Справа № 802/688/15-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/688/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян М.Б.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

07 липня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача: не з'явився,

представника третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу селянського (фермерське) господарства "Конкурент" на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом селянського (фермерське) господарства "Конкурент" до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 про визнання договорів оренди недійсними та скасування їх реєстрації,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 про визнання договорів оренди недійсними та скасування їх реєстрації.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд задовольнити її.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив суд залишити її без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Колегія суддів бере до уваги та наголошує, що відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Порядок розгляду та вирішення справ адміністративним судом визначений КАС України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, в порушення вимог ст.159 КАС України не звернув увагу та не надав належної юридичної оцінки обставині щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, встановленого ст.99 КАС України.

Згідно із положенням ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.3 ст.99 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи КАС України та іншими законами можуть встановлюватись інші строки для звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч.5 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

З урахуванням наведеного, для вирішення питання про правильність застосування судом строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи слід з'ясувати яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач просить визнати недійсними і скасувати державну реєстрацію договорів: договір оренди землі № 139 від 29 листопада 2013 року; договір оренди землі від 29 листопада 2013 року та договір оренди землі № 246 від 31 грудня 2013 року та визнати договір оренди землі від 01 жовтня 2007 року поновленим.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, виходив з того, що 13 червня 2014 року СФГ "Конкурент" дізналось, що орендовані ним земельні ділянки передано у користування на праві оренди ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства відповідно до укладених договір з Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області № 139 від 29 листопада 2013 року; договір оренди землі від 29 листопада 2013 року та договір оренди землі № 246 від 31 грудня 2013 року. А до суду з даним позовом СФГ "Конкурент" звернулось 16.03.2015 року , а тому позивачем пропущено строк звернення до суду, що визначений ст. 99 КАС України.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як зазначено представником позивача та встановлено судом апеляційної інстанції 18 вересня 2014 року Вінницьким окружним адміністративним винесено постанову у справі № 802/2495/14-а за позовом С(Ф)Г "Конкурент" до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, Державної інспекції сільського господарства України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, скасування наказів, припису та зобов'язання вчинити дії, якою позов задовольнив частково.

Однак, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2014 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

У вказаній постанові суд апеляційної інстанції під час скасування рішення суду першої інстанції у постанові вказав, що без відповідного рішення компетентного суду про визнання договору поновленим, суд першої інстанції не повинен був враховувати дані обставини, а саме про визнання нечинними та скасовувати накази Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, прийняті 29 листопада 2013 року та 31 грудня 2013 року. Тобто, 08 грудня 2014 року суд у своєму рішенні вказав на необхідність звернення до суду з вимогою про поновлення договору оренди 01 жовтня 2007 року.

Отже, враховуючи вищезазначене суд апеляційної інстанції вважає, що позивач дізнався про те, що договори оренди від 01 жовтня 2007 року не поновлені у встановленому законом порядку 08 грудня 2014 року, а тому саме з вказаної дати слід рахувати строк звернення до суду.

Також колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд І інстанції порушив вимоги КАС України щодо визначення підсудності позову враховуючи слідуючи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

За змістом ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст. 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.

Як вбачається із змісту позову, позивач просить визнати недійсними і скасувати державну реєстрацію договорів: договір оренди землі № 139 від 29 листопада 2013 року; договір оренди землі від 29 листопада 2013 року та договір оренди землі № 246 від 31 грудня 2013 року та визнати договір оренди землі від 01 жовтня 2007 року поновленим.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція з цього приводу викладена в постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 р. у справі №21-308а14 та від 16 грудня 2014 р. у справі №21-544а14, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст.244 КАС України.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 12 ГПК України справи, зокрема у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, підвідомчі господарським судам.

Таким чином, при визначенні підсудності справи суд мав виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Підприємство подало позов з метою захистити своє право користування земельною ділянкою, яке, на його думку, порушене.

Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, при прийнятті позовної заяви судом першої інстанції було порушено правила щодо підсудності та суд керувався при вирішенні заявленого клопотання нормами, що не можуть регулювати дані відносини, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу селянського (фермерське) господарства "Конкурент" задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом селянського (фермерське) господарства "Конкурент" до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 про визнання договорів оренди недійсними та скасування їх реєстрації скасувати.

Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В.

ОСОБА_6