Справа № 802/2996/13-а
Суддя: Ліпський Д.В.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2015 р. м. Київ К/800/58702/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Ліпського Д.В.,

суддів: Головчук С.В.,

Черпака Ю.К.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у якому просив визнати протиправною бездіяльність Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів щодо ненадання йому запитуваної інформації на інформаційний запит від 14 червня 2013 року та зобов'язати надати запитувану інформацію в повному обсязі. Стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Крім того, просив суд винести окрему ухвалу про направлення матеріалів до відповідного правоохоронного органу для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2013 року - без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржувані судові рішення прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених ст. 220 КАС України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 14 червня 2013 року позивач звернувся до начальника Могилів-Подільської ОДПІ з запитом на отримання інформації про: 1. сплату земельного податку (орендної плати) Могилів-Подільським районним споживчим товариством за користування земельними ділянками державної (комунальної власності) №1, площею 0,9935 га та №2, площею 0,0234 га, що розташовані по вул. Стависька, 40/45, місто Могилів-Подільський, в період 1994-2013 р.р. (по роках та місяцях); 2. чи направлявся Могилів-Подільською міською радою до Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів запит ОСОБА_2 від 07 червня 2013 року.

19 червня 2013 року Могилів-Подільською ОДПІ надана письмова відповідь №4269/10/11, у якій зазначено, що вказані в запиті земельні ділянки рахуються за Могилів-Подільським споживчим товариством згідно договорів оренди з Могилів-Подільською міською радою. Орендна плата задекларована платником в повній мірі та звірена з даними земельними відділу. Сума задекларованої орендної плати вноситься платником вчасно та в повній мірі. Заборгованості по платі за зазначені земельні ділянки немає. Також, зазначено, що по підприємству раз в три роки проводиться документальна перевірка, в ході якої відслідковуються всі питання щодо дотримання вимог податкового законодавства. Крім того, відповідач зазначив, що немає можливості надати більш конкретну інформацію щодо зазначеного питання, оскільки це порушуватиме статей 6, 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації», статей 16, 20 Закону України «Про інформацію» та підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок про те, що відповідач довів правомірність та обґрунтованість відмови позивачу у наданні інформації, яка у відповідності до чинного законодавства, є конфіденційної та може надаватись лише за письмовою згодою відповідної особи.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (частина перша статті 6 Закону).

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, встановлену статтями 7, 8, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації. Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» ("трискладовий тест").

Частиною п'ятою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Як видно з матеріалів справи запит позивача стосувався надання саме публічної інформації, яка стосувалась використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, і обмеження доступу до якої можливо виключно з мотивів попередження шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

В силу частини третьої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Таким чином відповідач неправомірно відмовив ОСОБА_2 в наданні інформації, якою володів сам, та не направив запит до належних розпорядників інформації в частині питань, які не належать до його компетенції.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Таким чином судами необхідно перевірити наявність факту спричинення позивачу моральної шкоди, а також обґрунтованість визначеного ним розміру відшкодування такої шкоди.

Також судам, при новому розгляду справи, необхідно перевірить наявність підстав для застосування статті 166 КАС України про що позивач просив у позові.

Допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.В. Ліпський

Судді: С.В. Головчук

Ю.К. Черпак