Справа № 820/10599/14
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року м. Київ К/800/49322/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Бутенко В.І., Рецебуринський Ю.Й.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Великобурлуцького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Великобурлуцького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов'язання виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 2013 рік та різницю в посадових окладах за період роботи з 17.09.2012р. по 18.03.2014р.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2014р. позов задоволено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014р. скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо зобов'язання виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за 2013 рік та в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

З таким рішенням суду апеляційної інстанції не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати ухвалене апеляційним судом рішення та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

Також з рішенням суду апеляційної інстанції не погодився відповідач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати ухвалене апеляційним судом рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача по справі та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Зазначене положення закріплено також і в статті 24 Закону України «Про відпустки».

Частиною першої статті 18 Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (затвер. постановою КМ УРСР від 29.07.1991р. №114) передбачено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Пунктом 2.2.3 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам радового і начальницького складу органів внутрішніх справ (затвер. наказом МВС України від 31.12.2007р. №499) передбачено, що особам рядового і начальницького складу, що обіймають штатні посади, на яких у встановленому порядку покладено тимчасове виконання обов'язків за іншими посадами з вищими посадовими окладами в тому самому органі, виплачуються посадові оклади за посадами, що тимчасово виконуються.

В ході розгляду справи судами встановлено, що позивач з 17.02.2009р. по 18.03.2014р. проходив службу в органах внутрішніх справ.

Розпорядженням Великобурлуцького РВ ГУ МВС України в Харківській області №79 від 17.09.2012р. на позивача покладено тимчасове виконання обов'язків начальника сектору карного розшуку Великобурлуцького РВ ГУ МВС України в Харківській області з 17.09.2012р. до особливого розпорядження.

Наказом ГУ МВС України в Харківській області від 18.03.2014р. №59 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пункту «ж» статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням).

При звільненні позивачу виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2014 рік, грошове утримання за 18 днів березня 2014 року, премію за 18 днів березня 2014 року та матеріальну допомогу для вирішення матеріально-побутових проблем в розмірі посадового окладу.

26.03.2014р. позивач звернувся до начальника ГУ МВС України в Харківській області із заявою, в якій просив надати копії наказів про відпустки за період роботи з 2009-2014 роки та повідомити про причини невиплати компенсації за невикористані відпустки на період звільнення.

25.04.2014р. начальником ГУ МВС України в Харківській області повідомлено позивача, що надання копій наказів про надання відпусток за 2009, 2010, 2012 роки немає можливості, оскільки у вказаних наказах містяться персональні дані інших працівників районного відділу. Відпустка за 2013 рік позивачем використа не була.

26.03.2014р. позивач також звернувся із заявою до начальника ГУ МВС України в Харківській області щодо розгляду питання про виплату йому компенсації за невикористану відпустку за 2013 рік та різницю посадових окладів за тимчасове виконання обов'язків начальника сектору карного розшуку Великобурлуцького РВ ГУ МВС України в Харківській області за період з 17.09.2012р. по 18.03.2014р.

Листом начальника ГУ МВС України в Харківській області від 28.04.2014р. позивача повідомлено, що відпустка у 2013 році надана не була та компенсація за тимчасове виконання обов'язків начальника сектору карного розшуку Великобурлуцького РВ ГУ МВС України в Харківській області не виплачувалась, оскільки в ході службової перевірки встановлено, що позивач на посаду насальника сектору карного розшуку тимчасово не призначався, а лише розпорядженням райвідділу на нього було покладено тимчасове виконання обов'язків.

20.05.2014р. позивач подав скаргу Міністру внутрішніх справ України, в якій зазначив, що при звільненні не отримав різницю в посадових окладах за тимчасове виконання обов'язків начальника сектору карного розшуку Великобурлуцького РВ ГУ МВС України в Харківській області та не отримав компенсацію за невикористану відпустку за 2013 рік, хоча неодноразово звертався із рапортами до начальника про надання йому відпустки з жовтня 2013 року по лютий 2014 року, які задоволені не були.

Листом від 27.06.2014р. позивача повідомлено, що оплата праці була здійснена йому за посадою, яку він обіймав, тобто оперуповноваженого сектору карного розшуку, а стосовно відпустки за 2013 рік, то факт неодноразового звернення до керівництва з питання надання чергової відпустки за 2013 рік не встановлено. В той же час, в порушення статті 52 Положення про проходження служби радовим та начальницьким складом ОВС не було вжито заходів щодо надання чергової відпустки, через що начальник підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності, але враховуючи сплив строку, дисциплінарне стягнення не може бути накладено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виплати різниці в посадових окладах, суд першої інстанції, з чим в цій частині погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач тимчасово виконував обов'язки начальника сектору карного розшуку Великобурлуцького РВ відповідно до розпорядження №79 у період з 17.09.2012р. по 18.03.2014р., а посадовий оклад нараховано йому за весь цей період як оперуповноваженому сектору карного розшуку РВ, оклад якого є нижчим за ту посаду, яку позивач тимчасово займав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виплати компенсації за невикористану відпустку за 2013 рік, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність невиплати грошової компенсації позивачу при звільненні за наявну невикористану відпустку за вказаний період.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виплати компенсації за невикористану відпустку за 2013 рік і в цій частині відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, виходив з того, що позивач звільнений 18.03.2014р., позовні вимоги ним заявлені про зобов'язання відповідача виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 2013 рік, тобто за невикористану відпустку у році, що передував року звільнення, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи касаційних скарг висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи судами встановлено, що протягом періоду з 17.09.2012р. по 18.03.2014р. позивач виконував обов'язки начальника сектору карного розшуку Великобурлуцького РВ, а тому суди обгрунтовано прийшли до висновку про виплату різниці в посадових окладах.

В частині виплати компенсації за невикористану в 2013 році відпустку апеляційний суд обгрунтовано прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки чинним законодавством передбачено право на отримання такої компенсації лише за відпустку, невикористану в році звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що судами правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Великобурлуцького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014р. у даній справі - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку передбаченому главою 3 розділу IV КАС України.

Головуючий: О.П. Стародуб

Судді: В.І. Бутенко

Ю.Й. Рецебуринський