Справа № 487/7374/14-а
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 487/7374/14-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Щербина С.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про стягнення суми недоплаченої пенсії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва (далі УПФУ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії в повному обсязі за період з листопада 2006 року по липень 2014 року та стягнути борг по виплаченої пенсії за вказаний період у розмірі 35 364,68 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 18 600 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 09.10.2001 року позивач отримує пенсію, яка призначена йому відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», перебуває на обліку УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва, як інвалід 2 групи, списку №2, науковий працівник. Відповідно до Закону від 20.11.2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» з 01.01.2004 року йому проведене відповідачем перерахунок пенсії. Але при здійсненні перерахунку УПФУ безпідставно не включило до заробітної плати пенсіонера, з якої розраховано розмір пенсії, заробітну плату за роботу по сумісництву у Миколаївський філії інституту підвищення кваліфікації керівних працівників та фахівців суднобудівної промисловості, правонаступником якого є Південна академія підвищення кваліфікації, за період з 1984 року по 1985 рік. Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2006 року його позовом до УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва було частково задоволено та визнано неправомірними дії відповідача по відмові перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати по сумісництву з 1984 по 1985 р.р. та зобов'язано провести перерахунок пенсії з урахуванням вище визначеного показника та стягнуто недоотриманої пенсії за період з січня 2004 року по жовтень 2006 року у розмірі 6997,39 грн.

При цьому, остаточним рішенням Вищого адміністративного суду України від 12.09.2013 року залишена без змін постанова Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2006 року. За вказаним рішенням в березні 2014 року відповідач здійснив перерахунок його пенсії, але з 12.09.2013 року у розмірі пенсії 2466,30 грн., а з 01.12.2013 року у розмірі 2470,15 грн. з яких фактично виплачено щомісячно тільки по 2086,49 грн. З відповіді відповідача від 22.04.2014 року вбачається, що УПФУ здійснив лише перерахунок з посиланням на те, що суд в своєму рішенні зобов'язання щодо сплати боргу на управління не поклав, у зв'язку з чим різницю вони сплачувати не будуть. При цьому, за період з жовтня 2006 року по 12.09.2013 року відповідач пенсію з урахуванням спірного показника не розрахував взагалі в супереч рішення суду та в протиріч вимогам ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно якої суми пенсії що не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, аналогічне зазначене і в ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З розрахунку та розпорядження №124518 від 19.03.2014 року відповідача різниця що не була недоплачена щомісяця складає 379,81 грн. щомісяця, а після 01.12.2013 року різниця дорівнює 383,66 грн., а за період з жовтня 2006 року по липень 2014 року недоплата становить 35 364,68 грн. Крім того, неправомірними діями відповідача, йому заподіяна моральна шкода щодо відмовити виплачувати пенсію у розмірі передбаченому законодавством на протязі 10-ти років та невиконання належним чином рішення суду, а також повернення пенсії у повному обсязі, яка є єдиним джерелом його існування, яка виразилась у душевних стражданнях які він пережив, приниження його гідності, будучи інвалідом 2 групи з великим трудом та з фізичною біллю пересувається по місту, вимушений був приходити до працівників УПФУ та позбавлений оперативно покупати ліки та отримувати більш якісні послуги по охороні здоров'я. Вказану моральну шкоду він оцінює у розмірі 18 600 грн.

У подальшому позивач уточнив свої вимоги та просив визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії в повному обсязі за період з листопада 2006 року по липень 2014 року та стягнути борг по виплаченої пенсії за вказаний період у розмірі 21 700,43 грн. З урахуванням сплати частини боргу у розмірі 13 664,25 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 18 600 грн.

В подальшому позивачем було знов уточнено свої вимоги, просив стягнути борг по виплаченої пенсії у розмірі 14 398,01 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 18 600 грн., зазначивши, що відповідач в цілому виконав рішення суду від 17.10.2006 року, але при здійсненні розрахунку змінив деякі складові розміру пенсії, крім збільшення розміру заробітної плати на суму заробітної плати по сумісництву з 1984 р. по 1985 р., що призвело до збільшення розміру пенсії, виключив із розміру суму нарахованої та сплаченої індексації пенсії за період з 01.10.2006 року по 01.04.2012 року та у різні місяці сума відрахувань за даним показником складає від 90 грн. до 234,87 грн. При цьому, по окремим періодам відповідачем зменшено розмір пенсійних виплати навіть до зменшення загального обсягу від отриманого. Появилось від'ємне значення, відраховане з розміру пенсії, що є порушенням ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за підсумками усіх спірних періодів сума різниці, яка повинна була бути сплаченої, складає 28 062,26 грн., а відповідачем сплачено лише 13 664,25 грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що сума доплат за період з жовтня 2006 року по січень 2015 року складає 13 664,25 грн., яка виплачена позивачу в повному обсязі 21.01.2015 року, відповідно до рішення суду від 17.10.2006 року та роз'яснень наданих судом щодо виконання вищевказаного рішення суду, при цьому також виплачена позивачу 22.01.2015 року сума стягнута рішенням суду від 17.10.2006 року у розмірі 6997,39 грн. Крім того, проведення індексації органи Пенсійного фонду керуються Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, тому посилання позивача на стягнення за період з жовтня 2006 року по січень 2015 року суми індексації не відповідає дійсності, оскільки позивачу було здійснено перерахунок пенсії, у зв'язку з чим перевизначився базовий місяць та зменшився розмір індексації, так згідно розрахунку, до перерахунку пенсії індексація збільшувалась. При здійсненні розрахунку позивач не врахував зміни складових розміру пенсійної виплати (розмір підвищення відповідно до 20% роту заробітної плати, зміни середньої заробітної плати по Україні, яка враховується для обчислення пенсії) протягом зазначених років, чим штучно завищив суму доплати. Безпідставні є вимоги позивач щодо стягнення моральної шкоди, оскільки УПФУ проведено перерахунок пенсії з 13.03.2014 року, після набрання 13.10.2013 року законної сили постанови суду від 17.10.2006 року, тобто з дня винесення рішення Вищим адміністративним судом України. При цьому, слід зауважити, що Миколаївський філіал інституту підвищення кваліфікації керівних робітників та спеціалісті суднобудівної промисловості, де працював у 1984-1985 р.р. позивач за сумісництвом, належить до бюджетних установ, виплата нарахованих коштів за результатом перерахунку, а також коштів стягнутих рішенням суду, має фінансуватися за рахунок коштів державного бюджету, при цьому кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та будь-які бюджетні платежі та зобов'язання з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом України про Державний бюджет України.

Лише листом від 30.12.2014 року головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повідомило відповідача про можливість проведення виплат ОСОБА_2 коштів за результатами проведеного перерахунку. Крім того, державою встановлений певний порядок виконання судового рішення, боржником за яким є державний орган, який визначений Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про що було повідомлено позивача листом Головного управління юстиції у Миколаївській області від 04.02.2014 року, тому твердження позивача про навмисне не виконання судового рішення, порушення норм пенсійного законодавства та завдана позивачу душевних страждань є необґрунтованими.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_2 недоплаченої суми пенсії у розмірі 14 398,01 грн. Стягнуто з управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва звернулося до суду з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати постанову суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, про те про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 09.10.2001 року отримує пенсію, яка призначена йому відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», перебуває на обліку УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва, як інвалід 2 групи, списку №2, науковий працівник.

Згідно Закону України від 20.11.2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» з 01.01.2004 року відповідачем проведено перерахунок пенсії. Але при здійсненні перерахунку УПФУ не включено до заробітної плати позивача, з якої розраховано розмір пенсії, заробітну плату за роботу по сумісництву у Миколаївській філії інституту підвищення кваліфікації керівних працівників та фахівців суднобудівної промисловості, правонаступником якого є Південна академія підвищення кваліфікації, за період з 1984 року по 1985 рік.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2006 року позов ОСОБА_2 до УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва було частково задоволено та визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати по сумісництву з 1984 по 1985 р.р. та зобов'язано провести перерахунок пенсії з урахуванням вище визначеного показника та стягнуто недоотриманої пенсії за період з січня 2004 року по жовтень 2006 року у розмірі 6997,39 грн.

Рішенням Вищого адміністративного суду України від 12.09.2013 року постанова Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2006 року залишена без змін.

За вказаним рішенням у березні 2014 року відповідач здійснив перерахунок пенсії позивача та виплатив 21.01.2015 року позивачу сума доплат за період з жовтня 2006 року по січень 2015 року у розмірі 13664,25 грн. та 22.01.2015 року суму коштів стягнуту за рішенням суду у розмірі 6997,39 грн., тобто та на теперішній час відповідач в цілому виконав рішення суду від 17.10.2006 року, що не заперечували сторони.

Однак, при здійсненні розрахунку відповідач змінив деякі складові розміру пенсії ОСОБА_2, крім збільшення розміру заробітної плати на суму заробітної плати по сумісництву з 1984 р. по 1985 р., що призвело до збільшення розміру пенсії, виключив із розміру пенсії, суму нарахованої та сплаченої індексації пенсії за період з 01.10.2006 року по 01.04.2012 року та у різні місяці сума відрахувань за даним показником складає від 90 грн. до 234,87 грн. При цьому, по окремим періодам відповідачем зменшено розмір пенсійних виплат навіть до зменшення загального обсягу від отриманого, у зв'язку чим появилось від'ємне значення, відраховане з розміру пенсії.

Вказані обставини підтверджуються наданим відповідачем розрахунком розміру доплати за період з 01.10.2006 року по 31.01.2015 року та довідкою №06-19-183 від 30.03.2015 року Миколаївської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про суму виплаченої ОСОБА_2 пенсії за період з 01.01.2012 року по 01.03.2015 року та не заперечували і представники відповідача, але з посиланням на те, що після перерахунку пенсії перевизначився базовий місяць та у зв'язку з підвищенням розміру пенсії зменшився розмір індексації, з посиланням вимоги чинного законодавства.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Так, при проведенні індексації органи Пенсійного фонду керуються» та «Порядком проведення індексації грошових доходів населення».

У відповідності до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ч. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078 із змінами, у разі коли в результаті перерахунку пенсій за рішеннями судів, які набрали законної сили, виплати перерахованих сум до пенсії фактично не здійснені і строки їх виплати не визначені, базовий місяць для визначення індексації пенсій не змінюється. Базовий місяць місяць підвищення пенсії у результаті проведення перерахунку. Будь-яке підвищення пенсії на постійної основі спричинює зміну базового місяця. Сума індексації визначається для кожного пенсіонера окремо та залежить від того коли призначена, проведений перерахунок розмірів підвищення, інших обставин.

Таким чином. відповідачем перерахунок пенсії позивача проведено протягом 22-25 грудня 2014 року, а рішення суду від 17.10.2006 року в цілому виконано лише у січні 2015 року, при цьому виплати перерахованих сум до пенсії до цього часу фактично не були здійснені і строки їх виплати не були визначені, тому базовий місяць для визначення індексації пенсій не змінюється, у зв'язку з чим позивач має право на індексацію грошових доходів (пенсії) за весь період не виплати належних йому грошових доходів, а саме з 01.10.2006 року по 31.10.2015 року.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення за період з 01.10.2006 року по 31.01.2015 року недоплаченої пенсії у розмірі 14398,01 грн. (28 062,26 грн. різниця між розміром індексації пенсії до перерахунку та після перерахунку та різниця між розміром пенсійної виплати після перерахунку і пенсійної виплати до перерахунку 13 664,25 грн. розмір виплаченої відповідачем) є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування йому моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Неправомірними діями відповідача, щодо відмовити виплачувати позивачу пенсію у розмірі передбаченому законодавством на протязі 10-ти років та невиконання належним чином рішення суду з 2006 року, а також не повернення пенсії у повному обсязі, яка є єдиним джерелом існування позивача, йому була заподіяна моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях які він пережив, будучи інвалідом 2 групи, який з трудом та з фізичною біллю пересувається, вимушений був приходити довгий час до працівників УПФУ, а також звертатися до судових органів для поновлення свого порушеного права на отримання пенсії у передбаченому чинним законодавством розмірі, у зв'язку з чим також був позбавлений оперативно покупати ліки та отримувати більш якісні послуги по охороні здоров'я.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 ст. 23 ЦК України визначено. у чому саме полягає моральна шкода.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із вимог ст. 1167 ЦК України з врахуванням роз'яснення Пленуму Верховного Суду України викладених №4 від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2000 грн., оскільки саме така сума, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставини при яких було спричинено моральну шкоду, ступень вини відповідача, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) позивача.

Судова колегія вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Апелянт, який є субєктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва залишити без задоволення, а постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян

Суддя: О.І. Шляхтицький