Справа № 825/1481/15-а
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1481/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Д`яков В.І.
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
ПОСТАНОВА
Іменем України

07 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді суддів за участю секретаряБорисюк Л.П., Петрика І.Й., Собківа Я.М. Приходько К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірної бездіяльності та стягнення грошової компенсації, -
ВСТАНОВИВ:
В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовом до ВЧ НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просив:
- визнати неправомірною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не зарахування позивача на продовольче забезпечення з 18.03.2014 по 30.11.2014 до ВЧ НОМЕР_1 та несвоєчасне подання документів на виплату грошової компенсації замість встановлених норм харчування до ВЧ НОМЕР_1 ;
- визнати неправомірною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу нарахованої згідно наказів ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.12.2014 № 575 (додаток № 1) за період з 18.03.2014 по 30.11.2014 включно, грошової компенсації замість встановлених норм харчування в сумі 4 545,96 грн.;
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача нараховану грошову компенсацію в загальній сумі 4 545,96 грн.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року позов задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не зарахування ОСОБА_1 на продовольче забезпечення з 18.03.2014 по 30.11.2014 включно, до ВЧ НОМЕР_1 та несвоєчасне подання документів на виплату грошової компенсації замість встановлених норм харчування до ВЧ НОМЕР_1 .
Визнано неправомірною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої згідно наказу ТВО військового комісарі ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.12.2014 № 575 (додаток № 1) за період з 18.03.2014 по 30.11.2014 включно, грошової компенсації замість встановлених норм харчування в сумі 4 545,96 грн.
Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 нараховану грошову компенсацію в загальній сумі 4 545,96 грн.
Відповідач ВЧ НОМЕР_1 , не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.
Згідно ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.
Як вбачається з матеріалів справи, Наказом від 18.03.2014 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 був призваний на військову службу по мобілізації (а.с.5).
Встановлено, що позивача не було зараховано на продовольче забезпечення з 18.03.2014, у зв`язку з мобілізацією при ВЧ НОМЕР_1 , в результаті чого він не був забезпечений їжею шляхом надання послуг з харчування суб`єктами господарювання на підставі укладених договорів з Міністерством оборони України.
Відповідно до наказу ТВО військового комісара Чернігівського ОВК від 10.12.2014 № 575 ОСОБА_1 було зараховано на продовольче забезпечення при ВЧ НОМЕР_1 та встановлено грошову компенсацію замість встановлених норм харчування, за період з 18.03.2014 по 30.11.2014 включно, в сумі 4 545,96 грн.(додаток № 1).
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції, враховуючи те, що наказ ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 575, відповідно до якого позивача було зараховано на продовольче забезпечення при ВЧ НОМЕР_1 та встановлено грошову компенсацію замість встановлених норм харчування, виданий лише 10.12.2014, а також своєчасну невиплату позивачу грошової компенсації замість встановлених норм харчування в загальній сумі 4 545,96 грн., дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.
Згідно статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 1 статті 9-1 вказаного Закону визначено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Тобто, вказаною нормою Закону не передбачено право військовослужбовців на отримання грошової компенсації за не отримане продовольче забезпечення.
29 березня 2002 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, якою затверджено нові норми харчування військовослужбовців, однак положення вказаної Постанови також не передбачають права військовослужбовців на компенсацію за не отримане продовольче забезпечення.
Відповідно до пункту 2.3. Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 № 402 у Збройних Силах України, на який послався суд першої інстанції, забезпечення харчуванням військовослужбовців та інших категорій за встановленими нормами здійснюється за рахунок держави. Уточнення вартості норм харчування проводиться Головним продовольчим управлінням, виходячи із середніх діючих цін на продукти харчування, і доводиться ним до військ (сил) не частіше одного разу на квартал. Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.
Отже, вказаним Положенням передбачено право на отримання грошової компенсації за продовольче забезпечення виключно військовослужбовцям.
Як вбачається з копії військового квитка, який міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 звільнений в запас 09.03.2015 на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 (а.с.6).
З адміністративним позовом до суду позивач звернувся 06.05.2015, що підтверджується відповідною відміткою Чернігівського окружного адміністративного суду із зазначенням вхідного реєстраційного номеру та дати отримання позову (а.с.3).
Тобто, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що на час звернення до суду щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, позивач був звільнений з військової служби, тобто не мав статусу військовослужбовця.
З огляду на викладене, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, колегія суддів апеляційного адміністративного суду приходить до висновку, що на момент звернення ОСОБА_1 щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, як Закон № 2011-XII, так і Постанова Кабміну України № 426, не передбачали такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 2.3. Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 № 402 не підлягає застосуванню, оскільки стосується тільки військовослужбовців, а не осіб звільнених з військової служби, та норми цього положення (п.2.3) не узгоджується з приписами Закону № 2011-XII.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що наказ ТВО військового комісара Чернігівського ОВК від 10.12.2014 № 575, згідно якого ОСОБА_1 встановлено грошову компенсацію замість встановлених норм харчування за період з 18.03.2014 по 30.11.2014 включно, не може бути підставою для стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача нараховану грошову компенсацію в сумі 4 545,96 грн., оскільки цим наказом передбачено виплату компенсації замість належних норм харчування військовослужбовцям, призваним у зв`язку з мобілізацією.
Однак, на момент звернення позивача до суду (06.05.2015) щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, останній вже не має статусу військовослужбовця, призваного у зв`язку з мобілізацією, оскільки він був звільнений 09.03.2015, а тому дія цього наказу на нього не поширюється.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2013 року (№ 21-38а13), постанові від 31 березня 2015 року (№21-79а15), в якій Верховним Судом України було висловлено позицію, що відсутність у Законі № 2011-XII, відповідного права військовослужбовців є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації.
Згідно до ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта щодо недотримання позивачем строків звернення до суду, оскільки судом не встановлено обставин, що свідчили б про наявність підстав для залишення позовних вимог без розгляду.
Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у зазначеній постанові, у зв`язку з чим є підстави для її скасування з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.
Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року задовольнити.
Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2015 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірної бездіяльності та стягнення грошової компенсації відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Л.П. Борисюк І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст постанови складено та підписано 10.07.2015

Головуючий суддя Борисюк Л.П.

Судді: Петрик І.Й.

Собків Я.М.