Справа № 826/4338/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 липня 2015 року № 826/4338/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомУправління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську
до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення
простягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.Києва надійшла позовна заява Управління Пенсійного фонду України в в м.Івано-Франківську (далі - УПФУ в м.Івано-Франківську) до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про стягнення заборгованості у розмірі 29 105,08 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за відповідачем обліковується заборгованість у зв'язку з несплатою фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах за списком №2 за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 у розмірі 29 105,08 грн.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що довідки видані для призначення пенсій на пільгових умовах за Списком № 2 згідно ст. 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому витрати на виплату пенсій підприємством не відшкодовуються. Також, відповідач посилався на те, що посади електромонтера та електромеханіка по обслуговуванню СВЧ, УВЧ обладнання з шкідливими умовами праці не передбачена Постановою Ради Міністрів СРСР № 10 від 26.01.1991.

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (м.Київ, вул.Дорогожицька, 10, ) зареєстрований як юридична особа в УПФУ в м.Івано-Франківську та відповідно до ч.3 ст.15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є платником страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Як стверджується відповідачем та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були видані довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 згідно ст.100 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зокрема, ОСОБА_2 працював на Івано-Франківському обласному радіотелевізійному передавальному центрі на посаді електромонтера по обслуговуванню СВЧ, УВЧ обладнання з шкідливими умовами праці повний робочий день з 25.10.1977 по 15.05.1981 (3 роки 7 місяців 21 день), а ОСОБА_3 працював на посаді електромеханіка по обслуговуванню СВЧ, УВЧ обладнання з шкідливими умовами праці повний робочий день з 01.10.1984 по 31.12.1991 (7 років 3 місяці). На підставі ст. 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на основі наказу Міністерства зв'язку № 589 від 31.12.1976 «Про застосування Постанови Ради міністрів СРСР» від 26.08.1956 № 1173 Списків виробництв, цехів, професій та посад, робота яких дає право на пільгову пенсію, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були видані довідки № 251 від 22.04.2013 та № 219 від 07.04.2014 відповідно.

Проте, УПФУ в м.Івано-Франківську призначило пенсії за віком на пільгових умовах за п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з покладенням відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку такої пенсії в розмірі 100 % на Івано-Франківську філію Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення.

Відповідно до п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на роботах у шкідливих і важких умовах праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України і за результатами атестації робочих місць, зокрема, чоловіків - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Ст.100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на наступних умовах - особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством.

Відповідно до частини 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди цим особам пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Ст.100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено право на пільгове пенсійне забезпечення осіб, які працювали до введення в дію цього Закону (до 01.01.1992) на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством. При цьому відповідно до п. 8 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №383 від 18.11.2005, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 за №1451/11731, застосовуються Списки, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР №1173 від 22.08.1956.

Виходячи з системного аналізу зазначених правових норм, суд приходить до висновку, що право на пенсію відповідно до ст. 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» має особа, яка набула необхідний стаж роботи із шкідливими і важкими умовами праці, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах до 01.01.92 р. і після цієї дати не працювала на цих роботах.

Аналогічна позиція висвітлена і в листі Пенсійного фонду України № 14741/03-20 від 13.09.2007.

Таким чином, якщо особа набрала необхідний пільговий стаж, працюючи на підприємстві на посадах за Списком №1 чи №2 та звільнились до 01.01.1992 року, має право на призначення пенсії згідно статті 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відшкодування пенсії не проводиться. При цьому, пільговий стаж обчислюється сумарно, і на його загальний підсумок не впливає той факт, що особа працювала на одному чи на декількох підприємствах.

Факт наявності такого повного необхідного для призначення пільгової пенсії стажу у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 01.01.1992 року матеріалами справи підтверджено.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем -фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем його прав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, ст. 105, 158-163 КАС України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ч. 8 ст. 183-2, ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур