Справа № 760/191/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 760/191/15 Головуючий у 1-й інстанції: Лазаренко В.В. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Глущенко Я.Б.,
суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Міністерства оборони України, в якому просив визнати неправомірними дії щодо не призначення йому одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення на день встановлення інвалідності відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 та статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стягнути з відповідача зазначену грошову допомогу у розмірі 106 400,95 грн, зобов`язати Міністерство оборони України провести нарахування і виплату цієї одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, встановленого частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на день встановлення інвалідності.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача щодо не призначення позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499. Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити перерахунок і виплату позивачу даної грошової допомоги, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на день встановлення інвалідності з урахуванням отриманих коштів. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності, спричиненої захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, в розмірі 54-місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день встановлення інвалідності.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що відповідно до наказу командуючого військами Червонопрапорного київського військового воєнного округу №09-ПМ від 19.02.1987 та наказу командира військової частини 08881 №49 від 11.03.1987 позивача звільнено з військової служби за досягненням граничного віку перебування на такій, і з 06 квітня 1987 року виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату.

Із довідки до акта огляду МСЕК, копія якої наявна в матеріалах справи, вбачається, що позивачу 30 червня 2009 року встановлена ІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до заяви позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499, у зв`язку з визнанням його інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Департаменту фінансів Міністерства оборони України направлялись документи для надання висновку стосовно правомірності отримання грошової допомоги (лист від 23.01.2014 №311).

Також, у грудні 2014 року позивач особисто звертався до Міністерства оборони України з приводу виплати йому одноразової грошової допомоги.

Листом від 12.01.2015 №248/3/6/8834/44 Міністерство оборони України повідомило позивача про те, що документи для призначення йому одноразової грошової допомоги не надходили, і відповідне питання не розглядалось. Водночас, відповідач повідомив позивача про те, що грошове забезпечення військовослужбовців, звільнених з військової служби, визначається на день звільнення, а не на день встановлення інвалідності, на чому наголошував заявник.

Із заперечень відповідача проти позову слідує, що Міністерство оборони України не визнає права позивача на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у розмірі, визначеному, виходячи з грошового забезпечення за посадою, яку займав позивач перед звільненням, станом на день встановлення йому ІІ групи інвалідності. При цьому, відповідач посилається на те, що положення статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюються на позивача, оскільки він звільнений з військової служби не Збройних Сил України, а Збройних Сил СРСР.

Вважаючи, що його право на отримання передбаченої законом одноразової грошової допомоги є порушеним, позивач звернувся у суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянтів, судова колегія зважає на таке.

Конституція України закріплює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частини 1, 3 статті 46). Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частини 5 статті 17).

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 3 цього Закону його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти. Водночас, дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Відповідно до частин 1 статті 9 вказаного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 статті 16 цього Закону, в редакцій, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, передбачено, зокрема, що у разі інвалідності військовослужбовця, що настала внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до приведеної норми Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.05.2008 №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», якою встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 р., здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 54-місячного грошового забезпечення.

Частина 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає наступні елементи грошового забезпечення: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Враховуючи приведені норми, а також те, що позивач 30 вересня 2009 року отримав інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, він має право на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення.

Посилання відповідача на те, що приписи статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюються на позивача суперечить вимогам статті 3 зазначеного Закону, якою визначена сфера його дії. Так, згідно цієї норми даний закон не поширюється лише на тих військовослужбовців, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження. Тобто, даним Законом не встановлено обмежень щодо поширення його дії на військовослужбовців колишніх Збройних Сил СРСР, які у подальшому після проголошення Україною незалежності стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Судова колегія відхиляє також доводи відповідача про те, що, виходячи з суб`єктного складу сторін та предмету позову, дана справа підсудна окружному адміністративному суду, і повинна вирішуватись колегією у складі трьох суддів, з огляду на наступне.

За пунктом 4 частини 1 статті 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні, зокрема, усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам (ч. 2 ст. 18 КАС України).

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є нарахування й виплата суб`єктом владних повноважень (органом державної влади) одноразової грошової допомоги військовослужбовцю.

Зазначена допомога є складовою проголошеного Конституцією України соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. За правилами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців це, серед іншого, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Зважаючи на приведені положення, саме місцевим судам за пунктом 4 частини 1 статті 18 КАС України належить розглядати спори з приводу призначення соціальних виплат та допомоги.

Також, відповідач безпідставно посилається на приписи частини 1 статті 24 КАС України, відповідно до якої адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність, зокрема, міністерства розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів, позаяк вимоги щодо колегіального розгляду справ встановлені цією нормою лише для справ, підсудних окружним адміністративним судам.

Судова колегія також не погоджується із відповідачем в тому, що позивачем було пропущено встановлений адміністративно-процесуальним законодавством строк звернення за захистом своїх прав, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, початком перебігу вищевказаного строку звернення до суду визнається день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, за висновком відповідача, перебіг даного строку розпочався в момент встановлення позивачу інвалідності.

Однак, даний висновок є помилковим, адже дата призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби не пов`язана з часом встановлення інвалідності. Натомість, її призначення та виплата проводиться згідно Порядку, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499, який передбачає подання до уповноваженого органу заяви та інших, передбачених порядком документів.

Як свідчать матеріали справи, Київським міським військовим комісаріатом ще в січні 2014 року підготовлено та надіслано на розгляд відповідача документи щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги. Матеріали справи не містять доказів того, що про те, що вказані документи не надійшли до відповідача позивач дізнався раніше, ніж до отримання відповіді на його звернення від 12 січня 2015 року. Тому, у суду відсутні підстави для висновків про пропущення позивачем встановленого законом строку звернення до суду і для застосування відповідних процесуальних наслідків.

Попри наведене, судова колегія не враховує посилання відповідача на приписи частини 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою закріплено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, оскільки дана норма набрала чинності 01 січня 2014 року, а тому, виходячи з положень частини 1 статті 58 Конституції України про незворотність дії нормативно-правових актів у часі, вона не може поширюватись на право позивача на виплату одноразової грошової допомоги, яке виникло у вересні 2009 року.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду, а тому його скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Романчук О.М.

Пилипенко О.Є.