Справа № 815/7174/14
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/7174/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю представника відповідача Ващіліної Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача від 15 жовтня 2014 року № 538-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що у січні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 15 жовтня 2014 року за № 538-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вказане рішення є неправомірним та необґрунтованим.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не прийнято до уваги, що існує ризик переслідувань позивача за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме, «жінки, яких вважають порушниками соціальних норм, зокрема, жінка без супроводу чоловіка». Крім того, оскарженим рішенням не було вирішено питання щодо статусу неповнолітнього сина ОСОБА_2, що є грубим порушенням встановленої Законом процедури та свідчить про неправомірність вказаного рішення. У зв'язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача про залишення постанови суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що у січні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 15 жовтня 2014 року за № 538-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що рішення ДМС України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ, а тому є правомірним.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, у січні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем проведено з ОСОБА_2 співбесіду.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 12 лютого 2013 року та наданих позивачем анкети та реєстраційного листка від 22 січня 2013 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначала, що причиною виїзду з країни громадянської належності було наступне. У 2000 року майбутній чоловік ОСОБА_2 виїхав до Бельгії, як біженець з Афганістану. У 2007 році вони одружилася та у 2008 році позивач народила сина ОСОБА_1. Після одруження її чоловік повернувся до Бельгії, а вона з його батьками до провінції Парван Афганістану. Однак у Парвані було дуже тяжко жити, оскільки позивач не могла нікуди вийти без чоловіка та не могла відпустити сина, у зв'язку з тим, що у цьому районі дуже багато талібів, які небезпечні. Позивач не мала можливості виїхати до Бельгії, оскільки ця країна не приймає родичів біженців. Коли до дому, в якому позивач проживала з батьками чоловіка, почали навідуватись таліби, батько її чоловіка сказав, що їй треба негайно тікати з країни, бо одного разу ці люди можуть її викрасти. Чоловік ОСОБА_2 через свого друга допоміг оформити паспорт та візу до Російсько Федерації. 15 грудня 2012 року позивач разом із сином літаком потрапили до Російської Федерації та тиждень перебували у двокімнатній квартирі. 26 грудня 2012 року автомобілем, а потім пішки ОСОБА_2 разом із сином нелегально перетнули кордон України (а. с. 44-47, 48-55, 69-75).

Згідно п. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, ОСОБА_2 до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною її вимушеного від'їзду з країни.

Твердження позивача про загрозу її життю та здоров'ю у разі повернення на батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою відповідача. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Як вбачається з заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та анкети від 22 січня 2013 року, батьки ОСОБА_2 мешкають у Ірані в м. Тегеран. Крім того, позивач зазначала, що в Ірані набагато безпечніше жити, оскільки дівчата там спокійно ходять вулицями та нічого не бояться (а. с. 42, 45).

За таких даних, ОСОБА_2 разом із сином мала змогу переїхати до своїх батьків до Ірану в м. Тегеран та бути у безпеці, проте позивач в анкеті зазначила, що не може постійно жити з батьками, оскільки одружена та має сина (а. с. 46).

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно абз. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що 15 грудня 2012 року ОСОБА_2 авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва легально дісталась Російської Федерації. Державний кордон України позивач нелегально перетнула 26 грудня 2012 року.

Отже, з 15 по 26 грудня 2012 року ОСОБА_2 знаходилась у третій безпечній країні, проте за наданням притулку або за наданням статусу біженця позивач у вказаній країні не зверталась, що підтверджує висновок посадових осіб органу міграційної служби про виїзд позивача з країни громадянського походження не у зв'язку з переслідуванням будь-якими організаціями, а у зв'язку з пошуком кращих умов життя.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останньої із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що існує ризик переслідувань позивача за ознаками належності до певної соціальної групи «жінки, яких вважають порушниками соціальних норм, зокрема, жінка без супроводу чоловіка», оскільки ОСОБА_2 не скористалася можливістю переїхати до своїх батьків до м. Тегерану (Іран) та перебуваючи тиждень у Російській Федерації не зверталась до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, що свідчить про пошук кращих умов життя та виключає можливість задоволення позовних вимог.

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого рішення ДМС України від 15 жовтня 2014 року № 538-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, всупереч доводам апелянта, названим рішенням підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області від 06 серпня 2014 року щодо доцільності відмовити в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не лише ОСОБА_2, а і її неповнолітньому сину ОСОБА_1, 2008 року народження (а. с. 40, 108).

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 13 липня 2015 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

В.О. Скрипченко