Справа № 2-а-693/10/0202
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-693/10/0202 Головуючий у 1-й інстанції: Полотнянко Ю.П.

Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.

08 липня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Бершадського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації, Державного казначейства України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення в частині позовних про відшкодування витрат на правову допомогу ,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Бершадського районного суду від 03.12.2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: визнано незаконною бездіяльність управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації щодо ненарахування ОСОБА_2 щорічної допомоги на оздоровлення у 2009-2010 роках; постановлено стягнути з відповідача на користь позивача щорічну допомогу на оздоровлення у 2009-2010 роках та судовий збір віднести на рахунок держави.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.07.2011 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, а саме: позовні вимоги заявлені за період з 2002 року по 31 грудня 2009 року - залишені без розгляду; визнано протиправною бездіяльність управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації щодо не перерахування і не виплати ОСОБА_2 компенсації при встановленні ІІІ групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік; постановлено стягнути з управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 суму недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 28.05.2015 року постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.07.2011 року скасовано у частині позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу та у цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи на 08.07.2015 року.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

За приписами п.1 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування витрат понесених позивачем на правову допомогу, суд першої інстанції послався на Главу17 ЦК України, якою не передбачено оплатне виконання представником правочинів за наданими йому повноваженнями і дії представника за довіреністю не є правовою допомогою в розумінні ст.90 КАС України.

Колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції та вважає, що постанова суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст.87 КАС до витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на правову допомогу.

Витрати на правову допомогу -це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, котрі беруть участь у справі.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані відповідні докази, оформлені у встановленому законом порядку.

При визначенні розміру компенсації суд має врахувати (а сторони мають довести) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду має бути надано, як доказ, докладний письмовий звіт адвоката по конкретній справі, із зазначенням вартості наданої правової допомоги, адресований клієнту.

Статтею 90 КАС України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ч.ч.1,3 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу-відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" N 4191-VI від 20 грудня 2011 року, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень КАС України положення цього Кодексу щодо звільнення особи від оплати правової допомоги та забезпечення надання правової допомоги, а також частина третя статті 90 цього Кодексу набираюсь чинності з моменту набрання чинності відповідним законом. До цього часу граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що позивач звернулася до суду з даним позовом 02.11.2010 року то до спірних правовідносин, щодо відшкодування судових витрат підлягає застосуванню Постанова Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави".

Згідно вищевказаної Постанови, компенсації витрат на правову допомогу стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, і яка не є суб'єктом владних повноважень, якщо вона сплачується суб'єктом владних повноважень, не повинна перевищувати 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за кожну годину роботи особи, яка надавала правову допомогу. А якщо компенсація відповідно до КАС України сплачується за рахунок держави, тоді така компенсація не повинна перевищувати 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день особи, яка надавала правову допомогу.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2, в якості її представників по справі зазначені голова правління Вінницької обласної організації правозахисту "Демократична дія" ОСОБА_3, заступник голови правління Вінницької обласної організації правозахисту "Демократична дія" ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5

На підтвердження представництва ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивачем надано договір-доручення про надання правової допомоги за №44 (далі договір №44) від 18.09.2010 року, з п.п. 4.1 п.4 якого вбачається, що він виконується на засадах надання благодійної допомоги.

Представництво ФОП ОСОБА_5 підтверджується договором-доручення про надання правової допомоги за №42 від 18.09.2010 року (далі договір №42), відповідно до п.п. 4.1 п.4 якого за виконання даного договору ОСОБА_2 сплачує 5000 грн.

В матеріалах справи наявна квитанція до прибуткового касового ордера №40 з якої вбачається, що ФОП ОСОБА_5 прийнято від ОСОБА_6 за правову допомогу згідно договору №42-- 5000 грн.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про адвокатуру" від 19 грудня 1992 року N 2887-XII (чинного на час виникнення спірних правовідносин) діяльність адвокатури регулюється Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами України і статутами адвокатських об'єднань.

Відповідно до ст.12 Закону N 2887-XII, оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Також вказаним законом передбачено обов'язок адвокатів дотримуватись правил адвокатської етики.

