Справа № 2-а-3494/11
Суддя: Кривенко Д. Т.
Дата ухвалення: 2011-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-3494/11
ПОСТАНОВА

іменем України

"03" серпня 2011 р. м.Липовець

Суддя Липовецького районного суду Вінницької області Кривенко Д. Т. , отримавши та розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Липовецької районної державної адміністрації у Вінницькій області про визнання відмови по нарахуванню і виплаті недоплаченої разової щорічної грошової допомоги учасникам війни до 5 травня за 2009 2011 роки протиправною та стягнення недоплачених сум за вказаний період в розмірі 5084 гривень, а також нараховувати та виплачувати разову щорічну грошову допомогу учасникам війни до 5 травня у повному розмірі в подальшому, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області, як до адміністративного суду, з адміністративним позовом до відповідача, в якому просить суд поновити йому строк звернення до суду з даним позовом, визнати відмову Управління праці та соціального захисту населення Липовецької районної державної адміністрації у Вінницькій області щодо відмови по нарахуванню і виплаті недоплаченої разової щорічної грошової допомоги учасникам війни до 5 травня за 2009 2011 роки протиправною та стягнути недоплачені суми за вказаний період в розмірі 5084 гривень, а також нараховувати та виплачувати разову щорічну грошову допомогу учасникам війни до 5 травня у повному розмірі в подальшому.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що вона є учасником війни, а тому згідно ч.5 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»їй щорічно до 5 травня повинна виплачуватись разова грошова допомога в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, однак всупереч п.3 ст.22 ОСОБА_2 України та ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»в 2009-2011 роках щорічна разова грошова допомога до 5 травня виплачувалась їй не в повному обсязі. Недоплата такої допомоги складає 5 084 гривень, які добровільно нарахувати Управління праці та соціального захисту населення Липовецької райдержадміністрації відмовляється, посилаючись на чинність постанов Кабінету Міністрів України згідно яких здійснювалась виплата вищевказаної допомоги. Діями відповідача, які полягають в невиплаті позивачеві одноразової допомоги в 2009-2011 роках в розмірах, що визначені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", порушено конституційне право, гарантоване ОСОБА_2 України, а тому позивач вважає, що воно підлягає судовому захисту, а позов в даній частині задоволенню.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 18.07.2011 року позовні вимоги в частині визнання протиправною відмови та стягнення недоплачених сум разової щорічної грошової допомоги до 5 травня за період 2009 2010 років залишено без розгляду, в іншій частині за 2011 рік відкрито скорочене провадження у справі. На виконання вимог ч. 3 ст. 183-2 КАС України копію ухвали невідкладно надіслано відповідачеві з копією позовної заяви та документів доданих до неї. В установлений ухвалою строк відповідачем було надано заперечення проти позову позивача, в якому зазначено, що Управління праці та соціального захисту населення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області позовні вимоги не визнають, мотивуючи свою відмову тим, що управління праці та соціального захисту населення є державним органом виконавчої влади, бюджетною установою, яка у своїй діяльності насамперед керується ОСОБА_2 України, бюджетним кодексом України, Законом України „Про державний бюджет на відповідні роки. Так, Кабінетом Міністрів України на виконання положень ст.95 ОСОБА_2 України, було прийнято постанову №341 від 04.04.2011 року, якою було визначено розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня особам, які мають на неї право, та яка була нарахована і виплачена позивачеві у визначеному розмірі. Крім того, вказують у запереченні на те, що управління праці та соціального захисту населення самовільно не в змозі виплатити щорічну разову грошову допомогу у більшому розмірі а ніж передбачено вищевказаною постановою КМУ, оскільки такі дії не ґрунтуються на вимогах закону та трактувались би як нецільове використання коштів управлінням. Просять суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Встановлені судом правовідносини регулюються п.3 ч.1 ст. 18 КАС України, згідно якого місцевим загальним судом як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи у спорах фізичних осіб з субєктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

На підставі ст..6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень, порушені її права, свободи або інтереси, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 статті 8 Кодексу Адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Судом встановлено, що позивач є учасником війни, що стверджується посвідченням серія В-ІІІ №049436 виданим 1.11.1999 року Управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької області (а.с.5), а тому відповідно до вимог ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII, відноситься до осіб на яких поширюється дія цього закону.

