Справа № 2а-1670/6308/11
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року м. Київ К/9991/21825/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу

Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області Державної податкової служби

на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07.09.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2012

у справі №2а-1670/6308/11

за позовом Приватного акціонерного товариства «Кременчуцьке спеціалізоване підприємство № 410»

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області

про скасування податкових повідомлень - рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.09.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2012, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області від 03.02.2011 №/150, та №/149.

У справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції та прийняття нового про відмову в позові, з підстав невірного застосування норм матеріального права.

Перевіривши під час попереднього судового засідання повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судових рішеннях, в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2007 по 30.09.2010, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2007 по 30.09.2010, за результатами якої складено акт №223/23-308/01417280 від 19.01.2011.

За висновками акта перевірки позивачем порушено вимоги п.5.1, п.5.2.1 п.5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» в результаті чого занижено податок на прибуток 346093,00 грн., у тому числі за 1 квартал 2008 року на 31253,00 грн., за 2 квартал 2008 року на суму 43912,00 грн., за 3 квартал 2008 року на суму 76736,00 грн., за 4 квартал 2008 року на суму 12374,00 грн., за 2 квартал 2009 року на суму 36685,00 грн., за 3 квартал 2009 року на суму 75160,00 грн., за 4 квартал 2009 року на суму 69973,00 грн. та п.п.7.2.1, пп.7.4.4 п.п.7.4.5 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість " в результаті чого занижено податок на додану вартість у розмірі 294810,00 грн., в тому числі за лютий 2008 року на 10556,00 грн., за березень 2008 року на 14446,00 грн., за квітень 2008 року на 11482,00 грн., за травень 2008 року на 10500,00 грн., за червень 2008 року наї3148,00 грн., за липень 2008 року на 20555,00 грн., за серпень 2008 року на 18148,00 грн., за вересень 2008 року на 22685,00 грн., за жовтень 2008 року на 4040,00 грн., за листопад 2008 року на 3358,00 грн., за грудень 2008 року на 2502,00 грн., за травень 2009 року на 9420,00 грн., за червень 2009 року на 19928,00 грн., за липень 2009 року на 17029,00 грн., за вересень 2009 року на 25327,00 грн., за жовтень 2009 року на 29348,00 грн., за листопад 2009 року на 26631,00 грн., за березень 2009 року на 17935,00 грн.

На підставі акта перевірки, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 03.02.2011 №/149, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 432616,00 грн., у т.ч.: за основним платежем - у сумі 346093,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 86523,00 грн.; та №/150, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 368513,00 грн., у т.ч.: за основним платежем - у сумі 294810,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 73703,00 грн.

За наслідками адміністративного оскарження скарги позивача залишені без задоволення.

Дані порушення, на думку відповідача, виникли через те, що згідно висновків перевірки контрагента позивача МПП "Олві" ним укладено нікчемні правочини з ТОВ "Нефтекор СК", ТОВ "Екоспец-ресурс", ПП "СвітлоМетБуд", ПП "Кремліс", МПП "Шквал", ПП "АВЮ-СВ-2009", ТОВ "Світлодніпровське", ТОВ НВФ "Циклон-7", ТОВ "Тікко", що на думку податкового органу, свідчить про нереальність виконання умов договорів, укладених з ПАТ "Кременчуцьке спеціалізоване підприємство № 410".

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до приписів підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то, відповідно до пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 цього Закону, сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Згідно з пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Тобто необхідною умовою для формування валових витрат та віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (генпідрядник) та МПП "Олві" (субпідрядник) укладено договори: № 24/1С від 02.01.2008, № 24/1С від 02.01.2009, №24/1С від 04.01.2010. Предметом даних договорів є виконання власними силами та засобами на свій ризик наступних робіт: монтаж нових, ремонт та модернізація існуючих силових та розподільчих установок 10,6 та 0,4 кВ.; електроремонтні роботи по монтажу, капітальному, поточному ремонту та реконструкції установок; будівельно-монтажні роботи. Умови договорів аналогічні.

Роботи відповідно до умов укладених договорів виконані МПП "Олві" у повному обсязі, зауважень під час виконання та прийняття робіт у позивача не було, передачу-прийняття робіт оформлено актами форми КБ-2в згідно умов договору та довідками про вартість виконаних підрядних робіт форми КБ-3.

На підставі даних документів позивачем здійснено облік господарських операцій та проведено оплату вартості виконаних робіт, що підтверджується банківськими виписками та платіжними документами.

При цьому відповідачем під час проведення перевірки не встановлено фактичного не виконання робіт, які прийняті позивачем згідно актів форми КБ-2в.

МПП "Олві" виписано позивачу податкові накладні, які оформлені належним чином та з акту перевірки вбачається, що порушень при їх оформленні перевіряючим у ході проведення перевірки не встановлено. Отримані податкові накладні внесені позивачем до реєстрів отриманих та виписаних податкових накладних за відповідні періоди.

На підставі податкових накладних, отриманих від МПП "Олві", позивачем сформовано податковий кредит за відповідні періоди.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відхилили доводи контролюючого органу про нікчемність спірних договорів, оскільки, висновки щодо завідомої суперечності правочину інтересам держави та суспільства контролюючі органи можуть робити виключно в аспекті того, чи суперечить відповідний правочин фіскальним інтересам держави, забезпечення яких покладається на контролюючі органи. Наявність умислу та обставини щодо виконання угод, стосовно дійсності яких виник спір, сходять до предмету доказування в судовому процесі, зокрема, до таких доказів належить обвинувальний вирок, який набрав законної сили, що підтверджував би факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами суб'єктів господарської діяльності за наслідками виконання оспорюваних угод. Однак доказів постановлення вироків, які б містили в собі встановлені судом об'єктивні дані про нікчемність оспорюваної угоди відповідачем не надано.

Натомість наявність у позивача належно оформлених первинних документів на підтвердження понесених витрат та податкового кредиту, які були належним чином відображені ним у податковому обліку, відповідачем не спростовано, жодних свідчень того, що спірні угоди та/або її виконання спричинило заниження чи приховування об'єктів оподаткування у відповідних господарських операціях з боку їх учасників, у справі не встановлено.

Позивач не може нести відповідальність як за несплату податків його контрагентом, так і за можливу недостовірність відомостей про нього, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності щодо такої.

Таким чином, за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками товару правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на валові витрати чи податковий кредит.

Недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначними доказами, однак такі докази на порушення вимог частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України податковим органом не представлено, реальність виконання господарських операцій, на підставі яких позивачем сформовано валові витрати та податковий кредит, не спростовано. До того ж, податкова інспекція не довела невиконання, передбачених договорами, робіт.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій свідчать про правильне застосування норм матеріального права. Підстав для скасування судових рішень, з мотивів викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області Державної податкової служби відхилити, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07.09.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2012 залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-239№ КАС України безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий Л.В.Ланченко

Судді Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун