Справа № 826/8331/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 липня 2015 року № 826/8331/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Гарника К.Ю., Скочок Т.О.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України
третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача:
Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області
про визнання неправомірним та скасування рішення №320-15 від 23.04.2015 року, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог: Управління Державної міграційної служби України у місті Києві, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №320-15 від 23.04.2015 року про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої релігійні переконання та за ознакою належності до соціальної групи, не може повернутись до країни походження - Узбекистану.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, представник позивача наполягав на наявності у позивача права на визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на переслідування в країні походження, свідченням чого є інформація про країну походження, наведена публікаціях, доданих до позовної заяви та додаткових пояснень.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та надав письмово викладені заперечення, в яких наполягав на правомірності дій та прийнятого рішення суб'єкта владних повноважень зважаючи на відсутність правових підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, під час співбесід позивачем не було надано будь-яких документальних підтверджень його переслідування за ознакою віросповідання, а згідно інформації, зібраної працівниками органу міграційної служби, встановлено що позивач, якщо і переслідувався в країні походження, то не за участь у дозволених, офіційних релігійних організаціях Узбекистану, а за вчинений ним злочин, що передбачає кримінальну відповідальність згідно Кримінального кодексу республіки Узбекистан, що встановлено постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 18.02.2013 у справі №801/1123/13-а. Водночас, жодних доказів на підтвердження обґрунтованості шукача притулку стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивачем не надано. Крім того, згідно отриманої під час розгляду заяви позивача органами міграційної служби було встановлено, що позивач повертався та приймав участь у відновлені організації, яка заборонена на території Узбекистану як радикальне екстремістське угрупування. Пояснення позивача щодо причин для прибуття на території України, - наявність можливості непогано заробити, визнана відповідачем такою, що засвідчує економічні мотиви у позивача для пошуку притулку саме на Україні.

З огляду на висловлену у даній справі позицію учасників процесу щодо розгляду даної справи в порядку письмового провадження, суд на підставі частини 6 статті 71 та частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Республіки Узбекистан.

29 квітня 2010 року позивач легально прибув до України повітряним сполученням.

Згідно наданих шукачем притулку пояснень під час вирішення питання щодо наявності підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 залишив країну своєї громадянської належності з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення дій протиправного характеру. Позивач зазначив, що в Узбекистані був членом організації «Джамаат Табліг», у зв'язку з тим, що вказаний рух був заборонений в Узбекистані, ОСОБА_2 зазнав переслідувань з боку правоохоронних органів Узбекистану. Будучи жертвою переслідувань через політичні та релігійні погляди та маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у майбутньому, позивач був змушений залишити Узбекистан та виїхав до України.

Таким чином, ОСОБА_2 вказує на обставини, які на його думку, є підставою вважати, що його життя знаходиться у небезпеці.

18 вересня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в АР Крим із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв'язку з отриманою відмовою в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленою наказом ГУ ДМС в АР Крим від 29.10.2012 2012 року позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України, яка 28.12.2012 року прийняла рішення №160-12 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби.

Зазначені рішення оскаржені ОСОБА_2 в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 18.02.2013 у справі №801/1123/13-а, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2013, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Мотивуючи свої висновки, суди першої і апеляційної інстанції вказували на наступне.

В своїх поясненнях щодо причин залишення країни походження ОСОБА_2 зазначив, що в Узбекистані він був членом ісламського руху «Джамаат Табліг».

За інформацією з відкритих джерел вбачається, що ідеологія руху «Джамаат Табліг» відрізняється радикалізмом, а саме нетерпимістю до будь-яких інших форм віросповідання. Активісти вказаної структури проводять активну роботу з підбору, вивчення та виховання потенційних кадрів для ісламських терористичних угрупувань, в першу чергу, пакистанських «Харакат-уль-Джихад-е-Ісламі» та «Харакат-уль-Млджахеддін», які здійснюють «кадрове укомплектування» переважно за рахунок прихильників «Джамаат Табліг».

Також за інформацією Аналітичного агентства США «Стратфор» «…Організація Табліг Джамаат також де факто слугує посередником для ісламістських екстремістів і таких угрупувань як Аль-Каїда для вербовки ними нових членів. Особливо важливим є те, що новобранці Табліг Джамаат насправді перетинаються зі світом радикального ісламізму, коли вони приїжджають до Пакистану для проходження свого початкового тренування…».