Часиною 5 статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, передбачено, що щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього СРСР за самовіддану працю та бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, виплачується разова грошова допомога у розмірі чотирьох мінімальних пенсій за віком, іншим учасникам війни - у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ст.17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII, щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

У ОСОБА_2 України - Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою, визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обовязком держави.

Статтями 21 та 22 ОСОБА_2 України закріплено, що права та свободи людини є невідчужуваними та непорушними, а при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Зупинення дії чи положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках передбачених Основним Законом України.

Зокрема, статтею 64 ОСОБА_2 України визначено вичерпний перелік випадків щодо обмеження встановлених прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень. А саме: в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Встановлення окремими законами України певних пільг, компенсацій і гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист, а тому відповідно до ч.2 ст.6., ч.2 ст.19., ч.1 ст.68 ОСОБА_2 України, вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни, а нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим законом, є недійсними.

Проте п. 13 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік»дія ч. 5 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»на 2007 рік була зупинена.

Рішенням Конституційного суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнано неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими зупинялась на цей рік дія ст. ст. 12, 13, 14, та 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тим самим підтвердив, що зазначеними вище інституціями знову у грубій формі порушуються права и свободи окремим верств громадян.

Положення Законів України «Про бюджет України на певні роки»обмежують конституційні права громадян на соціальний захист, заробітну плату, встановленими законами України пільга компенсації і гарантії, розміри та порядок їх надання. Зупинення Законом положень інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, суперечить частині другій статті 8, статті 16, частині п'ятій статті 17, частині другій статті 19, частині третій статті 22, частині першій, четверта статті 43, частині першій статті 46, статті 48, 49, пунктам 1, 6 частині першої статті 92, частин другій статті 95 ОСОБА_2 України (254к/96-ВР).

Підтвердженням неконституційності положень Законів «Про Державний бюджет України на певні роки»викладені у Рішеннях Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 (v008р710-99) (справа щодо права на пільги), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (v005р710-02 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 17 березня 2004 №7-рп/2004 (v007р710-04) (спраж про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), від 01 груди 2004 року №20-рп/2004 (v020р710-04) (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій гарантій).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ОСОБА_2 України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня, який не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом та звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 ОСОБА_2 України не допускається.

В силу ст.8 ОСОБА_2 України: в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод, людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Рішення Конституційного суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей законів, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного суду України є обовязковими до виконання на території України.

Оскільки положення Закону України "Про Державний бюджет України на визначений рік" суперечить вище зазначеному конституційному рішенню, суд не приймає їх до уваги, а керується нормативно-правовими актами, що не суперечать ОСОБА_2 України.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень дає Закон України «Про прожитковий мінімум»від 15 липня 1999 року № 966-14. Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»від 05 жовтня 2000 року № 2017-Ш, згідно ст..1 якого прожитковий мінімум використовується для визначення, у тому числі мінімального розміру пенсії за віком, який відповідно до ст.. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»встановлюється у розмірі прожиткового мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Частиною 3 статті 4 даного Закону (в редакції Закону № 2505-4 від 25 березня 2005 і діє з 31 березня 2005 року) передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 52 Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік»затверджений на 2011 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 750 гривень, з 1 квітня 764 гривні.

Таким чином для позивача, як учасника війни, розмір разової грошової допомоги до 5 травня повинен розраховуватись, виходячи із наведених розмірів та виходячи із положень ст.14 ч.5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач по справі не довів правомірність своїх дій, при відмові позивачу у проведенні виплат разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ст.ст. 17, 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні соціальні державні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими ніж прожитковий мінімум, розмір якого встановлений законом, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється лише законодавством України та є виключно обовязковим для всіх державних органів влади, органів місцевого самоврядування та інших.

Таким чином, судом встановлено, що позивач фактично отримав від Управління праці та соціального захисту населення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області грошову допомогу до пятого травня за період 2011 року в розмірі 120 грн. відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 04.04.2010 року № 341.

