Справа № 820/2815/15
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 р.Справа № 820/2815/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Зеленського В.В. , Пянової Я.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Легессе Дула Мосіса на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р. по справі № 820/2815/15 за позовом Легессе Дула Мосіса до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.03.2015 року № 10-15. Скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 15.01.2015 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Легессе Дула Мосіса. Зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Легессе Дула Мосіса.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р. було відмовлено у задоволенні позову Легессе Дула Мосіса до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р. та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином про дату, час та місце слухання справи, відповідачем надано зауву про розгляд справи в письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу відповідно до ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що громадянин ОСОБА_1 Легессе Дула Мосіса 15.01.2015 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 39-49).

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 15.01.2015 р. було винесено наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 Легессе Дула Мосіса за № 10, у звязку з тим, що заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бо умови не змінились передбаченні п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 53-54).

Також 15.01.2015 р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було винесено повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту за № 5, в звязку з тим, що заяву позивача не містить умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 55).

Не погодившись з вищезазначеним рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати наказ про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 02.03.2015 р. за № 10-15 було відхилено скаргу на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що було надіслано позивачу повідомлення № 15 від 12.03.2015 р. (а.с. 56-61).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову, виходив з того, що повідомлення № 5 від 15.01.2015 року Головного управління ДМС України в Харківській області та рішення ДМС України від 02.03.2015 року № 10-15, були прийняті у межах компетенції, згідно з вимогами чинного законодавства, є правомірними, обґрунтованими та прийнятими на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених позивачем у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції та зазначає.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон України від 08.07.2011, № 3671-VI).

Відповідно до абзацу першого ст. 1 Закону України від 08.07.2011, № 3671-VI, біженець, це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Питання, пов'язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються Законом України від 08.07.2011, № 3671-VI, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України від 08.07.2011, № 3671-VI).

Відповідно до п.п. 1,2 5, 6 ст.. 5 Закону України від 08.07.2011, № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що позивач 19.12.2013 року вже звертався с заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що у країні його громадянства, де він проживав - в Федеративній демократичній республіці ОСОБА_1 існує загроза для його життя.

За результатами розгляду матеріалів особової справи ДМС України було прийнято рішення № 190-14 від 04.04.2014 року "Про відмову у визнані біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту". Зазначене рішення позивачем було оскаржено до Харківського окружного адміністративного суду. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.08.2014 року Легессе Дула Мосіса було відмовлено у задоволенні позовних вимог про оскарження рішення від № 190-14 від 04.04.2014 року. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2014 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.08.2014 року залишено без змін.

Також, колегія судів зазначає, що ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2014 року було встановлено, що позивач в'їхав на територію України по підробленому паспорту країни походження, оскільки в паспорті зазначені прізвище та ім'я, які йому не належать, вони схожі на його справжні прізвище та ім'я, але написане не відповідає дійсним імені та прізвищу позивача.

Суд апеляційної інстанції вказує на те, що причиною, що слугувала повторному зверненню заявника за захистом, як зазначено апелянтом, виникнення нових обставин, повязаних з тим, що на час повторного звернення Законом України «Про внесення змін до ст. 1 Закону України від 08.07.2011, № 3671-VI», від 13.05.2014 р. № 1251- VIІ було розширено поняття «додаткового захисту». При цьому, згідно з вказаними змінами особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну бо залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. При цьому, у скарзі шукач захисту наводить оновлену інформацію по країні його походження, яка на його думку підтверджує його суб'єктивні побоювання зазнати переслідувань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегія судів вважає, що зміст заяви від 15.01.2015 містить аналогічні з першим зверненням позивача причини звернення, відрізняючись лише новою обставиною, наявністю інформації ЗМІ щодо рецесії нації окремо в ОСОБА_1 та зазначає, що не зважаючи на зміни в законодавстві у заявника відсутні нові умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Законом України від 08.07.2011, № 3671-VI.

На підставі вищенаведеного, суд апеляційної інстанції робить висновок, що відповідачі при винесені повідомлення та рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_1 Легессе Дула Мосіса, діяли в межах передбачених Законами України, а отже є законними та такими, що не порушують будь - які права позивача.

Тобто, відповідачами було доведено правомірність своїх дій, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 197, п.1 ч.1 ст. 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Легессе Дула Мосіса залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2015р. по справі № 820/2815/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4