Справа № 810/2276/15
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2015-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року справа№ 810/2276/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання - Сакевич Ж.В.;

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до товариства з обмеженою відповідальністю "Охоронного агентства "Набат"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

в с т а н о в и в:

Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду, пред?явивши вимоги до ТОВ «Охоронне Агентство «Набат» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 124823,70 грн. та 5242,44 грн. пені.

Свої вимоги позивач обґрунтовує порушенням відповідачем ОСОБА_3 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що виразилося у невиконанні нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та просить стягнути з відповідача 130066,12 грн.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві, просив позов задовольнити та пояснив, що позивачем було зроблено розрахунок кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, виходячи із загальної кількості працюючих на підприємстві та подані звіти про наявність вакансій за формою 3-ПН із зазначенням створених робочих місць та наявних вакансій, проте вважає, що порушення ОСОБА_3 мало місце в діях товариства.

Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог проти задоволення позову заперечувала, пояснивши, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 ст.19 ОСОБА_3 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Виконанням нормативу робочих місць відповідно до змісту ч. 5 статті 19 цього ОСОБА_3, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів для яких це місце роботи є основним.

Вказала, що Закон поклав на підприємства, установи, організації обов'язок з самостійного працевлаштування інвалідів, зміст якого визначений статтею 18 ОСОБА_3 України у відповідності до якого працевлаштування здійснюється за зверненням інваліда безпосередньо до роботодавця або за направленням від відповідної державної служби зайнятості. При цьому зміст зобов'язання з працевлаштування інвалідів, визначений нормами статті 18 вказаного ОСОБА_3 та не передбачає обов'язку роботодавця проводити безпосередній пошук інвалідів з метою їх працевлаштування. Тобто, передбачений статтею 19 ОСОБА_3 обов'язок по забезпеченню працевлаштування інвалідів не слід ототожнювати з обов'язком роботодавця здійснювати їх фактичний пошук і працевлаштування на створених останнім робочих місцях, оскільки законом на роботодавця цей обов'язок не покладається.

Звернула увагу, що законодавство України в сфері соціальної захищеності інвалідів обов'язок з працевлаштування інвалідів покладає на орган державної влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів, але цьому мають передувати певні дії підприємств, установ і організацій зі створення робочих місць для інвалідів та інформування зазначених органів з метою працевлаштування інвалідів. Обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов?язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких використовуватися праця інвалідів.

Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

частиною 1 статті 19 ОСОБА_3 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-XII від 21.03.1991 р. передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч. 2, 3 зазначеної статті закону роботодавці самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першої цієї статті, та самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 року № 42 затверджена форма звітності № 10-ПІ "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів" та Інструкція щодо її заповнення. Згідно п. 3.1. Інструкції середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік визначається відповідно до п. 3.2. Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 року № 1442/11722. За таким же правилом визначається середньооблікова кількість штатних працівників за рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

Згідно ст. 18 ОСОБА_3 України №875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 18-1 ОСОБА_3 №875-XII державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Частиною 3. ст. 19 цього ж ОСОБА_3 встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього ОСОБА_3.

Отже з аналізу вищевикладених норм ОСОБА_3 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» випливає, що працевлаштуванню інвалідів передує їх звернення безпосередньо до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості, на яку власне і покладено обовязок реєстрації бажаючих працювати інвалідів та здійснювати пошук підходящої роботи для них.

В судовому засіданні встановлено, що кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів на товаристві становив 8. Таким чином, невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів становив 8 робочих місць.

Як уже зазначалось судом працевлаштуванню інваліда передує створення підприємством робочих місць відповідно до встановленого нормативу та інформування органів працевлаштування про наявність таких вакансій.

Згідно довідки ТОВ «Охоронного Агентства «Набат» на підприємстві було створено 22 робочих місця для працевлаштування інвалідів, відповідно до законодавства.

Відповідач інформував Дніпровський районний центр зайнятості м.Києва та Київський міський центр зайнятості про наявність вільних вакансій для інвалідів, подаючи звіт форми 3-ПН про наявність вільних вакансій на протязі 2014 р.

Крім того, відповідачем були зроблені оголошення про наявність вакансій на підприємстві в газеті «Пропоную роботу» за серпень-грудень 2014 р.

Таким чином, останнім було вжито всіх можливих заходів по інформуванню Центру зайнятості про наявність вільних вакансій для інвалідів та шляхом оголошень в засобах масової інформації (газеті «Пропоную роботу).

Позивачем не доведено, що особи з обмеженими можливостями звертались до відповідача і їм було відмовлено у працевлаштуванні.

Отже, відповідачем були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, поінформовано центр зайнятості та оголошенням про наявність вакантних місць, тобто вжито передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів.

Суд також зазначає, що аналіз положень ОСОБА_3 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» дає підстави для висновку по те, що обовязок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком добирати та працевлаштовувати таких осіб на створені місця, тобто, як правильно вказано відповідачем, передбачений ст.19 ОСОБА_3 України №875-XII обов'язок по забезпеченню працевлаштування інвалідів не слід ототожнювати з обов'язком роботодавця здійснювати фактичний їх пошук і працевлаштування.

Суд також звертає увагу, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обовязковим платежем), сплата яких передбачена Конституцією України та ОСОБА_3 України «Про систему оподаткування», а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у звязку зі скоєнням правопорушення. У звязку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та відсутність таких людей, які бажають працевлаштовуватись.

Частиною 1 статті 11 КАСУ визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів суд вважає, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, а відповідачем доказана правомірність своїх дій, отже заявлений позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 10 липня 2015 р.