Справа № 813/2173/15
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року Справа № 813/2173/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Кузана Р.І.,

судді Гулика А.Г.,

судді Тертичного В.Г.,

з участю:

секретаря судового засідання Перчак С.В.,

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 Ахмед,

перекладача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмед до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення і зобовязання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Ахмед звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.04.15р. № 264-15 про відмову у визнанні ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмеда особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Державу міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмеда особою, яка потребує додаткового захисту, та видати посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішеннями Держаної міграційної служби України від 03.04.15р. № 264-15 позивачу відмовлено у визнанні його особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що дане рішення прийнято без врахування інформації, що стосується країни походження позивача та без врахування небезпеки яка може загрожувати ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмеду у разі повернення до ОСОБА_5. Позивач вказує, що підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідною заявою було те, що у разі повернення до країни походження він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання, оскільки не є правовірним мусульманином та одружений на жінці, яка не є мусульманкою. За період перебування в Україні припинив дотримуватись мусульманських традицій та правил. Окрім того позивач зазначив, що був учасником ОСОБА_6 в Україні, одружений на українці та планує залишатись в Україні.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю, з підстав викладених у позовній заяві та доданих документах.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що матеріали особової справи позивача, з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачем притулку обставин, дають підстави стверджувати про відсутність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань, які є визначальними. Позивачем не доведено, що після повернення до країни громадянської належності йому буде заподіяно шкоду. У звязку з чим, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідач правомірно відмовив позивачу у визнанні його особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

12.12.14р. Громадянин ОСОБА_7 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмед, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області (надалі - ГУ ДМС України у Львівській області) із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з наказом № 3 від 06.01.15р. "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

За результатами розгляду особової справи заявника, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку, що громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмед не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Результат розгляду матеріалів позивача оформлено Висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.03.15р., на підставі якого відповідачем прийнято рішення від 03.04.15р. № 264-15 про відмову у визнанні ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмеда особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмед, ІНФОРМАЦІЯ_2, народився у м.Гіза (південно-західне передмістя Каїру) ОСОБА_7 Республіка ОСОБА_5, є громадянином ОСОБА_5, за національністю - єгиптянин, араб, за релігійними переконаннями - не визначився, ІНФОРМАЦІЯ_3, за сімейним станом - одружений. Рідна мова - арабська, розмовляє англійською та трохи розуміє російську.

Дані про особу встановлено за національним паспортом громадянина ОСОБА_7 Республіки ОСОБА_5 №А07278946, виданим 19.06.12р. (дійсний до 18.06.19р.).

Позивачу видано довідку ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №003806 від 12.12.14р.

В судовому засіданні позивач стверджував, що він не може повернутися до країни походження - ОСОБА_5 через ймовірну смертельну небезпеку, тому що він не є правовірним мусульманином. Йому надходили погрози вбивства від чоловіка його сестри, який є прихильником «Братів Мусульман», оскільки він не сповідує ісламу та не дотримується відповідних традицій релігії. Окрім цього, у м. Києві в нього був друг, якого звали Ахмед. Цей друг повернувся в ОСОБА_5 та розказав сімї ОСОБА_2 та людям з району, де проживав позивач, що він вживає алкоголь в Україні, їсть свинину та носить хрест на грудях. Коли ОСОБА_5 ОСОБА_2 Ахмед спілкувався зі своєю сімєю через Skype, чоловік його сестри на імя Халед кричав на нього та сказав: «Ти краще вже не повертайся, тому що ти вже не мусульманин. Якщо повернешся, то ми тебе вбємо».

Позивач також вказав, що приймав участь у Євромайдані в м.Києві. Там йому кинули каменем в ногу і зараз він не може довго стояти. На підтвердження своїх слів надав довідку №41 від 30.09.14р., видану Благодійною Організацією «Благодійний Фонд Медико-Психологічної Реабілітації «Психологічна Сотня» про те, що ОСОБА_1 перебував у період з 20.01.14р. до 08.06.14р. включно на Майдані Незалежності у складі протестного руху і є постраждалим учасником такого руху.

24.09.14р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Ахмеда було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення встановленв ч. 1 ст. 203 КУпАП - несвоєчасне продовження посвідки на тимчасове проживання в Україні та анульовано та вилучено згадану посвідку, що підтверджується наявною у справі постанової Серії ПН МЛВ № 033469.

Судом також встановлено, що на час розгляду адміністративної справи між позивачем - ОСОБА_1 ОСОБА_2 Ахмедом та громадянкою України ОСОБА_8 зареєстровано шлюб (29.04.15р.), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 30.04.15р. Серія І-СГ №254080.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.14р.) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом пяти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною шостою статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обовязки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 статті 1 Закону №3671, беручи до уваги розяснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін.

Субєктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї субєктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому зясування субєктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Субєктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Обєктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є субєктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту A статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після відїзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після відїзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його відїзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Варто зауважити, що згідно з пунктом 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи та висновку ГУ ДМС України у Львівській області слідує, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження. З пояснень позивача та його особової справи вбачається, що він легально, за національним паспортом та оформленою візою вилетів авіарейсом з Каїр-Москва-Київ. При цьому, з пояснення позивача судом встановлено, що підставою для приїзду в Україну було знайомство, спілкування з дівчиною з якою він познайомився через мережу інтернет.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, така інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань

На думку суду звернення позивача з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту насправді були зумовлені не побоюваннями стати жертвою переслідувань, а не бажанням повернення до країни походження, в якій за його словами економічна ситуація значно гірша. Про це свідчать факт того, що позивач не звертався з подібною заявою, понад рік проживаючи на території України без реєстрації.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення.

Таке рішення повністю відповідає зібраним матеріалам особової справи, прийняте в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до положень пункту 23 статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, позивачем не надано доказів на підтвердження судових витрат, тому підстав для відшкодування таких відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

п о с т а н о в и в :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Кузан Р.І.

Суддя Гулик А.Г.

Суддя Тертичний В.Г.