Справа № 826/8467/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 липня 2015 року № 826/8467/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Гарника К.Ю., Скочок Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Національного банку України,
про визнання протиправним та скасування п.п.1 п.2 постанови Правління Національного банку України від 31.10.2015 року №696 в частині, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, у якому просив:

- визнати протиправним п.п.1 п.2 постанови Правління Національного банку України від 31.10.2015 №696 в частині внесення змін до положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 20.06.2011 №197, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.07.2011 за №852/19590 (зі змінами) щодо збільшення періодичності проведення планових виїзних перевірок банків;

- скасувати п.п.1 п.2 постанови Правління Національного банку України від 31.10.2015 року №696.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує на те, що до внесення змін оскаржуваною нормою постанови Правління НБУ від 31.10.2015 №696 до Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затвердженого постановою Правління НБУ від 20.06.2011 №197, інспекції Нацбанку проходили в кожній фінансовій установі не рідше ніж раз на два роки. Однак, в умовах перебування ринку фінансових послуг у кризовому становищі перевірка банківських установ має надзвичайно важливе значення, як для забезпечення стабільності банківської системи, щодо своєчасності виявлення проблемності, так і для інтересів громадськості та держави в цілому. Зміни до періодичності проведення планових виїзних перевірок банків, на думку позивача, обернуться для вкладників великими проблемами. Чимало банків порушують зобов'язання перед вкладниками, несвоєчасно повертають надані їм депозитні кошти. До того ж багато банків займаються відмиванням коштів, що є загальновідомим фактом. У зв'язку з наведеним від Національного банку України вимагається прийняття узгоджених заходів боротьби з цією суспільно небезпечною діяльністю як на національному, так і на міжнародному рівні. Посилаючись на положення Конституції України, Закон України «Про Національний банк України» позивач наполягає на протиправності оскаржуваного положення постанови Правління НБУ і просить його скасувати.

Мотивуючи своє право на звернення до суду із такими вимогами позивач звертає увагу суду на положення, закріплені в Протоколі №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також вказує на практику Європейського Суду з прав людини, і зазначає, що особа може звернутися за захистом своїх прав навіть, якщо обставини що склалися, на пряму не порушують її права, але впливають на вибір поведінки та/або можуть призвести до того, що особа потрапить під дію цих обставин. Позивач зазначає, що він як адвокат, враховуючи специфіку та комплексний характер обов'язків, що покладені на адвокатуру усвідомлюючи служіння інтересам не лише конкретного клієнта, а й суспільства в цілому, з метою дотримання утвердження принципів законності і верховенства права та недопущення можливих порушень інтересів суспільства звертається до суду з даною позовною заявою та вважає, що збільшення періодичності проведення перевірок надає можливість власникам українських банків безконтрольно виводити активи банківської установи, що буде призводити до їх наступної неплатоспроможності та відповідно позбавить можливості вкладників на своєчасне отримання належних їм грошових коштів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив його задовольнити з наведених у позовній заяві підстав.

Представники відповідача проти позову заперечили і просили відмовити у його задоволені, надавши для приєднання до матеріалів справи письмово викладену позицію по суті заявлених до відповідача вимог. Заперечення представників відповідача зводиться до того, що встановлення Національним банком України порядку, в тому числі періодичності, проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму відповідає вимогам законодавства України. Національний банк України як суб'єкт державного фінансового моніторингу уповноважений самостійно встановлювати порядок здійснення ним нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення за діяльністю відповідних суб'єктів первинного фінансового моніторингу, зокрема порядок проведення планових та позапланових перевірок, у тому числі безвиїзних. Зміни до Положення №197, що були внесені Постановою №696, прийняті виключно в межах наданих Національному банку України повноважень та спрямовані на підвищення ефективності та якості проведення Національним банком України перевірок банків з питань дотримання ними вимог законодавства, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. До Плану виїзних перевірок включаються перевірки банків не лише з урахуванням періоду, коли проводилася остання перевірка, а й з урахуванням інших визначених пунктом 2.4 розділу II Положення № 197 обставин. Крім того, виконання Національним банком України функції банківського нагляду не обмежується проведенням лише планових інспекційних перевірок, а тому твердження позивача про те, що зміни періодичності проведення планових виїзних перевірок банків обернуться для вкладників великими проблемами є суб'єктивними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки зроблені ним без системного аналізу норм діючого законодавства України.

Представники відповідача також вказують на те, що Постановою №696 затверджені зміни до Положення № 197, яким встановлений порядок організації та проведення Національним банком України перевірок з питань дотримання банками, їх відокремленими підрозділами, платіжними організаціями та членами платіжних систем, що є банківськими установами, філіями іноземних банків вимог законодавства з питань фінансового моніторингу. При цьому, позивачем не доведений факт перебування його у відносинах, до яких оскаржуваний акт може бути застосований, вимоги Постанови №696 та Положення №197 не поширюються на Позивача та не стосуються його прав чи інтересів. Позивачем до позовної заяви не надано жодних доказів, які б підтверджували факт застосування до нього оскаржуваних положень (пунктів) Постанови №696.

З огляду на висловлену у даній справі позицію учасників процесу щодо розгляду даної справи в порядку письмового провадження, суд на підставі частини 6 статті 71 та частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Надаючи правову оцінку наведеним в обґрунтування заявлених вимог доводам позивача, зважаючи на позицію відповідача та враховуючи норми законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

У відповідності до частини першої статті 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 №679-XIV (далі по тексту - Закон України №679-XIV в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті (ст.99 Конституції України, ч.ч.1, 3 ст.6 Закону України №679-XIV).

До інших функцій Національного банку статтею 7 цього ж Закону також віднесено: здійснення банківського регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі (п.8 ч.1); здійснення державного регулювання та нагляд у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення за небанківськими фінансовими установами-резидентами, які є платіжними організаціями та/або членами/учасниками платіжних систем у частині надання ними фінансової послуги щодо переказу коштів на підставі відповідних ліцензій, зокрема Національного банку України (крім операторів поштового зв'язку в частині здійснення ними переказу коштів) (п.30 ч.1).

Статтею 36 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року №2121-III закріплено, що Національний банк України під час здійснення нагляду за діяльністю банків проводить перевірку банків з питань дотримання ними вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, та достатності заходів для запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, та фінансуванню тероризму (тут і далі - Закон України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції).

Частиною 1 стаття 14 Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» від 28 листопада 2002 року №249-IV встановлено, що державне регулювання і нагляд у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму щодо банків, платіжних організацій та членів платіжних систем, що є банківськими установами здійснюються Національним банком України.

На підставі частин 2, 4 статті 56 Закону України №679-XIV Національний банк має повноваження видавати нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Видання нормативно-правових актів Національного банку віднесено пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України №679-XIV віднесено до повноважень Правління Національного банку.

У відповідності до статті 7 Закону України №679-XIV, статті 63 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 14 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» з метою встановлення порядку організації та проведення Національним банком перевірок з питань дотримання банками, їх відокремленими підрозділами, платіжними організаціями та членами платіжних систем, що є банківськими установами, філіями іноземних банків вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму (далі - легалізація кримінальних доходів або фінансування тероризму), у тому числі нормативно-правових актів Національного банку (далі - законодавство з питань фінансового моніторингу), і визначення достатності заходів для запобігання та протидії легалізації кримінальних доходів або фінансуванню тероризму, - розроблено Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затверджене постановою Правління Національного банку 20.06.2011 №197 (далі по тексту - Положення №197).

31 жовтня 2014 року на виконання статей 3, 6, 14 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», відповідно до статей 7, 55, 56 Закону України «Про Національний банк України», статті 63 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також з метою підвищення ефективності здійснення Національним банком України нагляду за дотриманням банками вимог законодавства України, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, Правлінням Національного банку видано постанову за №696, якою затверджено Зміни до Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 20 червня 2011 року №197, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 липня 2011 року за №852/19590 (надалі - Постанова НБУ №696 від 31.10.2014).

Підпунктом 1 пункту 2 Постанови НБУ №696 від 31.10.2014 було внесено до Положення про застосування Національним банком України санкцій за порушення законодавства з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 червня 2011 року №192, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за №836/19574 наступні зміни: « 1) у розділі I:

у пункті 1.3:

в абзаці першому слова «діяльності банків та/або безвиїзного нагляду з питань фінансового моніторингу» замінити словами «банків з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу (виїзна перевірка, безвиїзний нагляд з питань фінансового моніторингу) (далі - перевірка)»;

в абзацах третьому - п'ятому слово «перевірку» замінити словами «виїзну перевірку»;

в абзацах третьому, п'ятому слово «перевірки» замінити словами «виїзної перевірки»;

у пункті 1.8 слово «конфіденційності» замінити словами «обмеження доступу»».

Підпункт 1 пункту 2 Постанови НБУ №696 від 31.10.2014 втратив чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015 №316.

