Справа № 814/1005/13-а
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року м. Київ К/800/38698/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Загороднього А.Ф., Зайцева М.П.,

секретар судового засідання Корецький І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження Жовтневої об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року

у справі №814/1005/13-а

за позовом Виробничого кооперативу «Віра»

до Жовтневої об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області

про визнання протиправними дій, скасування рішення,

в с т а н о в и в:

Виробничий кооператив «Віра» (далі - ВК «Віра», позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати протиправними дії Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Державної податкової служби щодо опису майна у податкову заставу, скасувати рішення про опис майна у податкову заставу №196 від 24 грудня 2012 року в повному обсязі та скасувати податкову вимогу № 212 від 24 грудня 2012 року.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року у даній справі, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року, позов задоволено, визнано протиправними дії Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Державної податкової служби щодо опису майна у податкову заставу та скасовано рішення відповідача про опис майна у податкову заставу №196 від 24 грудня 2012 року і податкову вимогу №212 від 24 грудня 2012 року.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами камеральної перевірки позивача відповідачем було складено акт №732/15-23088380 від 12 жовтня 2012 року, на підставі якого податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 2 листопада 2012 року, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 137144,00 грн. та 68572,00 грн. штрафних санкцій.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку до Державної податкової служби у Миколаївській області, направивши 10 грудня 2012 року через відділення поштового зв'язку скаргу вих. № 21/н-29/12 від 10 грудня 2012 року.

Окрім того, 10 грудня 2012 року позивач направив на поштову адресу Жовтневої МДПІ Миколаївської області ДПС повідомлення про оскарження податкового повідомлення-рішення № від 2 листопада 2012 року в адміністративному порядку.

За результатами розгляду скарги вих. № 21/н-29/12 від 10 грудня 2012 року, ДПС у Миколаївській області було прийнято рішення №2019/10/10-209 від 24 грудня 2012 року про залишення скарги без розгляду.

17 січня 2013 року позивач звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою вих. №17/01-13 на рішення про залишення скарги без розгляду №2019/10/10-209 від 24 грудня 2012 року.

22 січня 2013 року позивач звернувся з адміністративним позовом до Миколаївського окружного адміністративного суду про скасування податкового повідомлення-рішення № від 2 листопада 2012 року.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 січня 2013 року відкрито провадження в адміністративній справі №814/305/13а за позовом Виробничого кооперативу «Віра» до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області державної податкової служби про скасування податкового повідомлення-рішення № від 2 листопада 2012 року.

24 грудня 2012 відповідачем винесено податкову вимогу №212, згідно з якою за ВК «Віра» станом на 24 грудня 2012 року обліковується сума податкового боргу за узгодженим грошовим зобов'язанням з податку на додану вартість в розмірі 208448,37 грн.: з яких податок на додану вартість у розмірі 137144,00 грн. та 68572,00 грн. штрафних санкцій, а також рішення №196 про опис майна у податкову заставу.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з чим погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що через оскарження позивачем податкового повідомлення-рішення № від 2 листопада 2012 року в адміністративному та судовому порядку грошове зобов'язання, визначене ним, вважається неузгодженим, у зв'язку з чим відсутні законні підстави для виставлення контролюючим органом податкової вимоги, як наслідок, і прийняття рішення про опис майна у податкову заставу.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України, у разі, коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання у встановлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу.

Відтак, з огляду на зміст викладених норм випливає беззаперечний висновок, що несплачена платником податків, у строки встановлені законодавством, сума узгодженого грошового зобов'язання набуває статусу податкового боргу та є законною підставою для надіслання йому податкової вимоги.

Рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку (пункт 56.1 статті 56 Податкового кодексу України).

В силу вимог пункту 56.3 статті 56 Податкового кодексу України скарга в порядку адміністративного оскарження подається до контролюючого органу протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Згідно з пунктом 56.15 статті 56 Податкового кодексу України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження. Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов'язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

При цьому, слід відзначити, що згідно приписів пункту 56.16 статті 56 Податкового кодексу України днем подання скарги вважається день фактичного отримання скарги відповідним контролюючим органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв'язку від платника податків поштового відправлення із скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв'язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.

Отже, суди попередніх інстанцій, з дотриманням та врахуванням вимог пунктів 56.3, 56.16 статті 56 Податкового кодексу України, зробили цілком обґрунтований висновок про те, що, оскільки скарга позивачем була направлена поштою, відповідно днем її подачі слід вважати дату її отримання відділенням поштового зв'язку від платника податків, а не дату реєстрації її надходження до податкового органу.

Зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджуються встановлені судами обставини з приводу направлення позивачем 10 грудня 2012 року через відділення поштового зв'язку, як первинної скарги на податкове повідомлення-рішення № від 2 листопада 2012 року, так і повідомлення про його оскарження, відтак саме з цієї дати вони вважаються поданими податковому органу.

За таких обставин, доводи податкового органу, наведені в касаційній скарзі щодо подачі скарги позивачем 17 грудня 2012 року, спростовуються матеріалами справи.

По-друге, підпунктами 56.17.1, 56.17.2, 56.17.3 пункту 56.17 статті 56 Податкового кодексу України регламентовано, що процедура адміністративного оскарження закінчується:

днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на податкове повідомлення-рішення або будь-яке інше рішення відповідного контролюючого органу у разі, коли така скарга не була подана у зазначений строк;

днем отримання платником податків рішення відповідного контролюючого органу про повне задоволення скарги;

днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері митної справи.

Одночасність прийняття податковим органом, як рішення про залишення первинної скарги позивача без розгляду, так податкової вимоги №212 і рішення №196 про опис майна у податкову заставу, свідчить про ненастання обставин, встановлених пунктами 56.17, 56.15 статті 56 Податкового кодексу України, з якими пов'язується закінчення процедури адміністративного оскарження та набуття у грошового зобов'язання платника податку статусу узгодженого.

По-третє, відповідно до пункту 56.19 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Відповідно до пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України платник податків, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу (тобто протягом 1095 днів), має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, суд касаційної інстанції погоджується з правовою оцінкою судами попередніх інстанцій обставин у справі, підтверджених належними доказами, що на день винесення відповідачем податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу тривала процедура адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення, і відповідно визначене податковим повідомленням-рішенням грошове зобов'язання є неузгодженим, що, як наслідок, зумовлює неможливість виставлення контролюючим органом податкової вимоги.

Враховуючи вищенаведене та з урахуванням вимог частини третьої статті 2, частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про те, що дії відповідача щодо опису майна у податкову заставу є протиправними, а оскаржувані рішення є такими, що не ґрунтуються на нормах закону, тому підлягають скасуванню.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують, а зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, що у відповідності до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України не віднесено до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Жовтневої об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній

М.П. Зайцев