Справа № 823/3191/13-а
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/3191/13-а Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко В.І. Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

08 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2015 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства «Житлобуд» до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

ПрАТ «Житлобуд» звернулися до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ДПІ у м. Черкасах ГУ Міндоходів у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09.09.2013 року № .

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2015 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ДПІ у м. Черкасах ГУ Міндоходів у Черкаській області подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати незаконну, на їх думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позову. При цьому апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами проведення посадовими особами відповідача документальної позапланової невиїзної перевірки ПрАТ «Житлобуд» з питань правильності та повноти нарахування земельного податку з юридичних осіб за період з 01.01.2011р. по 28.02.2013р., складено акт від 23.05.2013 року № 1545/15-7/25209534.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, зокрема: вимог пп. «г» пп. 1, абз. 1 підрозділу 8 підрозділу 3 розділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України, вимог п. 297.1 ст. 297 розділу ХІV Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), що призвело до заниження податкового зобов'язання по земельному податку з юридичних осіб за період з 01.01.2011 року по 28.02.2013 року на загальну суму 112 764 грн. 22 коп.

Зазначені обставини слугували підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 03.06.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по земельному податку з юридичних осіб за основним платежем в сумі 112 764 грн. 22 коп. та за штрафними санкціями в сумі 27 391 грн. 19 коп.

Рішенням № 4909/2300-10-0170 від 09.08.2013р. ГУ Міндоходів у Черкаській області відмовили в задоволені скарги позивача.

Рішенням № 10515/6/99-99-10-01-15 від 06.09.2013р. Міністерство доходів і зборів України скаргу позивача задовольнили частково: скасували податкове повідомлення- рішення ДПІ в м. Черкасах від № від 03.06.2013р. в частині застосованих штрафних санкцій в сумі 5 грн.

З урахуванням рішення Міністерства доходів і зборів України відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення № від 09.09.2013 року, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання по земельному податку з юридичних осіб за основним платежем в сумі 112 764 грн. 22 коп. та за штрафними санкціями в сумі 27 386 грн. 19 коп.

Вирішуючи питання щодо правомірності спірного рішення, судова колегія виходить з наступного.

Так, протягом липня, жовтня 2003 року актами державної технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об'єктів до експлуатації прийнято в експлуатацію приміщення ряду торгово-побутового призначення по вул. Благовісній, 296 (поруч Криваліївського ринку, між вулицями Енгельса та Паризької комуни). Згідно відомостей, які містяться у вказаних актах, замовником будівництва виступав позивач.

Рішеннями Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.02.2010р. та від 23.07.2010р. у справах №2-2381-10 та №2-5244/10, які набрали законної сили, визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудований об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 - торговий центр з терасою (надземна частина) під літ. А-2 згідно даних інвентаризаційної справи, а також право власності на самочинно перепланований об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 - торговий центр з терасою (надземна частина) під літ. А-2 згідно даних інвентаризаційної справи.

Вказане судове рішення від 23.02.2010р. мотивовано тим, що ЗАТ «Житлобуд» передали корпорації «Житлобуд-1» повноваження замовника будівництва І та ІІ черги торгівельного центру по АДРЕСА_1, яке здійснило самочинне будівництво приміщень ІІ черги наземної частини вказаного центру за рахунок дольової участі ОСОБА_2 у будівництві та не передало вчасно останній збудовані приміщення. Після визнання права власності за рішенням суду від 23.02.2010р. ОСОБА_2 здійснила самочинне перепланування названих приміщень, як наслідок судовим рішенням 23.07.2010р. за нею визнано право власності на здійснені перепланування.

На підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №1590 від 28.09.2010р. ТОВ «Оберіг 2010» видано свідоцтво про право власності від 11.10.2010р. на торгівельний центр з терасою (надземну частину), крім приміщень першого поверху з №13-1 до №13-7, А-2, загальною площею 3 486,7 кв. м.

На підставі акта про готовність об'єкта до експлуатації № 2 від 25.04.2012р. інспекцією ДАБК у Черкаській області видано сертифікат серії ЧК №4 від 11.05.2012р., яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкта - підземної частини (І черги) торгового центру по АДРЕСА_1 проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації. Замовником об'єкта у вказаному сертифікаті зазначено позивача.

Між позивачем та корпорацією «Житлобуд-1» укладено договір № 26 від 09.01.2001р. за яким позивач передав корпорації «Житлобуд-1» функції замовника в частині організації будівництва, укладення договорів та інших документів, будівництва і фінансування, введення в експлуатацію і оформлення документів на право власності секцій в рядах торгово-побутового призначення по вул. Благовісній, 296 у м. Черкаси. Аналогічний договір № 21 від 12.06.2008р. укладено між позивачем та корпорацією «Житлобуд-1» щодо І та ІІ черги будівництва торгового центру по АДРЕСА_1.

Корпорація «Житлобуд-1» у липні, серпні, вересні, листопаді 2003 року та січні 2004 року на підставі попередньо укладених договорів про дольову участь у процесі будівництва передали за актами приймання-передачі фізичним та юридичним особам право власності на приміщення секцій в рядах торгово-побутового призначення по вул. Благовісній, 296 у м. Черкаси. Аналогічні акти приймання-передачі підписані між корпорацією «Житлобуд-1» та фізичними особами протягом червня-вересня 2012 року щодо підземної частини (І черги) торгового центру по АДРЕСА_1.

Вищий адміністративний суд України, направляючи дану справу на новий розгляд (ухвала від 17.03.2015 року), зазначив, що: «… Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції з посиланням на п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України зазначив про те, товариство, володіючи нерухомим майном на спірних ділянках, укладало із третіми особами цивільно-правові договори з метою отримання прибутку, що є власне господарською діяльність в розумінні норм цього Кодексу. При цьому, судом апеляційної інстанції з посиланням на матеріалах справи не зазначено, яким належними доказами підтверджуються вказані обставини. Крім того, судом апеляційної інстанції не зазначено яким чином позивач здійснював господарську діяльність на спірних земельних ділянках, враховуючи, що розташоване на цих ділянках нерухоме майно належить іншим особам».

З метою з'ясування обставин належності права власності на приміщення по вул. Благовісній, 296 у м. Черкаси та по АДРЕСА_1 судом першої інстанції правомірно досліджено відомості, які містяться в довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, та встановлено, що у період з 01.01.2011р. по 28.02.2013р. за позивачем зареєстровано право власності на приміщення котельної (секція №1), площею 43,1 кв. м. в ряді торгово-побутового призначення по вул. Благовісній, 296 у м. Черкаси. Решта приміщень (секцій) ряду торгово-побутового призначення по вул. Благовісній, 296 у м. Черкаси протягом вказаного періоду зареєстрована на праві власності за іншими фізичними та юридичними особами.

Також було правомірно встановлено, що за позивачем не реєструвалось право власності на приміщення торгового центру по АДРЕСА_1. Натомість, починаючи з 29.11.2012р. по 28.02.2013р., право власності на вказані приміщення реєструвалось за іншими фізичними та юридичними особами.

Згідно відомостей, які містяться в матеріалах справи, за період з 01.01.2011р. по 28.02.2013р. по зазначених земельних ділянках позивач подав до ДПІ у м. Черкасах податкову звітність із зазначенням нульових показників земельного податку: за 2011 рік - розрахунок земельного податку від 24.01.2011р. № 923, уточнююча податкова декларація з плати за землю (земельний податок) № від 18.04.2013р.; за 2012 рік - податкова декларація з плати за землю (земельний податок) № 3223 від 15.02.2012р., уточнююча податкова декларація з плати за землю (земельний податок) № від 18.04.2013р.; за 2013 рік - податкова декларація з плати за землю (земельний податок) № від 19.02.2012р., уточнююча податкова декларація з плати за землю (земельний податок) № 902162776 від 18.04.2013р.

Пунктом «г» пп. 1 п. 1 підрозділу 8 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, встановлено, що з 1 січня 2011 року до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб'єктів малого підприємництва Указ Президента України від 3 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (з наступними змінами) та абзаци шостий - двадцять восьмий пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №13-92 «Про прибутковий податок з громадян» застосовуються з урахуванням таких особливостей: платники єдиного податку не є платниками земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються для ведення підприємницької діяльності.