Водночас, саме в підпункті 1 пункту 2 Змін до Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затверджених Постановою НБУ №696 від 31.10.2014 у розділі II Положення №197 внесено зміни, які оскаржуються позивачем - «у пункті 2.1 слово «два» замінити словом «три»».

Оскільки, звертаючись до суду із вимогою про визнання протиправним і скасування п.п.1 п.2 постанови Правління Національного банку України від 31.10.2015 №696, позивач вказує на протиправність змін, внесених до Положення №197 саме щодо періодичності проведення планових виїзних перевірок банків, тобто фактично оскаржується підпункт 1 частини 2 Змін до Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затверджених Постановою НБУ №696 від 31.10.2014, колегією суддів даним рішенням надається правова оцінка доводам позивача саме щодо вказаної норми Змін до Положення.

Так, пунктом 1 Постанови №696 затверджено Зміни до Положення №197 (далі - Зміни).

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 Змін у пункті 2.1 розділу II Положення №197 слово «два» замінено на слово «три».

Таким чином, згідно з чинним пунктом 2.1 розділу II Положення №197 планова виїзна перевірка банку (крім відокремлених підрозділів банків) з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу проводиться не рідше одного разу на три роки.

Головна мета банківського регулювання і нагляду, згідно статті 55 Закону України №679-XIV, є безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Частинами 2 і 3 наведеної норми Закону України №679-XIV закріплено, що Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів.

Пунктом 1 частини другої статті 14 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» визначено, що суб'єкти державного фінансового моніторингу в межах їх повноважень зобов'язані здійснювати нагляд у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення за діяльністю відповідних суб'єктів первинного фінансового моніторингу, зокрема шляхом проведення планових та позапланових перевірок, у тому числі безвиїзних, у порядку, встановленому відповідним суб'єктом державного фінансового моніторингу, який згідно з Законом про запобігання виконує функції регулювання і нагляду за суб'єктом первинного фінансового моніторингу.

Отже, саме Національний банк України як суб'єкт державного фінансового моніторингу уповноважений самостійно встановлювати порядок здійснення ним нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення за діяльністю відповідних суб'єктів первинного фінансового моніторингу, зокрема порядок проведення планових та позапланових перевірок, у тому числі безвиїзних.

Відтак, визначення періодичності проведення планових виїзних перевірок банків віднесено до дискреційних повноважень Національного банку України.

Колегія суддів визнає доречними посилання представника відповідача на положення, закріплені в пунктах 1.2, 1.3 розділу I і пунктах 2.2, 2.4, 2.8, 2.10 розділу II Положення №197 в обґрунтування відсутності у Національного банку обмежень у праві включення до Плану перевірок тих банків, діяльність яких за результатами проведеного Національним банком України аналізу може свідчити про підвищені ризики їх використання з протиправною метою.

Так, відповідно до пунктів 1.2, 1.3 розділу І Положення №197 перевірки з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу (виїзна перевірка, безвиїзний нагляд з питань фінансового моніторингу) проводяться з метою визначення достатності та відповідності заходів, що здійснюються банком, вимогам законодавства з питань фінансового моніторингу, а також рівня ризику використання послуг банку для легалізації кримінальних доходів або фінансування тероризму.

Розділ II Положення №197 визначає організацію та порядок проведення виїзних перевірок (планових та позапланових).

Планові виїзні перевірки банку в силу положень, закріплених в пункті 2.2 розділу II Положення №197 здійснюються відповідно до Плану, який затверджує Голова Національного банку України або заступник Голови Національного банку України, який згідно з його функціональними обов'язками здійснює загальне керівництво та контролює діяльність банківського нагляду.

Згідно з пунктом 2.4 розділу II Положення №197 до Плану включаються виїзні перевірки:

- банків (крім відокремлених підрозділів банків), у яких спливає трирічний строк з дати останньої планової виїзної перевірки (або позапланової виїзної перевірки, якщо під час її проведення був охоплений весь перелік питань його діяльності у сфері фінансового моніторингу);

- банків (крім відокремлених підрозділів банків), якщо з дня отримання ними банківської ліцензії минуло більше ніж 12 місяців, а виїзна перевірка їх ще не проводилася;

- банків, перелік яких визначається за результатами проведеної Національним банком України оцінки ризиків легалізації кримінальних доходів або фінансування тероризму;

- банків, за результатами попередньої перевірки яких було встановлено здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку (щодо використання послуг банку для легалізації кримінальних доходів або фінансування тероризму);

- банків, до яких чи власників істотної участі яких іноземними державами або міждержавними об'єднаннями чи міжнародними організаціями застосовано санкції;

- банків, щодо яких Національний банк України має інформацію, отриману від державних органів, що може свідчити про порушення ними вимог законодавства з питань фінансового моніторингу.

В пункті 2.8 розділу II Положення №197 закріплено, що Національний банк за наявності обґрунтованих підстав може прийняти рішення про проведення позапланової виїзної перевірки банку. Такими підставами є: результати безвиїзного нагляду з питань фінансового моніторингу; інформація інших підрозділів Національного банку, державних органів, органів нагляду іноземних держав про ознаки порушення вимог законодавства з питань фінансового моніторингу; результати узагальнення матеріалів виїзних перевірок окремих банків, що несуть взаємопов'язаний або системний зміст.

Позапланова виїзна перевірка може здійснюватися з окремих питань діяльності банку або охоплювати весь перелік питань його діяльності у сфері фінансового моніторингу (п.2.10 розділу II Положення №197).

Крім того, судом приймаються до уваги положення статті 71 Закону України №679-XIV, якою визначаються особливості забезпечення стабільності банківської системи. Даною нормою закріплено, що Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, має право визначати тимчасові особливості регулювання та нагляду за банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України, у тому числі особливості підтримання ліквідності банків, застосування економічних нормативів, формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями банків, запроваджувати обмеження на їх діяльність, у тому числі обмежувати або забороняти видачу коштів з поточних та вкладних (депозитних) рахунків фізичних та юридичних осіб, а також обмежувати або тимчасово забороняти проведення валютних операцій на території України, зокрема операцій з вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей.

З огляду на наведені норми законодавства, якими регулюються спірні правовідносини колегія суддів визнає необґрунтованими і безпідставними твердження позивача про те, що внесені відповідачем зміни до періодичності проведення планових виїзних перевірок банків надає можливість власникам українських банків безконтрольно виводити активи банківської установи, що буде призводити до їх наступної неплатоспроможності та відповідно позбавить можливості вкладників на своєчасне отримання належних їм грошових коштів.

Крім того, суд вважає за доцільне вказати на наступне.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач стверджує про те, що він як адвокат, враховуючи специфіку та комплексний характер обов'язків, що покладені на адвокатуру усвідомлюючи служіння інтересам не лише конкретного клієнта, а й суспільства в цілому, з метою дотримання утвердження принципів законності і верховенства права та недопущення можливих порушень інтересів суспільства звертається до суду з даною позовною заявою та вважає, що збільшення періодичності проведення перевірок надає можливість власникам українських банків безконтрольно виводити активи банківської установи, що буде призводити до їх наступної неплатоспроможності та відповідно позбавить можливості вкладників на своєчасне отримання належних їм грошових коштів.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача.

При цьому, підстави, з якими позивач пов'язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час розгляду справи і вирішення спору по суті вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються та яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (ч.1 ст.161 КАС України).

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Тобто, при розгляді адміністративної справи суд має встановити які саме дії, бездіяльність чи рішення суб'єкта владних повноважень спричинили факт порушення права особи, що звернулася до суду за захистом.

Відповідно до частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі №21-169а14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/44507895).

ОСОБА_1 оскаржив до суду підпункт 1 пункту 2 Змін до Положення про порядок організації та проведення перевірок з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, затверджених Постановою НБУ №696 від 31.10.2014, якими (як і самим Положенням №197, до якого вносяться зміни) визначається порядок організації та проведення Національним банком України перевірок з питань дотримання вимог законодавства банками, їх відокремленими підрозділами, платіжними організаціями та членами платіжних систем, що є банківськими установами, філіями іноземних банків. Даний правовий акт породжує права й обов'язки тільки для визначеного цим актом певного кола суб'єктів, що є учасниками правовідносин, які регулюються даним актом.

Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і ОСОБА_1, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним нормативно-правовим актом Національного банку не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

З огляду на викладене, колегія вважає вказані доводи позивача щодо порушення прав останнього у спірних правовідносинах недоведеними.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи порушень відповідачем вимог законодавства не виявлено, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність визнання позовних вимог необґрунтованими, а відтак такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що за наслідками розгляду справи по суті суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, в силу положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, понесені ОСОБА_1 судові витрати стягненню з Державного бюджету України не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 171, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Національного банку України відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

Т.О. Скочок