Справа № 2а-7895/11/2670
Суддя: Острович С.Е.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року м. Київ К/800/20881/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Островича С.Е.
Степашка О.І.
Федорова М.О.
секретаря судового засідання Іванова К.Ю.,

представники позивача Ахапочкіна Т. Ф., Букуєва О. О., Шемяткін О. О.

представник відповідача Українська Т. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лореаль Україна" до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лореаль Україна" (далі - ТОВ "Лореаль Україна") звернулось до суду з позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі - Міжрегіональне ГУ ДФС) в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року позов ТОВ "Лореаль Україна" задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року апеляційну скаргу Міжрегіонального ГУ ДФС залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року - залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Міжрегіональне ГУ ДФС подало касаційну скаргу в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити ТОВ "Лореаль Україна" у задоволенні позову.

ТОВ "Лореаль Україна" подало до суду письмові заперечення на касаційну скаргу Міжрегіонального ГУ ДФС.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

СДПІ у м. Києві в період з 13.12.2010 року по 15.02.2011 року було проведено планову виїзну перевірку ТОВ "Лореаль Україна" з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2007 року по 30.09.2010 року та валютного законодавства за період з 01.04.2006 року по 30.09.2010 року. За результатами перевірки було складено акт від 22.02.2011 року №66/42-40/33239599.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: п. 5.1, пп. 5.2.1 п.5.2 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 року № 334/94-ВР, в результаті чого підприємством було занижено податок на прибуток на загальну суму 19 435 428,00 грн.; пп. 7.2.8., п. 7.2., пп. 7.3.1. п.7.3 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 року №168/97-ВР та Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПА України від 30.05.1997 року за №166, в результаті чого підприємством було занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в загальному розмірі 463813,00 грн.; п. 7.3. статті 7 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 року №889-IV.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: від 12.03.2011 року № /0, яким ТОВ "Лореаль Україна" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 24294285,00 грн. (у тому числі 19435428,00 грн. за основним платежем та 4858857,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); від 31.05.2011 року №/0, яким ТОВ "Лореаль Україна" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 394392,00 грн. (у тому числі 315514,00 грн. за основним платежем та 78878,00 за штрафними (фінансовими) санкціями); від 12.03.2011 року № /0, яким ТОВ "Лореаль Україна" збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників на 543407,71 грн. (у тому числі 434726,17 грн. за основним платежем та 108681,54 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2013 року, залишеною в цій частині без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України 04 вересня 2014 року, апеляційну скаргу СДПІ у м. Києві задоволено частково. Визнано нечинним та скасовано податкове повідомлення-рішення СДПІ у м. Києві від 12.03.2011 року №/0. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України 04 вересня 2014 року прийнято відмову ТОВ "Лореаль Україна" від касаційної скарги в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 31.05.2011 року №/0, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 394392, 00 грн.

Щодо скасування податкового повідомлення рішення від 12.03.2011 року №/0, яким ТОВ "Лореаль Україна" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 24294285,00 грн. (у тому числі 19435428,00 грн. за основним платежем та 4858857,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями), судами попередніх інстанцій зазначено наступне.

Основним видом діяльності позивача протягом перевіряємого періоду здійснення операцій із оптової торгівлі косметичною, парфумерною продукцією та засобами догляду за шкірою, за волоссям та інше. Крім того, позивач має ексклюзивне право на введення в обіг в Україні Ліцензійних продуктів.

Відповідно до п. 2.1 Ліцензійних угод позивачу надані «виключні права та ліцензія на використання Ліцензійних продуктів на Території. Ліцензія обмежується таким: виключне право на виробництво та продаж вироблених Ліцензійних продуктів на Території і, внаслідок цього, використання Технології та Ліцензійних Торгових марок; виключні права на імпорт, дистрибуцію і продаж Ліцензійних продуктів на Території».

Згідно з п. 1.3 Ліцензійних угод, Ліцензійні продукти означають косметичні, гігієнічні продукти і туалетні засоби, виготовлені згідно з Технологією, і які сторони погодили продавати на ринку Території під Ліцензійними Торговими марками.

Відповідно до п. 1.4 Ліцензійних угод, Технологія - це вся інформація, яку розробили та якою володіють Laboratoire Garnier & Cie та L'Oreal S.A. у зв'язку із складом та/або виробництвом Ліцензійних продуктів і, яка, зокрема, стосується формул з технологічними інструкціями, процесами виробництва та доведення до належного стану, а також стандарти якості і технології тестування, технічні інструкції (вказівки з використання, технічні характеристики обладнання тощо); така інформація складається з процесів виробництва, або інших винаходів і процесів та елементів будь-якого типу, які повинні використовуватись для виробництва Ліцензійних продуктів, що відповідають стандартам корпорації Laboratoire Garnier & Cie/L'Oreal S.A.

Тобто, позивач отримав комплекс взаємопов'язаних прав на використання Технології та Торгових марок по відношенню до Ліцензійних продуктів: шляхом виробництва, імпорту, дистрибуції і продажу Ліцензійних продуктів.

Відповідно до п. 11.1 Ліцензійних угод позивач зобов'язаний сплачувати ліцензійну плату. Ліцензійні угоди не передбачають будь-яких виключень щодо сплати Ліцензійного платежу. Зобов'язання із його сплати виникають не залежно від того, чи використовував позивач Технологію одним із вищезазначених способів, чи кількома з них.

З метою введення в обіг Ліцензійних продуктів на території України позивач здійснює низку дій, кожна з яких неможлива без використання Технології: (1) ініціювання виробництва Ліцензійних продуктів; (2) забезпечення виробника інформацією, необхідною для виробництва Ліцензійних продуктів; (3) забезпечення виконання вимог законодавства України для імпорту та продажу Ліцензійних продуктів; (4) імпортування продукції в Україну; (5) продаж Ліцензійних продуктів. Матеріали справи та показання свідка свідчать про те, що всі такі дії вчиняються позивачем із одночасним використанням Технологій. Зокрема:

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ініціювання виробництва Ліцензійної продукції здійснюється позивачем шляхом направлення замовлення виробнику, з яким укладений договір про виробництво продукції. Замовлення містить унікальний код Ліцензійного продукту (логістичний код). Отримавши такий код, завод-виробник отримував доступ до Технології, яка використовується під час виробництва конкретного Ліцензійного продукту, замовленого позивачем.

Замовлення здійснюється позивачем за допомогою баз даних, право на використання яких позивач отримав у зв'язку із укладенням Ліцензійних договорів, а саме:

- база даних кодів Ліцензійних продуктів (QIS коди), за допомогою введення яких отримується інформація про склад продукту, його рецептуру, технологію виготовлення та ін. позивач залучив до матеріалів справи перелік, який містить Ліцензійні продукти із зазначенням кодів QIS, які відповідають кожному із Ліцензійних продуктів;

- база даних логістичних кодів, що використовуються компаніями групи L'Oreal (отримавши такий код, завод-виробник отримує доступ до Технології, яка використовується під час виробництва конкретного Ліцензійного продукту, замовленого позивачем, вид пакування, флакону товару і т.д.);

- база даних з інформацією про Технологію у формі, яка використовується для дозволів та висновків державних органів, отримання яких вимагається як передумова імпорту та/або продажу Ліцензійних продуктів в певній державі, в тому числі в Україні.

Судами попередніх інстанцій визначено, що шляхом використання позивачем баз даних, доступ до яких забезпечувався компаніями Laboratoire Garnier & Cie та L'Oreal S.A., позивач використовував Технології під час ініціювання виробництва Ліцензійної продукції. Бази даних є об'єктом авторського права у відповідності до ч. 3 ст. 433 Цивільного кодексу України та ст. 1, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Крім того, позивач не проводить власні наукові дослідження в Україні, і не несе пов'язаних із цим витрат.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що позивачем укладені договори на виробництво із заводами-виробниками: Космеполь сп. з о.о., Польща, який вступив в силу з 31.10.2006, Н.В. ЛОреаль Лімбрамон С.А, Бельгія, який вступив в силу 01.11.2006, ЛОреаль Саіпо Індустріалє С.п.А., Італія, який вступив в силу 01.11.2006, Сопрореаль С.Н.Ц., Франція, який вступив в силу 01.11.2006., Жемей Париж Мейбеллін Нью Йорк С.П.Ц., Франція, який вступив в силу 01.11.2006, ЛОреаль Продукціон Дойчланд ГмбХ унд Ко. КГ, Німеччина, який вступив в силу 01.11.2006, СОПРОКОС Сосьєте да Продюі Косметік С.А.С., Франція, який вступив в силу 01.11.2006, ЛОреаль Мануфекчурінг (Ю.К.) Лтд., Великобританія, який вступив в силу 01.11.2006, Продуктос Капіларес Л'Ореаль СА, Испанія, який вступив в силу 19.11.2007, ЗАО «Л'Ореаль», Російська Федерація, який вступив в силу 16.12.2008, ПТ ФАПРОЖІ, Франція, який вступив в силу 01.01.2009, ПТ Ясулор Індонезія ТОВ, Індонезія, який вступив в силу 01.01.2009, ЛОреаль Ізраїль, Ізраїль, який вступив в силу 16.12.2008 (далі разом - «договори про виробництво»).

