Справа № 803/1325/15-а
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року Справа № 803/1325/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

при секретарі судового засідання Гуцалюк І.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним і скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернулась з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (УДМС України у Волинській області) про визнання протиправним та скасування наказу № 64 від 09.06.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязання УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянки ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, перебуваючи у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі Волинський ПТПІ), звернулася до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачу було вручено повідомлення №15 від 10 червня 2015 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою такого повідомлення є наказ № 64 від 09.06.2015 року. Відмову було вмотивовано тим, що надана позивачем інформація не дає підстави кваліфікувати позивача як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивач не погоджується з наказом від 09.06.2015 року № 64, оскільки відповідач неналежно виконав обовязок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не врахував, що основною причиною звернення за захистом є побоювання зазнати переслідування з боку пуштунів через належність до певної соціальної групи (а саме етнічної групи таджиків) та що існує загальновизнана загроза життю та здоровю позивача в ОСОБА_6 через побоювання бути вбитим в умовах загальнопоширеного насильства в ситуаціях збройного конфлікту.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ УДМСУ від 09.06.2015 року № 64 та зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити.

Представники управління Державної міграційної служби України у Волинській області у судовому засіданні, позовних вимог не визнали та пояснили, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 народилася 31 березня 1997 року в м. Кабул Республіки Афганістан, за віросповіданням мусульманка, за національністю таджичка, незаміжня, закінчила 11 класів, не працювала, була на утриманні батька. З народження до 2002 року проживала у м. Кабул, після чого, використовуючи автомобільний транспорт, виїхала на 7 років до Пакистану. У 2011 році позивач з родиною переїхала до Індії через сімейні проблеми. Після двох років проживання в Індії безперешкодно отримавши паспорт громадянки ОСОБА_6, оформила необхідні візові документи для виїзду з країни та використовуючи повітряний транспорт, пройшовши необхідний контроль, прибула до України в м. Одеса. Будь-яких проблем під час виготовлення документів для виїзду за кордон та при перетині державних кордонів у позивача не виникало. Основною причиною звернення за захистом, зазначила побоювання зазнати переслідувань з боку пуштунів. Проте, відомості, які наводила позивач як підставу побоювань переслідувань є суперечливими. Дані обставини свідчать про відсутність заборони компетентних органів влади ОСОБА_6 на виїзд позивача із країни і вона безперешкодно виїхала за її межі. Позивач також не надала доказів щодо погроз та побоювання зазнати переслідувань родичами через міжетнічний шлюб її батьків. ОСОБА_4 ОСОБА_5 вказує, що не бажає повертатись до країни свого походження ОСОБА_6, через те, що її сімю можуть переслідувати родичі матері, хоча про факти особистого переслідування не повідомляла, Крім того, на співбесіді пояснила, що залишила країну походження з метою потрапити в одну із країн Західної Європи. Перебуваючи близько трьох місяців у м. Одесі не зверталася за захистом до органів ДМС України із заявою про надання статусу біженця, а зробила це лише після затримання та поміщення до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а отже, ні вона, ні члени її сімї не мали наміру залишатись в Україні, а хотіли використати Україну як транзитну країну для потрапляння до країн Західної Європи.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем особа повинна надати свідчення обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідачем відповідно до вимог статей 3, 14 ОСОБА_8 Європи про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ОСОБА_8 ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 10 грудня 1984 року, статті 28 Конституції України не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. Обставин та встановлених фактів для обгрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання громадянки ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідачем під час розгляду заяв позивача не виявлено і не встановлено.

Представники відповідача просили відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю, з тих причин, що надана позивачем інформація не дає підстави кваліфікувати позивача як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх письмовими доказами, дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з таких мотивів і підстав.

Так, судом на підставі матеріалів особової справи № 2015 LT 0017 (а.с.17-47) встановлено, що позивач ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилась в ОСОБА_6 (м. Кабул), віросповідання іслам, за національністю - таджик, незаміжня, не працювала.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з народження до 2002 року проживала у м. Кабул, після чого, виїхала на 7 років до Пакистану. У 2011 році позивач з родиною переїхала до Індії через сімейні проблеми. Після двох років проживання в Індії повернулася знову до ОСОБА_6, де через шість місяців за допомогою нелегальних перевізників відкрила візу та використовуючи повітряний транспорт прибула до України.

Після трьох місяців перебування у м. Одесі 28.03.2015 року позивач та її сімя були затримані прикордонним нарядом відділу прикордонної служби "Новоселиця" Чопського прикордонного загону за спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетину державного кордону України із Республікою Словаччина.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 квітня 2015 року в адміністративній справі № 308/4020/15-а за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5 постановлено примусово видворити громадянку ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5 за межі території України.

05 травня 2015 року позива, перебуваючи у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців, подала заяву-анкету про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка із супровідним листом була направлена до УДМС України у Волинській області і отримана останнім 20 травня 2015 року (а.с.18).

Наказом УДМС України у Волинській області № 64 від 09 червня 2015 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянці ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.36 зворот). Відповідач направив позивачу повідомлення №15 від 10 червня 2015 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.40), отримавши яке, позивач 16 червня 2015 року звернулася до відповідача з адміністративним позовом про визнання протиправним і скасування наказу та зобов'язання вчинити дії.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до ОСОБА_8 про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із статтею 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Обєднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 08 червня 2015 року (а.с.37-39), який був підставою для прийняття оскаржуваного наказу відповідача від 09 червня 2015 року № 64, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку із тим, що серед доводів ОСОБА_4 ОСОБА_5, не наведено фактів особистого переслідування в ОСОБА_6, заявниця не обґрунтувала неможливість повернення до ОСОБА_6 через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською ОСОБА_8 про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; у позивачки не було жодних проблем із владою ОСОБА_6, вона відвідувала школу, неодноразово виїздила з ОСОБА_6 та поверталася назад, не зазнаючи переслідувань. Побоювання при поверненні до ОСОБА_6 зазнати переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджуються, а носять характер припущень заявниці, нібито через шлюб батьків; з метою виїзду з країни постійного проживання безперешкодно отримала документ, що посвідчує її особу, оформила відповідні візові документи; останньою не надано жодних аргументованих, обґрунтованих та правдоподібних пояснень, конкретних фактів щодо побоювань стати жертвою переслідувань, не доведено загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; не надано жодних доказів перебування членом політичної партії, релігійної чи громадської організації, не доведено утисків на батьківщині за расовою, національною, релігійною належністю; встановлено, що заявник незаконним шляхом намагалась перетнути Державний кордон України з Республікою Словаччина, намагаючись потрапити до країн Західної Європи і була затримана прикордонним нарядом відділу прикордонної служби "Новоселиця" Чопського прикордонного загону. Особистих переслідувань та фізичної шкоди в країні походження не зазнавала. У зв'язку із наведеним, особа не підпадає під дію Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом пятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді уповноважена посадова особа органу міграційної служби перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 12). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 13) із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 02 червня 2015 року (а.с.31-33), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі актуальних).

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулася лише 20 травня 2015 року, перебуваючи у Волинському ПТПІ на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 квітня 2014 року, хоча мала обєктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше (перебуваючи близько трьох місяців в м. Одесі) і така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для неї пріоритетним завданням, реальною ж метою було здійснення дій, спрямованих на легалізацію перебування в одній з європейських країн. При цьому, позивач також не зверталась за захистом до компетентних органів в інших країнах.

Судом також взято до уваги, що позивач безперешкодно і легально, з паспортом і візою залишила територію країни походження, що свідчить про відсутність утисків з боку держави на особу, потрапила в Україну повітряним транспортом, при цьому пройшовши відповідні перевірки і контроль в пункті відправлення і прибуття. Також вільно залишала ОСОБА_6, проживаючи близько семи років в Пакистані та два роки в Індії.

Позивач не надала жодних доказів щодо перебування членом політичної партії, релігійної, військової чи громадянської організації, та не довела утисків на батьківщині за релігійною ознакою, а тому не може бути жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи політичних переконань. ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5 як доказ того, що в ОСОБА_6 їй загрожує небезпека, не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань в країні її громадянської належності, оскільки вони не є переконливими, не доводять факт загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Крім того, позивач на співбесіді повідомляла, що залишила країну своєї громадянської належності, оскільки прагнула потрапити до однієї з країн Західної Європи. Не надала доказів щодо погроз на її адресу з боку етнічної групи пуштунів.

Суд не приймає до уваги надані представником позивача свідчення ОСОБА_10 ОСОБА_11, оскільки немає достовірних доказів про те, що вказана особа є родичем позивача. Окрім того, з його письмових пояснень вбачається, що вказана особа з 19 липня 2004 року є громадянином України та протягом останніх десяти років проживає в місті Одеса, отже він не був свідком і не може свідчити про обставини за яких позивач покинула країну свого походження і потрапила до України.

Судом взято до уваги, що відповідач використав інформацію про країну походження з актуальних джерел, з посиланням на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

За наведених обставин, суд погоджується із доводами відповідачів, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, не дає підстав вважати, що вона прибула в Україну саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності та не дає підстав кваліфікувати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМС України у Волинській області, було належним чином проаналізовано всі подані відомості про особу позивача та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у звязку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання протиправним і скасування наказу УДМС України у Волинській області № 64 від 09 червня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_4 ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених вище підстав у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним і скасування наказу № 64 від 09.06.2015 року та зобов'язання вчинити дії відмовити повністю. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 06 липня 2015 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий - суддя Т.М. Димарчук