Справа № 2а-1870/127/11
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" липня 2015 р. м. Київ К/9991/9844/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 24.02.2011

та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2011

у справі № 2а-1870/127/11

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції в м. Суми

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ в м. Суми від 17.12.2010 № /1.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 24.02.2011 позов задоволено частково. Скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ в м. Суми від 17.12.2010 № /1 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 37537,13 грн., в т.ч. 25024,76 грн. основного платежу та 12512,37 грн. штрафних (фінансових) санкцій. У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2011 скасовано постанову суду першої інстанції, в задоволенні позову відмовлено.

ФОП ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в частині вимог про скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ в м. Суми від 17.12.2010 № /1 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 37537,13 грн., в т.ч. 25024,76 грн. основного платежу та 12512,37 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права: п.п. 7.2.6 п. 7.2, п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для визначення позивачеві за податковим повідомленням-рішенням від 17.12.2010 № /1 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 41097 грн., в т.ч. 27398 грн. основного платежу та 13699 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки документальної планової виїзної перевірки, викладені в акті від 29.09.2010 № 7899/17-1016//199, про порушення п.п. 7.2.1, п.п. 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4, п.п. 7.4.5 п. 7.4, п.п. 7.5.1 п. 7.5, п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що полягали у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту за липень, серпень, жовтень 2009 року та за квітень 2010 року податку на додану вартість:

- в сумі 25025 грн. на підставі податкових накладних, виписаних у попередніх звітних періодах. Податковий орган вважає, що оскільки позивач не скористався правом сформувати податковий кредит в періоді, в якому воно виникло, то він втратив таке право;

- в сумі 335 грн. за операціями з придбання запчастин та послуг з технічного обслуговування автомобіля, не підтверджених первинними документами;

- в сумі 2038 грн. на підставі податкової накладної від 08.04.2010 № 9, виписаної ТОВ БК «МАЛЕКС», в якій не зазначено опису (номенклатури) товарів (робіт, послуг) та їх кількості (обсягу, об'єму).

Задовольняючи позов в частині вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 17.12.2010 № /1 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 37537,13 грн., в т.ч. 25024,76 грн. основного платежу та 12512,37 грн. штрафних (фінансових) санкцій, суд першої інстанції, виходив з того, що Закон України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР не забороняє платникам податку включати до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних в минулих податкових періодах.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 17.12.2010 № /1 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 37537,13 грн., в т.ч. 25024,76 грн. основного платежу та 12512,37 грн. штрафних (фінансових) санкцій та ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не звертався до податкового органу зі скаргою на постачальників, які відмовили надати податкові накладні, та не надав доказів отримання накладних у періоді, коли сформував податковий кредит.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин в межах касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить з такого.

Виходячи з положень п.п.7.2.3, п.п. 7.2.6. п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закону № 168/97-ВР) підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги). Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця. Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Пункт 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР забороняє включати до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними.

Відповідно до п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Зі змісту наведених положень Закону випливає, що у податковому обліку податкова накладна є тим документом, який складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця і визначається як розрахунковий документ, що підтверджує вчинення певної господарської операції, за якою виникають податкові зобов'язання, породжує у платників податку (покупця та продавця) обов'язки та права щодо нарахування та сплати податку на додану вартість, в тому числі підтверджує право покупця на нарахування податкового кредиту.

Судом першої інстанції на підставі реєстрів отриманих та виданих податкових накладних достовірно встановлено, що податкові накладні, виписані контрагентами позивача у лютому-червні 2009 року, отримані позивачем у липні, серпні та жовтні 2009 року.

Зважаючи на наявність у позивача при формуванні податкового кредиту у липні, серпні та жовтні 2009 року податкових накладних, виданих платниками податків на додану вартість, які мають силу податкових і одночасно розрахункових документів та підтверджують факт вчинення позивачем господарської операції, що є об'єктом оподаткування, відсутність у законі обмежень щодо строку давності на відображення податкового кредиту у податковому обліку, суд касаційної інстанції вважає, що формування платником податку на додану вартість податкового кредиту не в періоді, коли виникло таке право, а в періоді, коли отримано податкові накладні, само собою не може бути підставою для позбавлення такого платника права на податковий кредит.

Підпункт 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР надавав покупцеві право у разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення додати до податкової декларації за звітний податковий період, в якому було придбано товар, заяву зі скаргою на такого постачальника і включити суми цього податку до складу податкового кредиту.

Утім, не реалізація покупцем товару такого права не може позбавити його права сформувати податковий кредит із сум податків, сплачених (нарахованих) протягом певного звітного періоду у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), в іншому податковому періоді, головне, щоб платник податку мав відповідну податкову накладну, виписану платником податку на поставку товарів (послуг).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного податкового повідомлення-рішення в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 37537,13 грн., в т.ч. 25024,76 грн. основного платежу та 12512,37 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до помилкового скасування постанови суду першої інстанції та неправильного вирішення справи в цій частині.

Зважаючи на викладене, діючи у межах перегляду справи судом касаційної інстанції, визначених у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції вважає за необхідне постанову суду апеляційної інстанції скасувати із залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2011 скасувати та залишити в силі постанову Сумського окружного адміністративного суду від 24.02.2011.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун