Справа № 807/737/15
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2015 рокум. Ужгород№ 807/737/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гебеш С.А.

при секретарі судового засідання - Приходько Т.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивач - не з'явився;

представник позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Борсенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Рахівському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до державної податкової інспекції у Рахівському районі державної фіскальної служби України у Закарпатській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06.04.2015 року №.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, мотивуючи її наступним. З метою забезпечення господарської діяльності основними засобами, ФОП ОСОБА_3 11.12.2014 року укладено договір №547 з ТОВ «Автоцентр-Ужгород» про придбання автомобіля марки MITSUBISHI, модель Pajero Wagon АТ, за ціною 733600,00 грн., у т.ч. ПДВ - 122266,66 грн. Продавцем виписані податкові накладні від 11.12.2014 року №1112001 на суму ПДВ 41666,67 грн. та від 15.12.2014 року №1512003 на суму ПДВ 80600,00 грн. Сплачений в ціні транспортного засобу податок на додану вартість включений позивачем до складу податкового кредиту грудня 2014 року, у зв'язку з тим, що право власності позивача на транспортний засіб є підтвердженим, він має усі правові підстави для використання такого засобу у підприємницькій діяльності із застосуванням норм Податкового кодексу України (далі - ПК України), у тому числі в частині, що регулює порядок формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування. Також, позивач зазначає, що відсутність встановленого законом обов'язку фізичної особи-підприємця вести облік основних засобів не заперечує наявність відповідного права у платника податку, тому позивач правомірно включив суми сплаченого податку у зв'язку з придбанням транспортного засобу до податкового кредиту відповідного податкового періоду, та заявив вказану суму до бюджетного відшкодування. Відповідно, відповідач під час проведення документальної невиїзної перевірки позивача, результати якої відображено в Акті від 17.03.2015 року №39/07-11-17 та за наслідками якої було прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.04.2015 року за №, прийшов до протиправного висновку про завищення позивачем податкового кредит за грудень 2014 року на 122266,00 грн., внаслідок чого зменшено суму бюджетного відшкодування за січень 2015 року.

Відповідач в судовому засіданні подав суду заперечення проти позову, згідно якого просив відмовити суд у задоволенні даного позову. В запереченні на позов відповідач посилається на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 06.04.2015 року за №, яким позивачеві зменшено розмір бюджетного відшкодування ПДВ на 122266,00 грн., є правомірним з огляду на наступне. Зокрема, перевіркою встановлено порушення позивачем п.198.3 ст.198, п.200.1 ст.200 ПК України внаслідок чого платником завищено розмір бюджетного відшкодування за січень 2015 року. На думку відповідача, до податкового кредиту фізичних осіб - суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість, можливе включення сум податку на додану вартість по податковим накладним, у зв'язку з придбанням основних засобів, за умови взяття на облік такого майна в якості основного фонду, використання такого засобу в господарській діяльності, наявності належного документального оформлення і підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському обліку. Документи надані позивачем є внутрішніми документами і не є документами саме бухгалтерського обілку, оскільки не фіксують результати такого обліку у зовнішніх джерелах (контролюючих органах), що свідчить про невідповідність дій позивача приписам Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року №92. А тому, податкове повідомлення-рішення від 06.04.2015 року за № приймалося на підставі наявних документів та є правомірним, а вимоги позивача є безпідставними.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем з 03.03.2015 року по 10.03.2015 року була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2014 року та січень 2015 року.

Проведеною перевіркою, результати якої відображено в Акті від 17.03.2015 року №39/07-11-17 було виявлено порушення позивачем п.198.3 ст.198 та п.200.1 ст.200 розділу V ПК України, в результаті чого було зменшено податковий кредит грудня 2014 року на загальну суму 122266,00 грн., зменшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за січень 2015 року на 122266,00 грн.

За результатом проведеної перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.04.2015 року за №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 122266,00 грн. та застосована штрафна (фінансова) санкція розміром 61133,00 грн.

Зокрема, під час проведення перевірки повноти визначення податкового кредиту за грудень 2014 року відповідачем було встановлено його завищення позивачем на загальну суму 122266,00 грн. Як відображено в Акті перевірки від 17.03.2015 року №39/07-11-17, на формування вище вказаного порушення мало вплив проведення операції з купівлі транспортного засобу в грудні 2014 року, а саме: позивачем включено до складу податкового кредиту в грудні 2014 року суму ПДВ сплачену у зв'язку з придбанням легкового автомобіля MITSUBISHI Pajero Wagon.

Твердження відповідача, відображене в Акті перевірки від 17.03.2015 року №39/07-11-17 про те, що не передбачено законодавчих підстав вважати майно, що знаходиться у приватній власності фізичної особи, основними фондами суб'єкта господарювання, а використання власного майна для здійснення підприємницької діяльності є одним з напрямів розпорядження майном фізичної особи, спростовується наступним.

