Справа № 2а-726/11/0970
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року м. Київ К/800/119/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого -Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області

на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2011 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2013 року

у справі № 2а-726/11/0970

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « 555-ІФ»

до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю « 555-ІФ» звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2013 року, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 22.09.2010 року № /0, від 01.12.2010 року № /1 та від 23.12.2010 року № /2.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 06.01.2014 року замінено Державну податкову інспекцію у м. Івано-Франківську правонаступником - Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами невиїзної (камеральної) перевірки податкових декларацій з податку на додану вартість ТОВ « 555-ІФ» за липень 2010 року відповідачем складено акт від 17.09.2010 року № 15423/15-2/32076620, яким встановлено порушення позивачем вимог пп. 7.7.1, 7.7.2, 7.7.5 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», Закону України «Про порядок погашення податкових зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», п. 5.12 Порядку заповнення та подання декларації з податку на додану вартість, в результаті чого збільшено суму, що підлягає сплаті до бюджету, на 6 127, 00 грн. та зменшено залишок від'ємного значення, який включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, на 73 924, 00 грн.

На підставі вказаного акта перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.09.2010 року №/0, яким збільшено суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 6 433, 35 грн., в тому числі 6 127, 00 грн. - за основним платежем та 306, 35 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

За результатами адміністративного оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення скарги залишені без задоволення та прийняті нові податкові повідомлення-рішення від 01.12.2010 року № /1, від 23.12.2010 року № /2, якими збільшено суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 6 433, 35 грн., в тому числі 6 127, 00 грн. за основним платежем та 306,35 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято відповідачем безпідставно, оскільки під час судового розгляду не доведено факту допущення порушень позивачем.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи таке.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту.

З аналізу наведених норм слідує, що право платника податку подати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на постачальника виникає в разі якщо постачальник відмовляється надати податкову накладну або порушив порядок її заповнення.

З огляду на те, що постачальники товарів (послуг) не висловлювали своєї відмови у наданні податкових накладних та не порушували порядок виписування податкових накладних, по яких сформовано податковий кредит з періодами їх виписки, відмінними від звітного, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необґрунтованість посилань відповідача щодо порушення позивачем вимог пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Слід звернути увагу і на встановлений судами попередніх інстанцій факт отримання ТОВ « 555-ІФ» податкових накладних з періодами їх виписки, відмінними від звітного, саме в листопаді та грудні 2009 року, що підтверджується реєстрами отриманих та виданих податкових накладних. Крім того, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ТОВ « 555-ІФ» в розділі ІІ «Податковий кредит» Додатку 5 «Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» за листопад, грудень 2009 року не відобразило жодної податкової накладної, що надає право на формування податкового кредиту звітного періоду з періодом їх виписки поза межами встановлених законом строків давності.

Відтак, суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, прийшли до обґрунтованого висновку про безпідставне посилання відповідача про обов'язок позивача враховувати при поданні декларації за липень 2010 року результати камеральної перевірки декларації з податку на додану вартість за червень 2010 року, оформлені актом від 09.08.2010 року №13622/15-2/32076620, та необґрунтоване зменшення ТОВ « 555-ІФ» залишку від'ємного значення, який включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, за листопад 2009 року в розмірі 56 714, 00 грн. та за грудень 2009 року в розмірі 23 337, 00 грн.

Таким чином, оскільки під час судового розгляду справи не підтвердилися висновки відповідача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до правильного висновку про невідповідність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України та визнали їх протиправними і скасували.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено обґрунтовані рішення, які постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 3. ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області відхилити.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2013 року у справі № 2а-726/11/0970 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г. Пилипчук