Справа № 804/20568/14
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 липня 2015 рокусправа № 804/20568/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.,

представників сторін:

позивача : - ОСОБА_2, дов. від 19.02.15 р.

відповідача: - ОСОБА_3, дов. від 12.01.15 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тех-Центр-Н"

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 р. у справі № 804/20568/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тех-Центр-Н"

до Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю "Тех-Центр-Н" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 24.09.2014 № НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю висновків податкового органу, оскільки реальність здійснення господарської діяльності з ТОВ «Барилит плюс» та правомірність відображення її результатів у власному податковому обліку підтверджено належним чином оформленою первинною документацією.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 р. у справі № 804/20568/14 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду, з огляду на специфіку товару, його об'єм, вагу та інші характеристики, мотивовано ненаданням позивачем обовязкових документів, які б могли містити відомості про всіх учасників, які приймали участь у переміщенні нафтопродуктів, у тому числі й про контрагентів позивача.

Не погодившись з постановою суду, ТОВ "Тех-Центр-Н" подано апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 р. у справі № 804/20568/14, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову про задоволення позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що нафтопродукти, що придбавались у ТОВ «Барилит плюс», зберігались у резервуарах ПАТ «Дніпронафтопродукт», з яким позивач має договірні відносини щодо зберігання нафтопродуктів. Тобто, поставка товару відбувалась шляхом підписання актів приймання-передачі, які посвідчують перехід права власності від ТОВ «Барилит плюс» до ТОВ "Тех-Центр-Н" на нафтопродукти, що мали відповідні сертифікати якості.

Новомосковська ОДПІ проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржену постанову суду першої інстанції цілком обґрунтованою та правомірною, зазначаючи про вірність встановлення судом першої інстанції порушення позивачем приписів Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155, та Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Держспоживстандарту України від 04.06.2007 № 271/121. Крім того, відповідач звертає увагу, що надані до перевірки акти приймання-передачі не фіксують здійснювані господарські операції (факти, поставки нафтопродуктів), а надані до перевірки паспорти якості на нафтопродукти виписані після того, як поставка ТМЦ вже відбулась.

Представниками сторін в судовому засіданні підтримані визначені правові позиції по суті спірних питань справи, надані пояснення та заперечення на доводи апеляційної скарги. Представник позивача, з посиланням на первинні документи укладені з контрагентом позивача договори, вказав, що аргументи апеляційної скарги є достатніми для скасування постанови суду першої інстанції, представник відповідача просив залишити постанову суду без змін як законну та обґрунтовану.

Як вбачається з матеріалів справи, Новомосковською ОДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Тех-Центр-Н" по взаємовідносинам з ТОВ «Барилит плюс» за травень 2014 року, за результатами якої складено акт № 478/221/37376526 від 09.09.2014 (а. с.68-78).

24.09.2014 на підставі даного акту перевірки Новомосковською ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення, яки Товариству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 15 481 650,11 грн., у т. ч. 1 0321 106, 07 грн. - за основним платежем, 5 160 553, 04 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (а. с.67).

ТОВ "Тех-Центр-Н", вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення відповідача неправомірним, звернулось до адміністративного суду з даним позовом.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ "Тех-Центр-Н" підлягає задоволенню з таких підстав:

Згідно висновків вищевказаної перевірки встановлено порушення ТОВ "Тех-Центр-Н" п.п.198.2, 198.3, 198.6 ст.198 по операціях по ланцюгу постачання у травні 2014 р. від ТОВ «Барилит плюс», в результаті чого Товариством занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму ПДВ 10321106,07 грн.

Такий висновок податкового органу ґрунтується на даних акту про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Бариліт Плюс» № 13067/04-66-22-3 від 28.07.2014 (а.с.71-75).

Згідно даного акту у травні 2014 року основним постачальником ТОВ «БАРИЛИТ ПЛЮС» є ТОВ «Компанія Аміна» (37567342, ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві, має стан 9 (направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням), працівники та основні фонди на підприємстві відсутні). В свою чергу, основним постачальником ТОВ «Компанія Аміна» є ТОВ «Євро Планета» (38870428, ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м.Києві, має стан 9 (основний платник), працівники та основні фонди на підприємстві відсутні), яке здійснювало маніпулювання звітністю, а саме: В ЄРПН ТОВ «Євро Планета» зареєстровано податкові накладні на реалізацію бензину автомобільного підвищеної якості з кодом УКТ ЗЕТ НОМЕР_2, походження якого не встановлено - ТОВ «Євро Планета» до ДПІ надано додаток 8 до Декларації з ПДВ за травень 2014 року (заява про відмову постачальника надати податкову накладну) щодо ПАТ "Алчевский коксохимический завод", ПАТ "ММК им.Иллича", ПАТ "Алчевский металлургический комбінат», ПрАТ "Северодонецкое обьединение АЗОТ". Такі підприємства не є виробниками чи імпортерами пального, а операції з придбання пального здійснюють лише у межах потреб власного виробництва, тобто оптову чи роздрібну торгівлю пальним не ведуть. Таким чином, походження нафтопродуктів не встановлено, як і їх фактичне існування в межах вказаного ланцюга постачання. При цьому, згідно наданих до перевірки сертифікатів якості, виробником палива є ТОВ «Укртатнафта», однак усі підприємства по ланцюгу постачання, включаючи позивача та контрагента, взаємовідносин з ТОВ «Укртатнафта» не декларували.

Тобто, даним актом зафіксована відсутність вказаних підприємств за місцезнаходженням, неможливість підтвердження реальності проведених господарських відносин із платниками податків, що мало місце в звязку з відсутністю об'єктів оподаткування, не звітування тощо, і що, на думку податківців, обумовлює безтоварність господарських операцій по ланцюгу постачання.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що саме на висновках акту про неможливість проведення зустрічної звірки від 28.07.2014 базуються повністю висновки акту перевірки позивача від 09.09.2014, які і стали підставою для винесення оскаржуваного повідомлення рішення.

При цьому, колегія суддів стосовно посилань податківців на дані акту про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання зазначає, що такий акт є документом, що лише фіксує факт неможливості проведення зустрічної звірки, і законодавством України не надано право органам ДПС в акті про неможливість проведення зустрічної звірки співставляти дані первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Щодо безтоварності господарських операцій, то з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку (Лист ВАСУ від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11).

Господарською операцією, згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 № 996-XIV, є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як свідчать матеріали справи і не заперечується сторонами, ТОВ "Тех-Центр-Н" (Покупець) мало господарські відносини з придбання у ТОВ «Барилит Плюс» (Постачальник) нафтопродуктів (бензину та дизельного палива) за договорами поставки нафтопродуктів: від 30.04.2014 № 3004-30-НП (а. с.7-9); від 30.04.2014 № 3004-4-НП (а. с.13-15), від 01.05.2014 № 01/95-НП (а. с.19-21), від 01.05.2014 № 01/42-НП (а. с.25-27), від 17.05.2014 №17/5-НП (а. с.31-33), від 17.05.2014 № 17/2-НП (а. с.37-39), від 21.05.2014 № 21/22-НП (а. с.43-45), від 21.05.2014 № 21/44-НП (а. с.49-51).

За ідентичними умовами цих договорів:

- Постачальник зобов'язався передати, а Покупець прийняти та оплатити нафтопродукти, номенклатуру, кількість, ціна та строк поставки яких визначаються в додаткових угодах, що є невід'ємними частинами таких договорів;

- Постачальник зобов'язався передати Покупцю нафтопродукти за умови оформлення відповідних актів прийому-передачі або інших документів, які є невід'ємною частиною договорів, забезпечити якість нафтопродуктів, що поставляються, згідно з показниками діючих ДСТУ та технічних умов;

- товар поставляється Покупцю партіями протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними в кожній Додатковій угоді на умовах ЕХW - резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт»;

- Покупець здійснює приймання Товару за кількістю та якістю згідно з Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Мінпалива та енергетики, Мінекономіки, Мін транспорту і зв'язку, Держкомітету з питань технічного регулювання та споживчої політики № 281/171/578/155 від 20.05.2008.