З 01.01.2012р. у розділ XIV Податкового кодексу України включено главу 1 такого змісту: « Спрощена система оподаткування, обліку та звітності», в тому числі доповнено статтею 297.

Згідно пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів: земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

З наведених положень Податкового кодексу України вбачається, що платники єдиного податку не зобов'язані сплачувати земельний податок за земельні ділянки, крім тих, які не використовуються ними для провадження господарської діяльності. Тобто, платник єдиного податку використовує земельну ділянку для інших цілей.

Однак вказані положення не поширюються на випадки переходу права власності на нерухоме майно, що розміщене на земельній ділянці.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII "Плата за землю" (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно зі статтею 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

В силу положень п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Отже, земельне законодавство України вимагає державної реєстрації документа, що встановлює право користування земельною ділянкою. Тому для цілей регулювання земельних відносин виникнення права оренди земельної ділянки пов'язане із фактом державної реєстрації відповідного договору.

У той же час у сфері оподаткування для виникнення у платника податкового обов'язку з нарахування та сплати земельного податку дотримання порядку оформлення права користування земельною ділянкою не має вирішального значення.

Аналізуючи вищезазначені правові норми в їх сукупності, судова колегія приходить до однозначного висновку, що з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що розміщене на земельній ділянці до нового власника переходить обов'язок сплати земельного податку.

Тобто, Податковий кодекс України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язував виникнення обов'язку щодо сплати земельного податку саме з датою реєстрації права власності на нерухоме майно, що розміщене на земельній ділянці.

Виходячи з положень пп. 2, 3 п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Принцип економічної обґрунтованості справляння земельного податку як майнового податку полягає у покладенні обов'язку з його сплати на особу, яка має юридичну можливість отримувати економічний ефект від використання землі. А відтак обов'язок зі сплати земельного податку пов'язується саме з фактичним отриманням особою права власності або права користування землею та існує й за відсутності державної реєстрації відповідного права, що здійснюється за бажанням правоволодільця.

Таким чином, обов'язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.

Така правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.03.2015 року.

За вказаних обставин відповідач повинен був визначити частки кожної особи у спільній власності на перелічені приміщення, а для окремо розташованих приміщень - розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеної на ній будівлі, і лише потім визначити для цих осіб розмір земельного податку, що підлягає сплаті.

Отже, відповідач прийшов до передчасних та помилкових висновків під час прийняття спірного податкового повідомлення-рішення щодо обов'язку позивача сплачувати в повному обсязі за період з 01.01.2011р. по 28.02.2013р. земельний податок за земельні ділянки по вул. Благовісній, 296 (площею 721 кв. м.) та по АДРЕСА_1 (площею 9456 кв. м.), оскільки такий податок повинні сплачувати власники приміщень, що розташовані на вказаних земельних ділянках, використовуваних ними.

Повідомлення позивачем листом №55 від 17.03.2013р. про невикористання для провадження господарської діяльності земельних ділянок за адресами: м. Черкаси, вул. Благовісна (поруч Криваліївського ринку, між вулицями Енгельса та Паризької комуни) площею 721 кв. м. та м. Черкаси, АДРЕСА_1, площею 9456 кв. м., є правомірним та не тягне за собою обов'язку щодо сплати земельного податку у повному обсязі, у зв'язку з переходом права власності на будівлі та споруди, що розміщені на цих земельних ділянках до інших осіб.

Доводи апелянта про подання позивачем звітності в якості доказу використання у власній господарській діяльності згаданих земельних ділянок оцінюються колегією суддів критично, оскільки вони спростовуються вищевказаними обставинами справи.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вивчивши та проаналізувавши обставини справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи приходить до висновку про недотримання відповідачем при прийнятті спірного рішення вимог, встановлених законом, а тому судом першої інстанції зроблено вірний висновок про необхідність його скасування.

За ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірність спірного рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 196, 198, 202, 205 та 207 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.