Слід зазначити, що «Джамаат Табліг» визнана екстремістською організацією та заборонена та території Російської Федерації, Киргизстану, Таджикистану, Узбекистану.

За інформацією Управління карного розшуку ГУ МВС в АР Крим ОСОБА_2 знаходиться в розшуку за скоєння злочинів, передбачених ч.1 ст.244-2 КК Республіки Узбекистан (створення, керівництво, участь в релігійних екстремістських, сепаратистських фундаменталістських або інших заборонених організаціях).

У висновку, затвердженому директором Департаменту у справах біженців та іноземців, зазначено, що діяльність «Джамаат Табліг» як міжнародної релігійно-екстремістської організації, суперечить цілям та принципам ООН, як це визначено в статтях 1 та 2 Хартії ООН. А саме принципу «Підтримувати міжнародний мир і безпеку та з цією метою вживати ефективні міри для запобігання і усунення загрози миру та придушувати акти агресії чи інших порушень миру».

Згідно приписів пп. «b» пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої приєдналась України відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців», положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

Враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо доказів, відповідно до яких є серйозні підстави вважати, що ОСОБА_2 на території свого походження вчинив тяжкий злочин до перетину державного кордону України, судова колегія дійшла до висновку про те, що Державною міграційною службою України правомірно було відмовлено позивачу у задоволенні скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби в АР Крим від 29.10.2012р.

В силу положень, закріплених в статті 254 КАС України судові рішення у справі №801/1123/13-а набрала законної сили, а зафіксовані в них висновки мають приюдиціне значення з огляду на положення частини 1 статті 72 КАС України.

Повторно звертаючись до органів міграційної служби в квітні 2014 року ОСОБА_2 нових або додаткових обставин щодо причин залишення країни походження не наводить.

За результатами розгляду зазначеної заяви та проведених співбесід, 21 липня 2014 року працівником Управління ДМС України в Київській області підготовлено висновок із рекомендацією відмовити іноземцю у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого рішенням Державної міграційної служби України від №320-15 від 23.04.2015 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості вимог заявлених позивачем суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинні на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі з висновку Управління Державної міграційної служби України в Київській області, приводом виїзду з країни постійного проживання є кримінальне переслідування за вчинення важкого злочину на території Узбекистану.

Дані обставини були проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції у справі №801/1123/13-а, і не змінились до дати повторного звернення ОСОБА_2 в квітні 2014 року, та визнані судами такими що не надають позивачу підстав бути визнаним біженцем.

Також суд погоджується з посиланнями відповідача на те, що позивач звернувся з відповідною заявою до органу міграційної служби з метою отримання документів, які б давали йому підстави законного перебування на території України. Під час проведених з шукачем притулку співбесід, останній повідомив органам міграційної служби про мету приїзду до України: «В Україні працював брат, декілька разів приїжджав на заробітки, розповідав що тут добре жити і можна заробити грошей». Підставою для звернення до міграційної служби позивач визначив наступну: «Хочу узаконити своє перебування на Україні». (Протокол співбесіди від 10.04.2014).

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Управління Державної міграційної служби України в Київській області щодо відсутності підстав для визнання ОСОБА_2 біженцем.

Щодо відповідності заяви позивача вимогам пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI суд звертає увагу на те, що країну походження ОСОБА_2 залишив легально, не зазнаючи перешкод у перетині кордону, 29 квітня 2010 року і звертаючись повторно із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не навів переконливих доводів щодо існування обставин, які б перешкоджали йому повернутись до Узбекистану, не вказував про наявність реальної загрози його життю в разі повернення в країни походження, або щодо можливого застосування тортур, насильства, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Крім того, під час розгляду судом ні позивачем, ні його представником не доведено активну участь і на даний час позивача в організації «Джамаат Табліг», за участь в якій позивач переслідувався у 2010 році.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача №320-15 від 23.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства та міжнародних договорів, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною від попередньої, а відтак не призведе до захисту уявлених позивачем порушених прав у сфері публічно-правових відносин щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.4 ч.3 ст129 Конституції України та ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані сторонами докази в контексті наведених вище вимог законодавства, колегія дійшла висновку про недоведеність позивачем протиправності рішення Державної міграційної служби України від 23 квітня 2015 року №320-15, відповідність якого вимогам законодавства встановлена під час розгляду справи. З огляду на зазначене, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянина Узбекистану ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

Т.О. Скочок