Отже, за вищевказаними договорами ТОВ «Барилит Плюс» постачав позивачу нафтопродукти, виробником яких є ПАТ «Уктатнафта» і які знаходились в резервуарах на зберіганні у ПАТ «Дніпронафтопродукт» і залишались у момент поставки там же.

Тобто, виходячи з суті договірних відносин, між позивачем і його контрагентом у даному випадку мав місце лише перехід права власності на певну кількість цих нафтопродуктів, що відповідає приписам ч.1 ст.712 ЦК України, згідно якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом з тим, у відповідності до ч.1 ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Тобто операція з поставки товару не є тотожною операції з операції з перевезення і поставка товару не завжди обовязково повязана з транспортуванням товару, оскільки предметом поставки є товар, предметом перевезення є надання послуг з транспортування, що, зокрема, підтверджується приписами ч.2 ст.712 ЦК України, відповідно якої до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

За визначенням, наведеним у п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Правила формування податкового кредиту платниками податку на додану вартість визначені статті 198 Податкового кодексу України.

У відповідності до п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно положень п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, податкова накладна як звітний податковий документ, що є підставою для включення покупцем у податковому обліку до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), що підлягають використанню в його господарській діяльності, має таке юридичне значення при обов'язковій умові нарахування податку та виписування податкової накладної особою, яка зареєстрована як платник податку на додану вартість у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Разом з тим, не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України).

У відповідності до п.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 р. за №168/704, первинні документи це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Згідно ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно статей 183 та 184 ПК України про реєстрацію особи платником податку на додану вартість їй органом державної служби надається свідоцтво про реєстрацію як платника податку. Реєстрація особи як платника податку на додану вартість діє до дати її анулювання.

Частиною 2 статті 71 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається саме на відповідача (якщо він заперечує проти адміністративного позову).

Докази, які б свідчили про відсутність у ТОВ «Барилит Плюс» статусу юридичної особи, статусу платника ПДВ на момент здійснення господарських операцій, відповідачем суду не надані, що свідчить про наявність необхідної податкової правосубєктності у даного контрагента позивача.

При цьому, позивачем надано первинні документи, що підтверджують реальність вищевказаної господарської операції, а саме: додаткові угоди (а. с.10, 16, 22, 28, 34, 40, 46, 52), податкові накладні (а. с.11, 17, 23, 29, 35, 41, 47, 53), акти приймання-передачі (а. с.12, 18, 24, 30, 36, 42, 48, 54), товарно-матеріальні відомості (а. с.254, 255), платіжні доручення, які свідчать про оплату позивачем товару (а. с.256-263), паспорти та сертифікати якості (а. с.139-143, 221-242), договір зберігання № 3302 від 01.02.2013, укладений з ПАТ «Дніпронафтопродукт» (а. с.55, 56), докази знаходження нафтопродуктів на зберіганні у ПАТ «Дніпронафтопродукт» як на момент поставки, так і після (а. с.244-253).

Вищезазначені первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є належними доказами виконання господарської операції та не викликають у колегії суддів сумнівів щодо їх недостовірності.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що податкові накладні, виписані ТОВ «Барилит Плюс» і які за приписами Податкового кодексу України є єдиною підставою для формування податкового кредиту платника податків, не відповідають положенням Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної» від 14.01.2014 № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2014 за № 185/24962.

Використання позивачем придбаних нафтопродуктів у власній господарській діяльності також підтверджується матеріалами справи, які свідчать, що Товариством реалізовувались нафтопродукти на власних АЗС, які перевозились, за твердженням позивача, ПАТ «Дніпронафтопродукт» згідно відповідного договору № 3501 від 01.04.2013 (а. с.144-148, 243), про що також зазначено в акті перевірки від 09.09.2014 (а. с.72, на зв.).

Отже, вищезазначені документи підтверджують фактичний рух активів та зміни у власному капіталі позивача, які є обов'язковою ознакою господарської операції.

Водночас, доказів порушень відображення вищевказаних господарських операцій в бухгалтерському та податковому обліку Товариства матеріали перевірки та матеріали справи не містять.

