Справа № 591/9016/14-а
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 р. Справа № 591/9016/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є.

за участю секретаря судового засідання Кудіної Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 07.04.2015р. по справі № 591/9016/14-а

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Виконавчого комітету Сумської міської ради треті особи Сумське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України , Комунальне підприємство "Сумижитло" Сумської міської ради

про визнання незаконним та скасування рішення № 295 від 23.06.2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3, ОСОБА_2, звернулися до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог просили визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 23.06.2014 року № 295 "Про визначення виконавця послуг з утримання будинку та прибудинкових територій комунальної власності територіальної громади м. Суми", як таке, що прийняте з порушенням норм законодавства та порушує їх законні права.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 07.04.2010 року адміністративний позов задоволено.

Комунальне підприємство "Сумижитло" Сумської міської ради не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернулося з апеляційною скаргою, в який зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог.

Сумським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України, ОСОБА_1, ОСОБА_2 подано до Харківського апеляційного адміністративного суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вважають вимоги Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради безпідставними, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Просять залишити постанову суду першої інстанції без змін, як таку, що прийнята відповідно до норм діючого законодавства.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 року зобовязано відповідача, відповідно до вимог статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, опублікувати оголошення щодо оскарження в судовому порядку рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 23.06.2014 року № 295 "Про визначення виконавця послуг з утримання будинку та прибудинкових територій комунальної власності територіальної громади м. Суми" у виданні, в якому оскаржуваний нормативно-правовий акт був або мав бути офіційно оприлюднений та надати суду відповідні докази опублікування.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 07.07.2015 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що виконавчим комітетом Сумської міської ради прийнято рішення від 23.06.2014 року № 295 "Про визначення виконавця послуг з утримання будинку та прибудинкових територій комунальної власності територіальної громади м. Суми" (а.с.8-9).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача та діями щодо його прийняття, позивачі звернулись до Зарічного районного суду м. Суми.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем по справі було порушено діюче законодавство при прийнятті спірного рішення.

Втім, за перевіркою матеріалів справи до такого висновку суд першої інстанції дійшов без належного встановлення обставин справи та перевірки їх доказами.

Правовідносини, які виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг врегульовані положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно із ст. 7 цього Закону до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить: затвердження та реалізація місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та реалізації відповідних державних і регіональних програм; встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням; визначення виконавця житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; управління об'єктами у сфері житлово-комунальних послуг, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації; забезпечення населення житлово-комунальними послугами необхідних рівня та якості; встановлення зручного для населення режиму роботи виробників та виконавців; інформування населення відповідно до законодавства про реалізацію місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, а також щодо відповідності якості житлово-комунальних послуг нормативам, нормам, стандартам та правилам; укладання договорів з підприємствами різних форм власності на вироблення та/або виконання житлово-комунальних послуг; здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо захисту прав споживачів у сфері житлово-комунальних послуг; проведення моніторингу виконання місцевих програм розвитку житлово-комунального господарства; вирішення інших питань у сфері житлово-комунальних послуг відповідно до законів.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Державний комітет з питань житлово-комунального господарства Наказом від 25 квітня 2005 року № 60 затвердив Порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг.

Відповідно до цього Порядку органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці таких житлово-комунальних послуг: з управління будинком, спорудою або групою будинків; з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; з ремонту приміщень, будинків, споруд, передбачених пунктом 4 частини першої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (п. 1.1.).

За приписами пунктів 1.2. і 1.3. виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Згідно із п. 1.6. Порядку виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків, коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно.

Таким чином колегія судів дійшла висновку, що виконавець послуг може бути визначений іншою особою ніж орган місцевого самоврядування за наявності двох умов:

бажання визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно, при цьому це бажання повинно виходити від власника (власників) житлових будинків.

Слід мати на увазі, що Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначив, що згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон врегульовує також відносини, пов'язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об'єкти приватизації державного житлового фонду.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т. ін.

Аналізуючи питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходив з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України (п. 7 ч. 1 ст. 92), виключно законами України.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством.

Підстави для оскарження рішень суб'єкта владних повноважень визначені у ст. 2 КАС України.

Однак порушення вимог Закону під час прийняття оскаржуваного рішення не є достатньою підставою для визнання його незаконним, обов'язковою умовою оскарження рішень є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цим рішенням.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд першої інстанції повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Так, у позові позивачі вказували на порушення відповідачем норм Закону України при прийнятті оскаржуваного рішення та наголошували, що виконавця послуг визначено всупереч волі власників будинків.

До того ж потрібно врахувати, що оскаржене рішення спрямоване на громаду всього міста Суми, а тому його скасування може привести до порушень прав інших споживачів, які погоджуються з визначеним радою виконавцем комунальних послуг.

В іншому випадку, за відсутності бажання власників будинку визначити виконавця послуг, останнього визначає орган місцевого самоврядування.

У такому разі посилання споживачів на порушення їх прав, оскільки рада порушила процедуру визначення (по за конкурсом) виконавця послуг, є безпідставним, так як обрання того чи іншого виконавця не порушує їх волю вибору, як то передбачено Законом.

Наведене свідчить про помилковість рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки дійшов висновку щодо порядку визначення виконавця послуг, який ґрунтується на конкурсних засадах, тоді як Законом передбачена інші випадки вирішення цих питань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів обґрунтованість оскаржуваного рішення, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції.

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи встановлене порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради задовольнити.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 07.04.2015р. по справі № 591/9016/14-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особа: Сумське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, ТОВ "Сумижитло", Комунальне підприємство "Сумижитло" Сумської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення № 295 від 23.06.2014 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6