Справа № 820/1330/15
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 р.Справа № 820/1330/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є.

за участю секретаря судового засідання Кудіної Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2015р. по справі № 820/1330/15

за позовом Фермерського господарства ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач- Фермерське господарство ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державного податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області від 30.01.2015 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Державного податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області від 30.01.2015 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволених позовних вимог, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що висновки зроблені під час перевірки є обґрунтованими та законними, а тому відсутні підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваного податкового повідомлення -рішення.

Позивач подав до Харківського апеляційного адміністративного суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вважає вимоги відповідача безпідставними, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Просить залишити постанову суду першої інстанції без змін, як таку, що прийнята відповідно до норм діючого законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 07.07.2015 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції із посиланням на докази, досліджені під час судового розгляду справи, встановлено, що фахівцями Державної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області проведена позапланова виїзна перевірка Фермерського господарства ОСОБА_1, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 30.11.2014 року, законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2012 року по 30.11.2014 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.02.2013 року по 30.11.2014 року, за результатами якої складено акт № 55/22/25192992 від 19.01.2015 року.

Перевіркою встановлено порушення Фермерським господарством ОСОБА_1 вимог п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму всього 29513 грн.; п. 2.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні від 15.12.2004 року №637, в результаті чого встановлено перевищення Фермерським господарством ОСОБА_1 ліміту каси на суму всього 16797,70 грн.; п. 164.5 ст. 164, ст. 167, ст. 168, п.п 170.1.1, п.п 170.1.2, п.п 170.1.4, п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, в результаті чого Фермерським господарством ОСОБА_1 у перевіряємому періоді занижено податок на доходи фізичних осіб при виплаті орендної плати громадянам на загальну суму 24840,13 грн; ст. 51, гл. 2 п.п. 70.16.1 п. 70.16 ст. 70, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, наказу ДПАУ "Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, та сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 21.01.2014 року № 49, Фермерське господарство ОСОБА_1 подавало податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою 1 ДФ за ІІІ кв. 2012 року та IV квартал 2013 року з недостовірними відомостями, а саме - не вірно вказана сума податку з доходів з фізичних осіб при виплаті орендної плати за паї за ознакою доходів "106".

На підставі вказаного акту перевірки №73/22.1-07/37189196 від 14.01.2013 року відповідачем були прийняті податкові повідомлення - рішення від 30.01.2015 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень, а вимоги позивача є правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню Державної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області від 30.01.2015 року № НОМЕР_1, судом першої інстанції вірно встановлено, що під час проведення перевірки, інспектором встановлено, що у відповідності до п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, Фермерським господарством ОСОБА_1 проведено коригування раніше задекларованого податкового кредиту по понесеним за період з 01.01.2012 року по 30.11.2014 року витратам на придбання паливно-мастильних матеріалів, насіння, гербіцидів, шляхом нарахування умовного продажу та включення до податкових зобов'язань відповідних періодів вартості придбаних товарів, які не використовувались в господарській діяльності ( а.с.40), що спростовує доводи податкового органу про не проведення Фермерським господарством ОСОБА_1 коригування раніше задекларованого податкового кредиту по понесеним витратам на придбання мінеральних добрив, посівного матеріалу, гербіцидів, паливно-мастильних матеріалів, запчастин на с/г техніку, ремонт с/г техніки.

Крім того, вказане підтверджується також наявними у матеріалах справи податковими деклараціями.

Також актом перевірки зафіксовано, що при здійсненні аналізу балансу вирощуваної Фермерським господарством ОСОБА_1 продукції рослинництва встановлено списання відходів сільськогосподарської продукції, які не приймають участі в господарській діяльності (так звані мертві відходи), що підтверджується актами на сортування та сушку продукції за 2012, 2013 та 2014 роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність стверджень податкового органу на те, що у разі списання сільськогосподарських товарів (відходів сільськогосподарської продукції), у разі якщо вони не можуть бути використані в межах господарської діяльності сільськогосподарського підприємства, то підприємство не має право залишити суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) при придбанні товарів, у складі податкового кредиту, а тому повинно здійснити умовний продаж таких товарів, нарахувати податкові зобов'язання та відобразити їх у податковій декларації, з огляду на наступне.

Відповідно до п.22.1. ст.22 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Згідно п.п.14.1.27. п.14.1. статті 14 Податкового кодексу України, витрати-сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

В силу п.138.1. ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4., 138.6-138.9., підпунктами 138.10.2. - 138.10.4. пункту 138.10., пунктом 138.11. ст.138: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5., підпунктами 138.10.5., 138.10.6. пункту 138.10., пунктами 138.11., 138.12. ст.138, пунктом 140.1. статті 140 і статтею 141 ПК України; крім витрат, визначених у пунктах 138.3. цієї ст.138 та у статті 139 ПК України.

