Справа № 826/3001/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3001/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській О.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Гундяка Т.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом до Державної виконавчої служби України, у якому просила визнати незаконними та необґрунтованими дії відповідача та державного виконавця Канцедала О.О., що проявились у винесенні постанови від 14.10.2014 ВП№46381854 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа), визнати незаконною та скасувати цю постанову та зобов'язати відповідача розглянути заяву від 03.02.2015 за вх. №П-1339 у відповідності до вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії щодо винесення постанови від 06.02.2014 про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП№46381854, а також визнано протиправною та скасовано зазначену постанову. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, Департамент державної виконавчої служби України, який є правонаступником відповідача, подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що державний виконавець протиправно та не у відповідності до чинного законодавства відмовив у відкритті виконавчого провадження з виконання судового рішення, резолютивна частина якого не містить заходів примусового виконання.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Враховуючи, що постанова суду першої інстанції оскаржується лише відповідачем, колегія суддів переглядає судове рішення в межах вимог апелянта.

Колегією суддів установлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2014 року, в адміністративній справі №826/11699/13-а за позовом ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України визнано протиправною і скасовано постанову відповідача від 10.07.2013 ВП №4529908 про відмову в задоволенні скарги.

12 червня 2014 року позивач отримала виконавчий лист №826/11699/13-а 2013 задля виконання зазначеного судового рішення.

03 лютого 2015 року даний виконавчий лист разом із відповідною заявою було пред'явлено до виконання Державній виконавчій службі України.

За наслідками розгляду зазначених заяви і виконавчого документа, на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Канцедалом О.О. прийнято постанову від 06.02.2015 ВП№ 46381854 про відмову у відкриті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа). Це рішення мотивоване тим, що пред'явлений на виконання виконавчий документ не підлягає до примусового виконання органами державної виконавчої служби, оскільки судове рішення, на підставі якого його видано, не містить заходів примусового виконання.

Не погоджуючись із таким рішенням та діями державного виконавця, позивач звернулася у суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (ч. 2 ст. 2 вказаного Закону).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Приписи приведеної норми кореспондуються з критеріями, на відповідність яким адміністративні суди перевіряють рішення, дії та бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що визначені частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а також узгоджуються із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі. Крім того, згідно цієї норми державний виконавець повинен здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 17 цього Закону встановлено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Частиною 2 приведеної норми до виконавчих документів віднесено виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до частини 1 статті 19 цього Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно частини 1 статті 25 цього Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Перелік підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження наведено у статті 26 цього Закону. Згідно пункту 8 частини 1 цієї норми державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження за наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Обґрунтовуючи спірні дії та рішення, відповідач посилається на те, що відсутність у виконавчому документі заходів примусового виконання судового рішення є встановленою законом обставиною, яка виключає здійснення виконавчого провадження.

Однак, судова колегія не погоджується із такими доводами відповідача й апелянта, адже ані в Законі України «Про виконавче провадження», ані в будь-якому іншого законі України не визначено, що відсутність у резолютивній частині судового рішення заходів його примусового виконання є обставиною, яка виключає здійснення виконавчого провадження.

Вимоги до виконавчого документа, перелічені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», не встановлюють необхідності зазначення у такому заходів примусового виконання судового рішення. Так, у виконавчому документі повинна бути зазначена, зокрема, резолютивна частина рішення.

Згідно положень статті 124 Конституції України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статей 14 і 255 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими для виконання на всій території України.

Статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» визначено заходи примусового виконання рішень. До таких заходів відносяться: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Тобто, перелік заходів примусового виконанні рішень не є вичерпним.

Як з'ясовано колегією суддів, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року в адміністративній справі №826/11699/13-а, яка набрала законної сили, і на виконання якої видано згаданий виконавчий лист, визнано протиправною і скасовано постанову Державної виконавчої служби від 10.07.2013 ВП №4529908 про відмову в задоволенні скарги. На виконання цього судового рішення видано виконавчий документ, який у встановленому порядку пред'явлено до виконання.

За відсутності законних підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження (прийняття до виконавчого провадження) щодо цього виконавчого документа, державний виконавець міг вжити заходів щодо реалізації його примусового виконання, як вірно зазначено судом першої інстанції, шляхом доведення до відома боржника змісту резолютивної частини судового рішення.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем було протиправною та не у відповідності до приписів чинного законодавства відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом №826/11699/13-а 2013.

Доводи апеляційної скарги не доводять помилковості викладених у постанові суду першої інстанції висновків, або ж порушень судом норм матеріального чи процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, спростовуються вищевикладеним, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст ухвали складений 10 липня 2015 року)

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Романчук О.М.