Справа № 817/2004/14
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року м. Київ К/800/5923/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Стародуба О.П.,

за участю секретаря Лопушенко О.В.,

за участю представника позивача Жилки О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Рівненського міського центру зайнятості на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року у справі за позовом Рівненського міського центру зайнятості до ОСОБА_5 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року Рівненський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення з останньої на користь позивача 3319,67 грн. отриманих нею як допомога по безробіттю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Рівненський міський центр зайнятості, зокрема, зазначав, що в період перебування на обліку й отримання допомоги по безробіттю відповідачкою було укладено цивільно-правову угоду з КЗ «Рівненський обласний шкірно-венерологічний диспансер», відповідно до якої та актів виконаних робіт від 30.11.2013р. та від 31.12.2013р. ОСОБА_5 надавала послуги інженера з метрології та отримувала за це винагороду, а отже допомога по безробіттю в сумі 3319,67грн. отримана нею незаконно й підлягає поверненню.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 22.08.2014р. позов задоволено.

Вважаючи вказану постанову такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства, відповідачка подала апеляційну скаргу з вимогою про її скасування та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015р. постанову суду першої інстанції скасовано й провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідачка в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду апеляційної інстанції, яке вона просила залишити без змін, - обґрунтованим та законним.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

У пункті 1 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 5 частини 2 статті 17 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 2 та 4 статті 50 КАС України позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб'єкти владних повноважень; громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом частин 1 та 2 статті 17 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012р. №5067-VI (далі - Закон №5067) формування та реалізацію державної політики у сфері зайнятості населення забезпечують у межах своїх повноважень Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим та Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування; головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та реалізації державної політики у сфері зайнятості населення є центральний орган виконавчої влади у сфері соціальної політики.

Як передбачено частинами 1 та 2 статті 21 Закон №5067 діяльність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, спрямовується і координується Міністром - керівником центрального органу виконавчої влади у сфері соціальної політики; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи; територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах є юридичними особами публічного права.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000р. №1533-III (далі - Закон №1533) Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд) створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду; Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

Частина 2 статті 22 Закону №5067 передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань, зокрема: здійснюють управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в межах затвердженого бюджету Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"; здійснюють контроль за використанням коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, застосовують в установленому законодавством порядку фінансові санкції та накладають адміністративні штрафи; забезпечують надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України №1533 сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що вирішуваний спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції у сфері державної політики зайнятості населення.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного суду України від 23.03.2010р. у справі №21-2282во09, від 13.04.2010р. у справі №21-320во10 та від 14.02.2012р. у справі №21-1099во10.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України та є помилковим, в зв'язку з чим ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015р. про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України підлягає скасуванню з направленням справи до цього ж суду для продовження розгляду у відповідності до ч.1 ст.227 КАС України.

Керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Рівненського міського центру зайнятості задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Стародуб О.П.