За приписами пп.139.1.6. п.139.1. ст.139 Податкового кодексу України до складу витрат не включаються суми податку на прибуток, а також податків, установлених п.153.3. ст.153 та ст.160 цього кодексу; податку на додану вартість, включеного до ціни товару (роботи, послуги), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання, податків на доходи фізичних осіб, які відраховуються із сум виплат таких доходів згідно з розділом 4 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України (п.138.2. ст.138 Податкового кодексу України).

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до п.198.1., 198.2., 198.3., 198.6. ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням чи виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку або придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пп.14.1.234. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України сільськогосподарська продукція (сільськогосподарські товари) для цілей гл. 2 розділу XIV цього Кодексу - продукція/товари, що підпадають під визначення груп 1-24 УКТ ЗЕД, якщо при цьому такі товари (продукція) вирощуються, відгодовуються, виловлюються, збираються, виготовляються, виробляються, переробляються безпосередньо виробником цих товарів (продукції), а також продукти обробки та переробки цих товарів (продукції), якщо вони були придбані або вироблені на власних або орендованих потужностях (площах) для продажу, переробки або внутрішньогосподарського споживання.

Стаття 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" від 18.01.2001 р. №2238-ІІІ визначає сільськогосподарське виробництво як вид господарської діяльності з виробництва продукції, яка пов'язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді та для використання на нехарчові цілі.

В акті перевірки, зазначено, що товари (послуги) використані для вирощування загиблих посівів (насіння, добрива, паливо) не можуть вважатися використаними в господарських операціях, які є господарською діяльністю, адже урожай із таких посівів не буде зібрано та реалізовано.

До вартості виконаних робіт у первинному насінництві, яка підлягає компенсації, включається вартість придбання насіння, мінеральних добрив, засобів захисту рослин, пально-мастильних матеріалів, запасних частин до сільськогосподарської техніки без урахування сум податку на додану вартість. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про насіння і садивний матеріал" від 26.12.2002 №411-IV первинні ланки насінництва і розсадництва - посіви і насадження розсадників добору і розмноження визнаного сорту.

Відповідно до п.6.4 наказу Міністерства фінансів України від 29.12.2006 року №1315 «Про затвердження Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку біологічних активів», сільськогосподарська продукція у натуральному виразі визначається виходячи з її фактичної маси (кількості) у місці оприбуткування, зокрема зерна, насіння соняшнику франко-місце зберігання. Фактична кількість сільськогосподарської продукції визначається за вирахуванням мертвих відходів, усушки (зерна та насіння соняшнику на току тощо), угару зеленої маси у процесі ферментації тощо.

Отже, на баланс продукція оприбутковується після сортування та очищення, а неочищена продукція відображається у обліку тільки у кількісному вираженні, а тому усі витрати, понесені на вирощування зернових культур протягом року (у тому числі покупні), на мертві відходи не розприділяються, а тому суми податку на додану вартість по придбаним мінеральним добривам, посівним матеріалам, гербіцидам, паливно-мастильним матеріалам, запчастинам не відносяться до мертвих відходів.

З огляду на викладене, колегія суддів підтверджує висновки суду першої інстанції про правомірність включення до податкового кредиту суми податку на додану вартість по придбаним мінеральним добривам, посівним матеріалам, гербіцидам, паливно-мастильним матеріалам, запчастинам на с/г техніку, ремонт с/г техніки, а тому податкове повідомлення-рішення від 30.01.2015 року № НОМЕР_3 є таким, що підлягає скасуванню.

Також, скасовуючи податкове повідомлення-рішення від 30.01.2015 року № НОМЕР_1 суд першої інстанції цілком вірно та обґрунтовано виходив з наступного.

Так, між позивачем (орендар) та ОСОБА_2 (орендодавець) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться поза межами населених пунктів, на території Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області і належить орендодавцю.

Відповідно до п. 9 вказаного правочину, орендна плата вноситься орендарем у грошовій, натуральній або відробітковій формі, в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 2718 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням її щорічної індексації та індексів інфляції.

Відповідно до п. 164.5 ст. 164 Податкового кодексу України, під час нарахування (надання) доходів у будь-якій негрошовій формі базою оподаткування є вартість такого доходу, розрахована за звичайними цінами, правила визначення яких встановлені згідно з цим Кодексом, помножена на коефіцієнт, який обчислюється за такою формулою: К = 100 : (100 - Сп), де К - коефіцієнт; Сп - ставка податку, встановлена для таких доходів на момент їх нарахування.