Позивач звернувся з заявою до відповідача про виплату йому разової грошової щорічної допомоги до 5 травня за 2011 рік як учаснику війни у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідач у відповіді № 01-13-510 від 07.06.2011 року відмовив позивачу у задоволенні його вимог викладених у заяві, посилаючись на те, що разова грошова щорічна допомога, передбачена ст.. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»за 2011 рік виплачена позивачу у повному обсязі згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04.04.2010 року № 341, оскільки саме відповідно до цієї постанови вона мала виплачуватись, адже згідно ст.87 Бюджетного кодексу України, видатки на щорічну разову допомогу належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, а Управління праці та соціального захисту населення, як орган державної виконавчої влади, у своїй діяльності при здійсненні бюджетного процесу, зобовязане положення нормативно правових актів застосовувати лише в частині, в якій вони не суперечать положенням ОСОБА_2 України, Бюджетного кодексу України та Закону України „Про Державний бюджет України.

Фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-12, відповідно до статті 17 здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, а виплата разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 вказаного Закону, відповідно до ст. 17-1 цього Закону здійснюють органи праці та соціального захисту населення.

На відповідача покладений обов'язок здійснення виплати разової грошової допомоги саме в розмірах, передбачених Законом «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому щодо виплати спірної грошової допомоги у 2011 році, суд визнає зазначену виплату неправомірною. Враховуючи те, що зазначена виплата щорічної разової допомоги до 5 травня у 2011 році здійснена відповідачем у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України „Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується у 2011 році відповідно до Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань" від 4 квітня 2011 р. N 341, згідно якої, учасникам війни, нагородженим орденами та медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, учасникам війни та колишнім в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, особам, які були насильно вивезені на примусові роботи, дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога - 120 гривень. А розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, який повинен бути виплачений позивачеві за 2011 рік мав би скласти: 764 х 3 місяці = 2 292 гривні, однак позивачка отримала 120 гривень, отже, недоплата щорічної грошової допомоги позивачеві за 2011 рік складає: 2 292 120 = 2172 гривні.

Так, відповідно до принципу верховенства права та законності, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави. Крім того, як розяснено постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя», судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України), підлягають оцінці на відповідність як ОСОБА_2 України так і закону.

Таким чином, вимоги позивача про визнання відмови Управління праці та соціального захисту населення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області щодо виплати недотриманої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік та стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої разової щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік в розмірі 2172 гривні підлягають задоволенню.

Так як позивачці, Законом передбачено довічно щорічну разову допомогу до 5 травня, яка обмежена або скасована бути не може і є майном в розумінні ч.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як право домагання, а відповідачем вона виплачувалась та виплачується не у повному розмірі замість трьох мінімальних пенсій за віком, в тому числі через чинність Постанови Уряду, наміру виконувати Закон відповідач не має, тому суд вважає, що вирішуючи питання про спосіб захисту порушених прав позивача, оскільки обраний ним спосіб є неефективним - обирає свій з метою повного та гарантованого захисту його прав, суд зобовязує відповідача донарахувати та виплатити щорічну разову допомогу до 5 травня у розмірі встановленому ч.5 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»за 2011 рік і по день припинення його права на отримання такої допомоги.

Відповідно до п.п.1,2 ч.2 ст.162 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень та стягнення із відповідача коштів. На підставі ст.94 КАС України, на користь позивача суд присуджує всі здійснені ним та документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України, оскільки іншою стороною є органи соціального забезпечення, які на підставі п.7 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито від 21 січня 1993 року за №7-93 звільнені від сплати судового збору за позовами про стягнення неправильно виплаченої допомоги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік», ст. ст. 8, 19, 22, 50, 55 ОСОБА_2 України, ст. ст. ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 71, 79, 86, 87, 94, 99, 110-112, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області про визнання противоправними дій відповідача щодо відмови по нарахуванню та виплаті недотриманої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік та стягнення недоотриманої разової грошової щорічної допомоги, як учаснику війни до 5 травня за 2011 рік в сумі 2172 гривні задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області щодо виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня, як учаснику війни в розмірі трьох мінімальних пенсій за 2011 рік відповідно до ч.5 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1 недоотриману суму щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік в розмірі 2172 гривні.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області виплачувати на користь ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу до 5 травня відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»у розмірі встановленому ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування до припинення її права на отримання допомоги.

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 гривню 70 коп понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Постанову допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження або після розгляду апеляційної скарги у випадку її подання будь якою зі сторін.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Суддя:ОСОБА_3