У відповідності до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість мас право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп.«б» п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Як встановлено п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до Договору №547 з ТОВ «Автоцентр-Ужгород» позивачем придбано автомобіля марки MITSUBISHI, модель Pajero Wagon АТ, об'єм двигуна 3,2л, комплектація Ultimate, 2014 року випуску, колір Х37 «чорний» в кількості - 1шт за ціною 733тис. 600 гривень, у т.ч. ПДВ - 122тис. 266 гривень 66 копійок. Покупцем є фізична особа підприємець ОСОБА_3.

Факти передачі позивачеві придбаного легкового автомобіля підтверджується актом приймання-передачі автомобіля №1412-547 від 16.12.2014 року та видатковою накладною №1919-М від 16.12.2014 року.

Підтвердженням оплати придбаного автомобіля слугують наявні в матеріалах справи платіжні доручення №815 від 11.12.2014 року та №828 від 15.12.2014 року.

У зв'язку з придбанням позивачем транспортного засобу продавцем виписані податкові накладні від 11.12.2014 року №1112001 на суму ПДВ 41666,67 грн. та від 15.12.2014 року №1512003 на суму ПДВ 80600,00 грн.

Позивачем було отримано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на легковий автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero WGN 3.2 DID, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Сплачений позивачем, у зв'язку з придбанням транспортного засобу податок на додану вартість був включений до складу податкового кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

У відповідності ч.1 ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, як вбачається з вище викладеного, позивачем було правомірно набуто право власності на легковий автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero WGN 3.2 DID, а відтак, у відповідності до ч.1 ст.320 ЦК України він має право використовувати даний транспортний засіб у підприємницькій діяльності.

Відповідач у відповідності до Акту перевірки від 17.03.2015 року №39/07-11-17 наголошує на тому, що фізична особа-підприємець не може бути власником нерухомого або рухомого майна, а придбання, спорудження, будівництво такого майна суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем, який зареєстрований платником ПДВ, може здійснюватись ним виключно як фізичною особою, то право на податковий кредит за операцією з придбання, спорудження, будівництва зазначеного майна не виникає.

Відповідно до п.1 "Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженого постановою КМУ №1388 від 07.09.1998 року (далі - Порядок №1388) цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Відповідно до п.2 Порядку №1388 він є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Згідно до п. 6 Порядку №1388 транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції. Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви.

У відповідності до п. 6 Порядку №1388 транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Таким чином, транспортний засіб, який був придбаний позивачем, як фізичною особою-підприємцем з метою використання в господарській діяльності, у відповідності до вимог п.6 Порядку №1388, були зареєстровані за позивачем, як за фізичною особою.

Таким чином, державна реєстрація транспортного засобу проведена позивачем у відповідності до вимог Закону України "Про дорожній рух" та Порядку №1388.

Доказами використання позивачем в господарській діяльності придбаних транспортного засобу є наявні в матеріалах справи є наказ №1 від 16.12.2014 року та подорожні листи службового легкового автомобіля.

Крім того, відповідачем не надано жодного доказу на спростування обставин фактичного використання позивачем придбаного транспортного засобу в своїй господарській діяльності.

Також, суд не може погодитися з висновками відповідача про те, що оскільки дія Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не поширюється на таку категорію суб'єктів господарювання, як фізичні особи-підприємці, то законодавством України не передбачено ведення балансового обліку придбаного, спорудженого (збудованого) нерухомого або рухомого майна з метою документального підтвердження результатів господарської діяльності при визначенні сум ПДВ, у зв'язку з чим позивачем було допущено порушення податкового законодавства України, що послужило завищенню податкового кредиту.

У відповідності до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відтак, відсутність встановленого законом обов'язку фізичної особи-підприємця вести облік основних засобів не заперечує наявність відповідного права у платника податку.

Позивачем ведеться балансовий облік придбаного, спорудженого (збудованого) нерухомого або рухомого майна, у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року №92, що підтверджується первинними та обліковими (бухгалтерськими) документами.

Таким чином, позивачем були понесені витрати, в тому числі у вигляді сплаченого ПДВ, у зв'язку з придбанням основного фонду. При цьому останнім забезпечувалося ведення обліку балансової вартості груп основних фондів, що підтверджується наказом №1 від 16.12.2014 року та актом приймання передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 16.12.2014 року, копії яких є в розпорядженні відповідача.

Згідно до п.56.21 ст.56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

У відповідності до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, позовні вимоги підтверджено належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, судові витрати, здійснені позивачем, які документально підтверджені, присуджуються йому з Державного (відповідного місцевого) бюджету України (м. Ужгорода).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.19, 94, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Рахівському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в Закарпатській області про визнання протипранвим та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

Податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Рахівському районі Головного Управління Державної фіскальної служби України у Закарпатській області від 06.04.2015 року № - визнати протиправним та скасувати.

Стягнути з Державного (відповідного місцевого) бюджету України (м. Ужгорода) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в сумі366,08 грн.плачений відповідно до квитанції №1052 від 16.04.2015 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяC.А. Гебеш