Справа № 810/1730/15
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року (11:17) місто Київ № 810/1730/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., за участю секретаря судового засідання Куделі Д.С., представника відповідачів ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконними дій, скасування постанови та спонукання до виконання певних дій.

Суть спору: ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання незаконними дій, скасування постанови та спонукання до виконання певних дій.

Згідно позовних вимог позивач просив суд:

- визнати незаконними дії ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України по закінченню виконавчого провадження і скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_5 від 06.04.2015 про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хворостяний та інші проти України» 54552/09 від 25.07.2013, за яким ОСОБА_2 є одним із заявників за № 54603/12;

- зобовязати ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити провадження по виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хворостяний та інші проти України» 54552/09 від 25.07.2013 в частині, що стосується заяви ОСОБА_2 № 54603/12, реєстраційний номер виконавчого провадження: 39436835.

Ухвалою суду від 28.05.2015 залучено до участі у справі в якості другого відповідача ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Європейського суду з прав людини «Хворостяний та інші проти України» 54552/09 від 25.07.2013 задоволено заяву ОСОБА_2 за № 54603/12 та зобовязано державу-відповідача (Україну) виконати постанову Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011, якою Управління Пенсійного фонду України в Тетіївському районі Київської області зобовязано провести перерахунок та виплату ОСОБА_2, починаючи з 16.04.2009, з урахуванням раніше здійснених виплат державної пенсії як інваліду другої групи в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На виконання рішення Європейського суду з прав людини «Хворостяний та інші проти України» 54552/09 від 25.07.2013 ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження ВП № 39436835.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 06.04.2015 виконавче провадження ВП № 39436835 закінчено з огляду на фактичне виконання рішення Європейського суду з прав людини «Хворостяний та інші проти України» 54552/09 від 25.07.2013 та постанови Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011.

Позивач зауважує, що закінчення виконавчого провадження є неправомірним, оскільки рішення Європейського суду з прав людини в частині невиконання Державою Україна рішення суду, яке набрало законної сили, до цього часу не виконане. З листопада 2011 року виплати за постановою Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011 не проводяться, водночас відповідачем не вчинено жодних дій щодо його виконання у примусовому порядку, тому виконавче провадження закінчено передчасно.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

У призначений день та час до суду зявився представник відповідачів. Позивач у судове засідання не зявився. В наданому суду клопотанні позивач розгляд справи просив проводити без його участі.

Представник відповідачів проти позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що постанова Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011 фактично виконана в межах виконання рішення Європейського суду з прав людини. Так, платіжними дорученнями Міністерства юстиції України №4772 від 07.11.2013 сплачено 21 608,28 грн. (еквівалент 2000 Євро справедливої сатисфакції); №827 від 20.06.2014 сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 122 959,01 грн.; №6927 від 01.10.2014 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 2 867,64 грн.

При цьому, відповідач зауважив, що дія постанови Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011 припинилася у зв'язку з внесенням змін до законодавства, яке регулювало пенсійні виплати ОСОБА_2, відповідно до яких підстави для нарахування позивачу пенсії, в порядку, визначеному постановою Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011, відпали.

Заслухавши пояснення представника відповідачів ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

Постановою Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011 зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Тетіївському районі Київської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_2, починаючи з 16.04.2009, з урахуванням раніше здійснених виплат державної пенсії як інваліду другої групи в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У зв'язку з невиконанням вказаного рішення суду, позивач звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою № 54603/12, що розглянута Європейським судом з прав людини у межах справи «Хворостяний та інші проти України» 54552/09.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 по справі «Хворостяний та інші проти України» 54552/09 постановлено: (a) було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 першого протоколу до Конвенції; (b) було порушення статті 13 Конвенції; (c) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/й спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (d) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

21.08.2013 відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження ВП № 39436835 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 «Хворостяний та інші проти України» 54552/09.

06.04.2015 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби, на підставі пункту 8 частини 1 статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 39436835.

Не погоджуючись з рішенням та діями відповідача ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся до суду.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюється Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення).

Пунктом 9 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. 2 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Механізм використання коштів, передбачених Мін'юсту (далі головний розпорядник) у державному бюджеті за програмою «Платежі на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України», встановлений Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов'язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 № 408 (далі Порядок № 408).

Відповідальним виконавцем зазначеної програми є Міністерство юстиції України (п. 1 Порядку № 408).

Відповідно до п. 5 Порядку № 408 для здійснення платежів головний розпорядник подає до Казначейства, уповноваженого банку платіжний документ.

У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у п. «б» ч. 1 ст. 7 цього Закону.

Також, згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині 3 цієї статті документів, здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з матеріалів справи, платіжними дорученнями Міністерства юстиції України № 4772 від 07.11.2013 сплачено 21 608, 28 грн. (еквівалент 2000 Євро справедливої сатисфакції); № 827 від 20.06.2014 сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 122 959, 01 грн.; № 6927 від 01.10.2014 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 2 867, 64 грн.

Наведені обставини не заперечуються та визнаються позивачем. Разом з тим, позивач наголошує на тому, що грошові кошти в частині сатисфакції в розмірі 2000 Євро, що еквівалентно 21 608, 28 грн. отримані ним 07.11.2013, також позивачу було сплачено заборгованість по не отриманій пенсії на листопад 2011 року в сумі 122 959, 01 грн., в іншій частині, а саме зобовязанні виконання рішення національного суду не виконано.

Водночас з листопада 2011 року Управлінням Пенсійного фонду України в Тетіївському районі Київської області пенсія позивачу виплачується без врахування постанови Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011, що і стало фактичною підставою для звернення позивача з даним позовом.

На переконання позивача підстав для неврахування при розрахунку пенсії ОСОБА_2 з листопада 2011 року не існує, тому державний виконавець передчасно прийняв рішення про закінчення виконавчого провадження.

Однак суд зауважує, що наведені доводи позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та має відповідне посвідчення категорії 1, серія А № 128120 С. Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Тетіївському районі Київської області та отримує пенсію по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи інвалідам 2 групи.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-XII).

Відповідно до ст. 49 Закону № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 50 Закону № 796-XII передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у відповідних розмірах, зокрема, інвалідам ІІ групи 75 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Частиною 4 ст. 54 Закону № 796-XII встановлено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчим по ІІ групі інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком.

Законом України від 14.06.2011 № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання п. 7 Закону України від 14.06.2011 № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 06.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23.07.2011.

У зв'язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акта терміни застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», до 23.07.2011 здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним Законом, а з 23.07.2011 у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 норми п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, роз'яснено, що в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв'язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому, рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги принципам пропорційності і справедливості.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, пенсійний орган як суб'єкт владних повноважень повинен діяти на підставі закону та у спосіб, визначений законом, і тому наділений повноваженнями самостійно визначатися щодо порядку та розміру сплати пенсії у відповідності до Закону України від 14.06.2011 № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» норми i положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Згідно з п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 06.12.2012 № 5515-ІV «Про Державний бюджет України на 2012 рік», який набрав чинності із 01.01.2013, у 2013 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

Із аналізу наведених норм випливає, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України.

На виконання вищевказаних вимог Закону, постановою Кабінету Міністрів України № 745 від 06.07.2011 та постановою Кабінету Міністрів України № 1210 від 23.11.2011 були визначені розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, припинення виконання постанови Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011 та виплата пенсії в іншому розмірі пов'язані зі змінами в законодавстві та виникненням інших (нових) правовідносин.

Суд звертає увагу відповідача, що на території України діють чинні нормативні акти, які є обов'язковими для застосування в правовідносинах, що ними регулюються. При цьому застосування чинних нормативних актів є обов'язковим незалежно від того, чи існують такі, що набрали законної сили, судові рішення про це.

При цьому відсутність у постанові Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011 кінцевої дати виплати пенсії з урахуванням перерахунку не породжує у боржника обов'язок довічно здійснювати виплату позивачу пенсії, та додаткової пенсії у розмірах, встановлених вказаним судовим рішенням. Такий обов'язок у боржника припиняється у разі зміни правового регулювання виплати зазначених соціальних виплат.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, Європейським судом з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатовано, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

У справі «Великода проти України» від 03.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

У даному Рішенні Суду зазначено, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

Згідно вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини зазначив, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії, припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни.

У рішеннях Європейського суду з прав людини в справі «ОСОБА_1 та інші проти Італії» від 14.02.2012, «Сухобоков проти Росії» від 13.04.2006 зазначено, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Отже постанова Апеляційного суду Київської області від 28.02.2011 у справі № 22а-765/2011 в частині проведення визначених нею перерахунку пенсії та проведення відповідних виплат, підлягає виконанню з 1 листопада 2010 року по 1 листопада 2011 року, тобто до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування відповідних соціальних виплат.

Пунктом 5 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Наведеному положенню кореспондують приписи п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», в силу якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Беручи до уваги, що матеріалами справи підтверджується факт перерахування Міністерством юстиції України коштів платіжними дорученнями № 4772 від 07.11.2013 сплачено 21 608, 28 грн. (еквівалент 2000 Євро справедливої сатисфакції); № 827 від 20.06.2014 сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 122 959, 01 грн.; № 6927 від 01.10.2014 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 2 867, 64 грн, суд дійшов висновку про правомірність постанови від 06.04.2015 про закінчення виконавчого провадження ВП № 39436835.

За таких обставин, вимоги позивача про скасування постанови ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 06.04.2015 про закінчення виконавчого провадження ВП № 39436835 та визнання незаконним дій державного виконавця під час її прийняття є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

В частині позовної вимоги щодо зобовязання ОСОБА_3 примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити виконавче провадження ВП № 39436835, суд зазначає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки є похідною вимогою від первинної.

Статтею 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 71 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Належних та достатніх доказів, що спростували б доводи відповідача, позивач у ході розгляду справи не надав.

Таким чином, правові підстави для задоволення позову відсутні.

У судовому засіданні 17.06.2015 оголошені вступна та резолютивна частини постанови. Повний текст постанови складений та підписаний 22.06.2015.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Дудін С.О.