Між позивачем та заводами виробниками укладені договори про імпорт товару: із Космеполь сп. з о.о., Польща, № 9/2006, який вступив в силу з 01.07.2006, із Н.В. ЛОреаль Лімбрамон С.А, Бельгія, № 20/2006, який вступив в силу з 01.10.2006, із ЛОреаль Саіпо Індустріалє С.п.А., Італія, № 17/2006, який вступив в силу з 01.10.2006, із Сопрореаль С.Н.Ц., Франція, № 19/2006, який вступив в силу з 01.10.2006, із Жемей Париж Мейбеллін Нью Йорк С.П.Ц., Франція, № 18/2006, який вступив в силу з 01.10.2006, із ЛОреаль Продукціон Дойчланд ГмбХ унд Ко. КГ, Німеччина, № 21/2006, який вступив в силу з 01.10.2006, із СОПРОКОС Сосьєте да Продюі Косметік С.А.С., Франція, № 22/2006, який вступив в силу з 01.10.2006, із ЛОреаль Мануфекчурінг (Ю.К.) Лтд., Великобританія, № 23/2006, який вступив в силу з 01.12.2006, із Продуктос Капіларес Л'Ореаль СА, Испанія, № 99/2007, який вступив в силу з 01.10.2007 р., із ЗАО «Л'Ореаль», Російська Федерація, № 327/2008, який вступив в силу з 17.12.2008 р., із ПТ ФАПРОЖІ, Франція, № 309/2008, який вступив в силу з 26.11.2008, із ПТ Ясулор Індонезія ТОВ, Індонезія, № 68/2009, який вступив в силу з 21.04.2009, із ЛОреаль Ізраїль, Ізраїль, № 47/2007, який вступив в силу з 28.06.2007 (далі разом - «договори про імпорт товарів»).

Між позивачем та заводами виробниками укладені додаткові угоди до договорів про імпорт товарів: із Космеполь сп. з о.о., Польща, яка вступила в силу з 16.12.2008, із Н.В. ЛОреаль Лімбрамон С.А, Бельгія, яка вступила в силу з 16.12.2008, із ЛОреаль Саіпо Індустріалє С.п.А., Італія, яка вступила в силу з 16.12.2008, із Сопрореаль С.Н.Ц., Франція, яка вступила в силу з 16.12.2008, із Жемей Париж Мейбеллін Нью Йорк С.П.Ц., Франція, яка вступила в силу 16.12.2008, із ЛОреаль Продукціон Дойчланд ГмбХ унд Ко. КГ, Німеччина, яка вступила в силу з 16.12.2008, із СОПРОКОС Сосьєте да Продюі Косметік С.А.С., Франція, яка вступила в силу з 16.12.2008, із Продуктос Капіларес Л'Ореаль СА, Іспанія, яка вступила в силу з 16.12.2008 р., із ЗАО «Л'Ореаль», Російська Федерація, яка вступила в силу з 17.12.2008, із ПТ ФАПРОЖІ, Франція, яка вступила в силу з 01.01.2009, із ПТ Ясулор Індонезія ТОВ, Індонезія, яка вступила в силу з 24.04.2009, із ЛОреаль Ізраїль, Ізраїль, яка вступила в силу з 16.12.2008 (далі разом - «додаткові угоди до договорів про імпорт товарів»).

Пункт 2 розділу 1 договорів про виробництво та п. 2 додаткових угод до договорів про імпорт товарів передбачають здійснення виробництва Ліцензійних продуктів у відповідності із інструкціями, специфікаціями, формулами та іншими технічними вимогами, отриманими від позивача.

Судами попередніх інстанцій зазначено, що використання позивачем Технологій під час забезпечення виробника інформацією, необхідною для виробництва Ліцензійних продуктів відбувається шляхом використання (доступу) позивачем бази даних, яка містить унікальні QIS коди Ліцензійних продуктів. За допомогою введення QIS кодів у базу даних отримується інформація про склад продукту, його рецептуру, технологію виготовлення, умови транспортування та ін. Таким чином також забезпечується виконання заводами-виробниками своїх зобов'язань за п. 2 розділу 1 договорів про виробництво та п. 2 додаткових угод до договорів про імпорт товарів. При здійсненні виробництва Ліцензійних продуктів на замовлення позивача заводи-виробники використовують у виробництві упаковку, яка виготовляється спеціально для територій, які охоплюються Ліцензійними угодами. Зокрема, на упаковках, які виготовляються для Ліцензійних продуктів на замовлення позивача, друкується інформація на українській мові, казахській мові, російській мові для Республіки Білорусь із зазначенням імпортера у республіці Білорусь.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у відповідності до ст. 16 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» позивач забезпечував проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи Ліцензійних продуктів, які імпортувались в Україну та отримання відповідних висновків, і використовував Технологію під час проходження експертизи. Крім того, позивач використовував Технологію для здійснення контролю за виробництвом продукції, оскільки був особисто відповідальним за дотримання висновків (прямо зазначено у висновках) та дотримання Технологій, якості виробництва продукції та стандартів групи L'Oreal (п. 2.4, п. 5.4 Ліцензійних угод). Імпорт Ліцензійних продуктів на територію України дозволяється власниками прав на Технологію лише за умов сплати ліцензійних платежів. Відповідно до листа компанії L'Oreal S.A., імпорт Ліцензійних продуктів в Україну був дозволений компаніями Laboratoire Garnier & Cie та L'Oreal S.A. виключно за умови сплати ліцензійних платежів за використання Технології, що міститься в імпортованих продуктах. Факт імпорту Ліцензійних продуктів, щодо яких позивачем сплачені роялті за використання Технології, підтверджується вантажними митними деклараціями. Спірні суми роялті, які сплачувались за Технологію, включались до митної вартості товарів, а згідно з п. 3 ч. 10 ст. 58 Митного кодексу України, до складу митної вартості включаються лише ті суми роялті, які стосуються оцінюваних товарів.

Крім того, судами попередніх інстанцій зазначено, що до матеріалів справи долучені експертні висновки ДП «Держзовнішінформ», якими підтверджено відповідність сплачених позивачем сум роялті за Технологію загальноприйнятим правилам торгової практики, які стали підставою для здійснення платежів за Ліцензійними угодами на користь нерезидента. Введення Ліцензійних продуктів позивачем в обіг, а отже і здійснення господарської діяльності позивача можливе виключно із використанням Технології за умови укладення Ліцензійних угод та сплати роялті (ліцензійних платежів) за її використання. За відсутності Ліцензійних угод та сплати роялті (ліцензійних платежів) за використання Технології на підставі таких угод позивач не міг би здійснювати господарську діяльність із оптової торгівлі косметичною, парфумерною продукцією та засобами догляду за шкірою, за волоссям та ін.

Щодо правильності розрахунку та сплати роялті, судаами попередніх інстанцій зазначено наступне.

Як випливає з копій таблиць-зрівняння вартості імпортованої продукції за 2008-2009 роки та копій вантажно-митних декларацій на імпорт товару, а також п. 11.1 Ліцензійних угод з 2009 року сплата роялті здійснювалася пропорційно суми чистого продажу. Ліцензійна плата розраховувалася за такими ставками: 5 % за право користування Технологією; 1,5 % за право використання Ліцензійних Торгових марок (ставка змінювалась у додаткових угодах до Ліцензійних угод).

Правильність розрахунку та сплати роялті за використання Технологій та Торгових марок підтверджується наданими позивачем бухгалтерською довідкою, довідкою з банку, яка підтверджує перерахування коштів позивачем на користь контрагентів, актами виконаних робіт (наданих послуг) про сплату роялті, а також висновками Державного підприємства «Держзовнішінформ», які підтверджують відповідність сплачених позивачем сум роялті загальноприйнятим правилам торгової практики. Позивач надав всі первинні документи на підтвердження правомірності розрахунку та сплати роялті в повному обсязі.

У відповідності до п. 1.30 ст. 1, п. 5.1, п. 5.2, п. 5.4 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» суди попередніх інстанцій дійшли до висновку про правомірність відображення позивачем у складі валових витрат суми ліцензійних платежів (роялті), сплачених відповідно до умов Ліцензійних угод, оскільки вони пов'язані із господарською діяльністю позивача.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог ТОВ "Лореаль Україна".

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального та матеріального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновок суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко
М.О. Федоров