Справа № 815/551/15
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 р. Справа № 815/551/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Жука С.І.
судді - Потапчука В.О.
судді - Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, -

встановиЛА:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд скасувати рішення від 19.12.2014 р. № 724-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції своєю постановою від 12 березня 2015 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення - відмовив.

ОСОБА_4 не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, або у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, 25.03.1990 р.н., є громадянином ДР Конго, за національністю балюба, етнічна група Банту, за віросповіданням - християнин-протестант, неодружений.

Позивач легально покинув ДР Конго 24.11.2009 р. на підставі паспорту № ОВ0026999 та студентської візи типу О № Y03925923 (Тернопільського медичного університету) авіарейсом Кіншаса (ДР Конго) - Ніаробі (Кенія) - Дубаї (ОАЕ) - Киї (Україна). Студентська реєстрація ОСОБА_4 на території України закінчилась 05.09.2010 р. і 31.10.2010 р. позивач вперше звернувся за захистом в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області. За результатами розгляду рішенням ДКНР України від 26.04.2011 р. № 382-11 заявнику було відмовлено в наданні статусу біженця.

31 жовтня 2013 р. ОСОБА_4 вдруге звернувся за захистом, шукаючи додаткової форми захисту згідно Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні".

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 р. № 724-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_4 (2013OD0123), в основу оскаржуваного рішення покладений висновок від 21.11.2014 року "Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що співробітник міграційної служби вважав, що у позивача немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону, для надання додаткової форми захисту. У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", співробітник міграційної служби дійшов висновку про доцільність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач мешкав у ДР Конго, протягом 1996-2002 рр. навчався у початковій школі "Інститут Малєву", 2002-2003 рр. - в середній школі "Бон Берже", 2003-2009 рр. - в ліцеї "Мадам де Севінї". У 2005-2009 рр. займався організацією різного роду розважальних заходів. Продовжив навчання в Тернопільскому медичному університеті у 2009-2010 рр. В м. Одесі позивач працює музикантом-вокалістом з 2012 р.

В основу заяви про надання статусу біженця або додаткового статусу ОСОБА_4 поклав те, що під час його навчання в Україні, а саме 08.06.2010 р. його батька було вбито через те, що він працював у службі Комунікації партії "UDPS" (Союз демократичного та соціального прогресу). Позивач вказав, що він (з 2004 р., тобто у віці 14 років) разом із своїми братами також був членами партії. Матір позивача наступного дня пішла до поліції, однак їй почали погрожувати, оскільки поліція працює на уряд. Після поховання батька (13.06.2010 р.) будинок та земельна ділянка родини позивача були конфісковані. Родина батька виїхала до Преторії, де проживає по теперішній час. Позивач, в силу зазначених вище обставин, не може повернутися в ДР Конго, оскільки його розшукує уряд та його можуть вбити.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач надав перевагу тому, що ОСОБА_4 звернувся за захистом в Україні після закінчення терміну студентської візи, тобто після виникнення необхідності легалізувати своє перебування на території України. При цьому відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_4 ніколи не займався політичною діяльністю, а покладені в основу його історії обставини не заслуговують на увагу, оскільки є надуманими та недостовірними.

Так, під час проведення інтерв'ю 07.11.2013 р. ОСОБА_4 розповів, що вступив до партії в 2004 р. (у віці 14 років) та отримав членський квиток. Він мав лише членський квиток та іноді приймав участь у зборах в якості слухача.

В ході повторного звернення у співбесіді 19.11.2013 р. заявник стверджує, що членський квиток отримав лише в 2008 р., хоча членом партії став в 2004 р.

Під час попереднього звернення у співбесіді 23.12.2010 р. шукач підкреслив той факт, що членські квитки мали лише батько, мати та старший брат, тоді як в інтерв'ю 19.11.2013 р. зазначив, що членство та членські квитки в політичній партії UDPS мали два його брати, матір членом політичної партії не була, що суперечить повідомленим під час першого (у 2010 р.) звернення даним.

В ході другого звернення ОСОБА_4 надав до органу міграційної служби копію власного членського квитка, який за його словами, він отримав в 2004 р. чи 2008 р. (квиток датований 12.02.2008 р.). При цьому під час першого звернення за захистом ОСОБА_4 розповів, що в нього не було членського квитка, оскільки такі квитки мали лише його батько, матір та старший брат (протокол співбесіди від 23.12.2010 р., ОС 10/258), у зв'язку із чим відповідачем даний квиток визнаний неналежним доказом.

Крім того, в анкетуванні від 30.11.2010 р. позивач зазначив, що його батька було вбито з вогнепальної зброї у власному будинку 08.06.2010 р. і лише наступної доби матір звернулася до поліції. При другому зверненні позивач вказав, що подробиць вбивства його батька він не знає взагалі, оскільки перебував за межами країни.

Під час повторного звернення заявник надав до управління копію постанови про власний розшук представниками прокуратури м. Кіншаса (R.M.P.70.008/2011) і в ході додаткової співбесіди 01.07.2014 р. повідомив, що вказаний документ йому надав старший брат Тумбуа. При цьому згідно матеріалів особових справ № 10/258 та 2013OD0123 родина позивача разом із старшим братом виїхала з ДК Конго в липні 2010 р., а даний документ датований 15.02.2011 р., що суперечить твердженням заявника (в цей момент його брат вже перебував в ПАР) та доводить його неналежність.

Крім того, згідно протоколу від 07.11.2013 р. позивач вказав, що будинок та земельну ділянку мати просто продала, тоді як згідно його заяви все майно було конфісковано владою, яка й переслідувала його родину.

Твердження позивача про наявність підстав для надання додаткового захисту, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Гвінеї. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися до ДР Конго є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заявах щодо небезпеки, яка йому загрожує в ДР Конго особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні рішення від 19.12.2014 р. № 724-14 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням до Вищого адміністративного суду України в порядку статті 212 КАС України.

Головуючийсуддя С.І. Жук
суддя В.О. Потапчук
суддя Г.В. Семенюк