Згідно ст.ст.15,17,33,34 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 1 жовтня 1999 року (чинних на час виникнення спірних правовідносин), адвокат надає правову допомогу згідно з чинним законодавством про види адвокатської діяльності на підставі угоди з клієнтом про надання правової допомоги.

В угоді про надання правової допомоги мають бути чітко і недвозначно визначені всі головні умови, на яких адвокат приймає доручення клієнта.

В угоді про надання правової допомоги в будь-якому випадку мають бути визначені зокрема зміст доручення: яка саме правова допомога має надаватися за угодою і де вона має надаватись; розмір гонорару, порядок його обчислення (фіксована сума, погодинна оплата) і внесення (авансування, оплата за результатом, тощо); розмір, порядок обчислення і внесення фактичних видатків, пов'язаних з виконанням доручення.

Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.

До факторів що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, відноситься обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення та ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення.

Як вбачається з договору № 44, його предметом є наданння ФОП ОСОБА_5 позивачу ОСОБА_2 консультаційних та юридичних послуг щодо захисту останньої в відносинах з громадянами інтересів останньої в відносинах з громадянами, організаціями, в державних та органах місцевого самоврядування, судах першої інстанції Вінницької області, судах апеляційної, касаційної інстанції по питаннях, які пов'язані з порушенням соціальних і пенсійних прав, відновлення порушених прав і свобод та відшкодування шкоди.

Проте в даному договорі не зазначено, яка саме правова допомога мала надаватися позивачу конкретно по даній справі (складання позовної заяви, відзиви на позови, представництво в суді та ін.). Крім того, в ньому відсутні відомості про розцінки за вчинення адвокатських дій та порядок їх оплати. Також в матеріалах справи відсутній акт прийому-передачі наданої правової допомоги, що є невід'ємною частиною договорів надання послуг, до яких також відноситься договір про надання правової допомоги.

Оскільки вищезаначеним договором передбачено надання різних правових послуг і не вказано, які саме з них надавались позивачу по даній адміністративній справі та відсутні відомості про кількість затрачених годин на надання правової допомоги та про розмір їх оплати, суд не має можливості здійснити розрахунок належної до відшкодування позивачу суми компенсації витрат на правову допомогу.

Як встановлено із матеріалів справи, жоден із представників позивача, не здійснював її представництво безпосередньо в судових засіданнях, оскільки справа в суді першої інстанції розглядалась без їх участі в зв'язку з поданням представниками відповідної заяви, а в судах апеляційної та касаційної інстанції в порядку письмового првадження, що свідчить про те, що представники в судові засідання для розгляду справи не з'являлись.

Слід також зазначити, що договір №44, про надання правової допомоги ОСОБА_2 містить аналогічний предмет надання послуг, які зазначені в договорі №42, а тому визначити хто саме із представників займався оформленням позовної заяви, за наданими доказами неможливо.

При дослідженні матеріалів справи, судом також виявлено, що заява про надання інформації про виплату коштів на оздоровлення подавалась до управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації від імені позивача, а не когось із її представників. Будь-які документи, які б підтверджували захист інтересів ОСОБА_2 її представниками за договорами №42 та №44 крім позовної заяви в справі відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що наданими позивачем доказами не доведено розумність понесених нею витрат в сумі 5000 грн. за правову допомогу--складання позовної заяви.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що приймаючи рішення про відмову позивачу в відшкодуванні витрат на правову допомогу, суд першої інстанції помилково послався на Главу 17 ЦК України та вказав, що нею не передбачено оплатне виконання представником правочинів за наданими йому повноваженнями, оскільки вказані правові норми тільки регулюють порядок укладення договору про надання послуг, яким також є договір про надання правової допомоги і який не повинен суперечити чинному законодавству.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що оплата правової допомоги за договором-доручення є одним із видів судових витрат, пов'язаних з розглядом справи в розумінні ст.87 КАС України та підлягає відшкодуванню в тих розмірах, які підтверджені належними доказами.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. є необґрунтованою, недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно із ч. 4 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга - підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції--скасуванню в частині відмови щодо відшкодування витрат на правову допомогу, з прийняттям в цій частині нової постанови.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Бершадського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації, Державного казначейства України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення в частині позовних про відшкодування витрат на правову допомогу скасувати та прийняти в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Біла Л.М.

Гонтарук В. М.