Відповідно до акту перевірки у 2012 році позивачем нараховано орендну плату у розмірі 3% від вартості паю, що складала 448143,09 грн, а у 2013 році від вартості паю 490316,98 грн. Оскільки база оприбуткування визначена у грошовій формі, то підприємством застосовується ставка податку 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність нарахування позивачем податку на доходи фізичних осіб при виплаті орендної плати громадянам та у визначення бази оподаткування податку з доходів фізичних осіб з орендної плати за паї при виплаті в натуральній формі застосовано коефіцієнт 1,176471, у зв'язку з чим податкове повідомлення-рішення від 30.01.2015 року № НОМЕР_1 є таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, предметом спору є правомірність та обґрунтованість податкового повідомлення - рішення форми від 30.01.2015 року № НОМЕР_2.

Так, контролюючим органом під час перевірки встановлено, що позивачем надано до перевірки видаткові касові ордери від 14.02.2014 року № 8 та від 15.05.2014 року № 30 по виплаті заробітної плати, проте у вказаних ордерах відсутні підписи про одержану заробітну плату.

Як вбачається із пояснень позивача, в даних відомостях при виплаті коштів були отримані підписи одержувачів, але пізніше при перевірці виявлено арифметичні помилки, а оскільки Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджено постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, не допускається виправлення в касових ордерах, тому відомості були переписані, але підписи не поставлені. До закінчення перевірки, у відомостях особами, які отримували кошти, поставлені підписи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 33 Закону України "Про Національний банк України" від 20 травня 1999 року № 679-XIV до повноважень Національного банку України серед інших належить визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій.

Із змісту преамбули Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджено постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320 (далі - Положення № 637), вбачається, що цей нормативно-правовий акт визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою.

Визначення касових операцій міститься у п. 1.2 Положення № 637, згідно якого "касові операції" - операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов'язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку.

В силу положень п. 3.1 цього Положення касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням спеціальних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

При цьому виходячи з потреби прискорення обігу готівкових коштів і своєчасного їх надходження до кас банків для підприємств, що здійснюють операції з готівкою в національній валюті, установлюються ліміт каси та строки здавання готівкової виручки (готівки) відповідно до вимог глави 5 цього Положення (п. 2.7 Положення № 637).

Пунктом 1.2 Положення № 637, визначено, що "ліміт залишку готівки в касі" (далі - ліміт каси) - граничний розмір суми готівки, що може залишатися в касі в позаробочий час.

У відповідності до п. 2.8 Положення № 637 підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) в межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов'язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств - юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на банківські рахунки зазначених юридичних осіб. За відсутності банків готівкова виручка (готівка) для переказу на банківські рахунки підприємства може здаватися до операторів поштового зв'язку та небанківських фінансових установ, які мають ліцензію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на здійснення переказу коштів.

Абзацами 1, 2 п. 3.4 Положення № 637 встановлено, що видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо.

Якщо на доданих до видаткових касових ордерів документах, заявах, рахунках тощо є дозвільний напис керівника підприємства, то його підпис на видаткових касових ордерах не обов'язковий.

Положеннями п. 3.10 Положення № 637 встановлено, що видаткові касові ордери і видаткові відомості мають заповнюватися бухгалтером чорнилом темного кольору чорнильною або кульковою ручкою, за допомогою друкарських машинок, комп'ютерних засобів чи іншими способами, які забезпечили б належне збереження цих записів протягом установленого для зберігання документів терміну.

У касових ордерах зазначається підстава для їх складання і перелічуються додані до них документи. Видача касових ордерів і видаткових відомостей на руки особам, що вносять або одержують готівку, забороняється.

Видача готівки за касовими ордерами може проводитися тільки в день їх складання.

Згідно п. 3.5 цього Положення у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред'являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа.

Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача.

Зміст норм Положення №637 у їх системному зв'язку свідчить про те, що при оцінці питання дотримання позивачем порядку ведення касових операцій визначальне значення має встановлення факту видачі або отримання готівкових грошових коштів, а не тільки правильність складання відповідних звітних документів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач наголошує не на фактичну невиплату коштів, що приводить до фактичного перевищення ліміту залишку готівки каси, а про прийняття видаткових документів без отримання підписів.

Таким чином, порушення заповнення відомості не може не підтверджує саме факту невиплати коштів, яке призвело би до фактичного перевищення ліміту залишку готівки каси саме у день виплати таких коштів.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 30.01.2015 року № НОМЕР_2.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2015 року по справі № 820/1330/15 прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2015р. по справі № 820/1330/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5