При цьому, посилання скаржника в акті перевірки від 09.09.2014 на те, що з наданих позивачем сертифікатів відповідності та паспортів якості нафтопродуктів «неможливо ідентифікувати кількість товару», колегія суддів вважає неправомірними, оскільки вказані документи за своєю правовою природою не можуть підтверджувати кількість товару, а лише його якість.

Крім того, висновки суду першої інстанції про порушення приписів Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155 (далі - Інструкція № 281/171/578/155), та Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Держспоживстандарту України від 04.06.2007 № 271/121 (далі Інструкція № 271/121), які зводяться до того, що позивачем не надано документальних доказів дотриманні цих Інструкцій при транспортуванні та прийомці нафтопродуктів, зокрема, ненадання Товариством журналів реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою № 7-НП, актів приймання нафтопродуктів з наявністю підпису водіїв та представника одержувача чи відправника із зазначенням прізвищ та посад, в яких би зазначалося наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об'єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об'єму і густині, зазначеним у товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів, відповідність найменування, марки і виду (залежно від масової частки сірки) нафтопродукту тощо, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки:

- по-перше, дослідженню під час перевірки підлягали господарські операції саме з поставки нафтопродуктів ТОВ «Барилит Плюс», за якими і визначено позивачу грошове зобовязання з ПДВ і якими не передбачалась транспортування товару;

- Інструкція № 281/171/578/155 (згідно преамбулі) дійсно встановлює порядок організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів, і вимоги цієї Інструкції є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб-підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України.

Проте, ненадання позивачем певних документів, визначених цією Інструкцією №281/171/578/155 та Інструкцією № 271/121, можуть лише свідчити про порушення позивачем порядку приймання нафтопродуктів і не можуть слугувати єдиною підставою для погодження з позицією відповідача щодо нереальності господарських операцій ТОВ "Тех-Центр-Н" і ТОВ «Барилит Плюс» за відсутності інших підстав.

Крім того, як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 01.11.2011 р. № 1936/11/13-11 сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платників податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Стосовно посилань податківців на безтоварність операцій позивача з ТОВ «Барилит Плюс» по ланцюгу постачання колегія суддів вважає за доцільне враховувати роз'яснення, наведені у Листі ВАСУ від 02.06.2011 № 742/11/13-11.

Так, згідно даного Листа ВАСУ оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що наслідком відсутності платника податків за юридичною адресою, яким обумовлено ненадання останнім первинних документів, не може бути застосування штрафних санкцій та визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість для контрагента такого платника податків.

Навіть за наявності факту не відображення платником податків податкових зобов'язань, зазначена обставина не позбавляє контрагента такого платника податку права на формування податкового кредиту і валових витрат за операціями з таким контрагентом, як це вірно зазначено судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не встановлено в акті перевірки позивача від 09.09.2014 і не доведено суду, що на господарські операції позивача з ТОВ «Барилит Плюс» мали вплив взаємовідносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів, тобто що предметом господарських операцій між позивачем з ТОВ «Барилит Плюс» був той же товар (нафтопродукти), який був предметом господарських операцій, досліджених під час звірки ТОВ «Барилит Плюс» з іншими субєктами господарювання.

Тим більш, що відповідно до ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник, яким у даному випадку позивач не являється.

Частиною 5 ст.203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Статтею 207 ГК України встановлено, що господарське зобовязання, що відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, на якого покладено обов'язок доказування правомірності свого рішення згідно приписів ч.2 ст.71 КАС України, не надано судових рішень, які б визнавали недійсними вказані вище правочини (договори поставки).

Отже, відповідачем не доведено наявності законних підстав для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення Новомосковської ОДПІ від 24.09.2014 № НОМЕР_1, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства.

Згідно приписів статті 202 КАС України підстави скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 р. у даній справі та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування спірного податкового повідомлення-рішення від 24.09.2014 №, винесеного відповідачем.

На підставі ч.1 ст.94 КАС України присудити до стягнення на користь позивача судовий збір з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тех-Центр-Н" на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 р. у справі № 804/20568/14 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 р. у справі № 804/20568/14 скасувати та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 24.09.2014 № НОМЕР_1.

Постанова суду набирає законної сичи відповідно до ст.254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст.212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко