Справа № 145/1906/13-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 145/1906/13-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мазурчак А.Г.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

01 липня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України у Крижопільському районі Вінницької області та Управління Пенсійного фонду України у Тиврівському районі Вінницької області на постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Тиврівському районі Вінницької області, Управління Пенсійного фонду України у Крижопільському районі Вінницької області про визнання неправомірними дій та стягнення невиплаченої пенсії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Тиврівському районі Вінницькій області щодо зупинення нарахування та виплати йому пенсії по інвалідності 3 групи внаслідок трудового каліцтва; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Тиврівському районі Вінницької області нарахувати та виплатити йому пенсію, як інваліду 3 групи внаслідок трудового каліцтва за період з 14.09.2009 року по 14.08.2012 року включно.

Відповідно до постанови Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 травня 2015 року позов задоволено частково, а саме: визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Тиврівському районі Вінницької області, щодо зупинення нарахування та виплати пенсії по інвалідності 3 групи внаслідок трудового каліцтва; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Крижопільському районі Вінницької області нарахувати та виплатити пенсію позивачу як інваліду 3 групи внаслідок трудового каліцтва за період з 07.10.2009 року по 14.08.2012 року.

Не погодившись з прийнятими рішеннями, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

На адресу суду від представників відповідачів надійшла заяви про розгляд справи без участі відповідачів.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином України, отримує пенсію по інвалідності 3 групи внаслідок трудового каліцтва і перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Крижопільському районі Вінницької області.

В 1979 році позивачу було призначено пенсію по інвалідності 2 групи внаслідок трудового каліцтва Тиврівським управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

В 1988 році позивачу була встановлена 3 група інвалідності внаслідок трудового каліцтва - довічно.

На підставі наданих документів з МСЕК позивачу було здійснено перерахунок пенсії, яку отримує по інвалідності 3 групи.

В 2001 році позивач знявся з реєстрації місця проживання в м. Рибниця, Респуьлика Молдова, а в 2002 році поїхав до сина в Іспанію місто Торрев'єха, де перебував на тимчасовій реєстрації.

Пенсію, яку позивачу виплачували, мала отримувати його дружина, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1.

В квітні 2012 року повернувшись на Україну, позивачем було відновлено втрачений в Іспанії в м. Торрев'єха паспорт та здійснено реєстрацію за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Звернувшись в Ощадний банк України, який знаходиться в м. Гнівань з питанням щодо отримання коштів з його рахунку, з'ясувалось, що кошти (пенсія) на його рахунок не надходили з 01.07.2003 року по день звернення до банку.

09.08.2012 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України у Крижопільському районі Вінницької області із заявою щодо виплати пенсії за новим місцем проживання.

Коли була переслана пенсійна справа позивача з Тиврівського УПФУ до Крижопільського УПФУ в супровідному листі вказувалось, що пенсійна справа позивача закрита "До з'ясування" з 01.07.2003 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі діяли не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно за власної вини, виплачується за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для виплати пенсії відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсії позивачу.

В силу п. 3.3 Рішення Конституційного ОСОБА_1 України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У відповідності до другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Так, рішенням Конституційного ОСОБА_1 України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року визначено, що не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІУ, у зв'язку з чим застосуванню не підлягають.

Положеннями ч. 2 ст. 152 Конституції України встановлено, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

В свою чергу, ч. 2 ст. 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору.

Водночас, ч. 3 ст. 1 постанови КМУ "Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн" від 06.04.1993 року N'258 визначено, що нараховані суми пенсії не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більше як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії.

Разом з тим, з 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Таким чином, оскільки Рішення Конституційного ОСОБА_1 України №25-рп/2009 винесено 07.10.2009 року, то позивач має право на поновлення виплати йому пенсії не за період, вказаний ним у позовних вимогах з 14.09.2009 року по 14.08.2012 року, а з 07.10.2009 року по 14.08.2012 року.

Щодо дотримання позивачем строків звернення до суду, про зазначено в ухвалі Вищиго адміністративного суду України у цій справі, то суд першої інстанції визнав причини його пропуску поважними згідно ухвали від 19.02.2015 року, і поновив строк звернення до адміністративного суду із позовом.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову та ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України у Крижопільському районі Вінницької області та Управління Пенсійного фонду України у Тиврівському районі Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 травня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку встановленому ч.5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г.

ОСОБА_3