була визначена без врахування наведеного.

Крім того, судом першої інстанції не було надано правової оцінки доводам відповідача щодо пропуску позивачем встановленого ст.99 КАС України строку звернення до суду, викладеного в запереченнях на позов. Суд же апеляційної інстанції, зазначаючи в своєму рішенні про непропуск позивачем такого строку, не врахував, що виплата довічного грошового утримання носить систематичний щомісячний характер, а отже позивач був обізнаний про порушення свого права на кожне відповідне число місяця та року.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного суду України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене та враховуючи приписи ч.2 ст.227 КАС України, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси задовольнити частково.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Стародуб О.П.