Справа № 803/2542/13-а
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Київ К/800/19892/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Голубєвої Г.К.,

Загороднього А.Ф.

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області (далі - ДПІ) на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2014 року у справі № 803/2542/13-а за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Богдан-Авто Луцьк» (далі - Товариство) до ДПІ,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року Товариство звернулося до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ № від 30.07.2013 року, № , № від 4.10.2013 року.

Зазначило, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення спростовуються наявними в матеріалах адміністративної справи первинними документами.

25 грудня 2013 року постановою Волинського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2014 року, позов задоволено.

Податкові повідомлення-рішення ДПІ № від 30.07.2013 року, № , № від 4.10.2013 року визнані протиправними та скасовані.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Волинського окружного адміністративного суду та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, з 20.06.2013 року до 2.07.2013 року ДПІ була здійснена позапланова виїзна перевірка Товариства щодо правомірності декларування показників у податковій звітності з податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 1.04.2010 року до 31.03.2013 року, за наслідками якої 9.07.2013 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що Товариством у порушення вимог пп. 14.1.36, 14,1.71 п. 14.1 ст. 14, ст.,ст. 135, 137, п.,п. 138.4, 138.6 ст. 138 Податкового кодексу України занижений податок на прибуток, у розмірі 197 874,00 грн., а також у порушення ст.,ст. 185, 187, 188 Податкового кодексу України завищений залишок від'ємного значення з податку на додану вартість, занижений податок на додану вартість, у розмірі 184 544,00 грн.

30 липня 2013 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № щодо збільшення Товариству грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 230 680,00 грн., № щодо збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств, у розмірі 232 749,00 грн.

8 серпня 2013 року Товариство звернулося до Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області зі скаргою щодо скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ № , № від 30.07.2013 року.

27 вересня 2013 року Головне управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області прийняло рішення щодо залишення без змін податкового повідомлення-рішення № від 30.07.2013 року та скасування податкового повідомлення-рішення № від 30.07.2013 року в частині грошового зобов'язання з податку на прибуток, у розмірі 15 164,00 грн., а в іншій частині залишення без змін.

4 жовтня 2013 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № щодо збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств, у розмірі 217 585,00 грн., № щодо збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 17 260,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138- 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються: із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що витрати операційної діяльності згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; перелічені в Податковому кодексі України витрати банківських установ.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138 Податкового кодексу України).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство на підтвердження відображених в податкових деклараціях сум податкових зобов'язань надало первинні документи: дилерські договори зі своїми контрагентами (дистриб'юторами) на відповідальне зберігання майна (транспортних засобів); акти прийому-передачі виконаних робіт; податкові накладні.

Згідно з п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

У акті перевірки податковий орган не погоджується із ціною, за якою Товариство надавало послуги зберігання автомобілів.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у податкових деклараціях Товариства з податку на прибуток підприємства за перевіряємий податковий період, відображено перевищення валового доходу над валовими витратами звітного податкового періоду.

Діяльність підприємства є прибутковою, що відповідає меті господарської діяльності Товариства, а тому ним не були порушенні вимоги пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що оскільки на послуги Товариства держава не встановлює ціни, тому Товариство самостійно встановлює їх ціну, тим самим встановлює договірну вартість послуг, що надаються.

Згідно з п. 39.15 ст. 39 Податкового кодексу України у разі відхилення договірних цін у податковому обліку платника податків у бік збільшення або зменшення від звичайних цін менше ніж на 20 відсотків, таке відхилення не може бути підставою для визначення (нарахування) податкового зобов'язання, коригування від'ємного значення об'єкта оподаткування або інших показників податкової звітності.

Прибутковість кожної окремої операції не є обов'язковою ознакою господарської діяльності, яка може включати і окремі збиткові операції, здійснення яких викликано об'єктивними причинами. До факторів ціноутворення, крім рівня витрат, пов'язаних з виробництвом товару, належать рівень попиту на продукцію, кон'юнктура ринку, платоспроможність покупця, обсяги виробництва та складські запаси продавця та інші умови, які об'єктивно впливають на формування ціни. Господарський характер витрат визначається з урахуванням обставин, що свідчать про намір платника отримати економічний ефект в результаті економічної діяльності, а не в залежності від фактично одержаного доходу. Збитковість окремих господарських операцій сама по собі не може бути підставою для виключення витрат на таку діяльність зі складу загальних витрат підприємства, оскільки при здійсненні господарської діяльності існує звичайний ризик не отримати дохід. Таким чином операції з продажу товарів, виконання робіт, наданні послуг, в тому числі за ціною, нижче собівартості, відображаються в податковому обліку на загальних підставах за правилами, встановленими статтею 134 Податкового кодексу України.

Висновок податкового органу про заниження Товариством доходу на загальну суму 860 321, грн. є безпідставним.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що податковим органом не встановлювався рівень звичайних цін на послуги, що надавалися Товариством, а тому в податкового органу відсутні підстави вважати, що підприємством надавалися послуги за ціною, нижчою за «звичайну ціну».

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області відхилити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Голубєва Г.К.

Загородній А.Ф.