Справа № 804/7359/15
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2015 р. Справа № 804/7359/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника позивача представника відповідача не з'явився ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу (недоїмки),
10.06.2015 року позивач звернувся з позовом до суду, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.06.2015 року, просить суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області форми «р» від 12.05.2015 року № НОМЕР_1;
- визнати протиправним та скасувати рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12.05.2015 року № НОМЕР_2.
Позивач наголошує на тому, що має на праві власності транспортний засіб, який вказаний у акті перевірки, яким і здійснювалось перевезення товару від ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» до позивача. Також позивач має на праві власності автомайстерню та на позивача працюють наймані працівники.
Ухвалою суду від 15.06.2015 року відкрито провадження у справі.
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, а також повідомив суд про те, що ним визнається порушення статті 164 ПК України в частині не включення до загального оподатковуваного доходу грошових коштів, які отримані позивачем на розрахунковий рахунок, у розмірі 19 298,58 грн., в т.ч. за 2013 рік 4532,74 грн. та за 2014 рік 14 765,84 грн.
Позивач також наголосив на тому, що відповідач не вірно застосував підпункт 138.4 ст. 138 ПК України та у звязку з чим дійшов до хибного висновку про безпідставність включення позивачем до валових витрат вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, що використані позивачем під час надання послуг у 2014 році, але по яких рахується заборгованість станом 01.01.2015 року на суму 60 576,65 грн., з наступних причин.
Відповідно до пп. 14.1.228 ст. 14 Податкового кодексу України собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - це витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням розділу III Кодексу.
Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4 ст. 138 Кодексу).
За правилами податкового обліку доходи від продажу товарів у платника податку виникають за датою переходу покупцеві права власності, а при наданні послуг чи виконанні робіт - за датою підписання акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг (п. 137.1 ст. 137 Кодексу). Це означає, що витрати, які впливають на собівартість реалізованих товарів, наданих послуг, виконаних робіт, включаються до складу витрат при розрахунку об'єкта оподаткування одночасно з визнанням доходів від реалізації таких товарів (робіт, послуг).
Таким чином, позивач вправі включити витрати у сумі 60 576,65 грн., що складаються із вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, які використані позивачем під час надання послуг у 2014 році, але по яких рахується дебеторська заборгованість станом 01.01.2015 року, до складу витрат у 2014 році, оскільки акти наданих послуг підписані позивачем та його контрагентами у 2014 році, а отже у позивача виникли доходи за датою підписання актів наданих послуг.
Позивач у судове засідання 08.07.2015 року не з'явився; подав клопотання про розгляд справи без його участі.
Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що оскаржувані рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позивач в порушення вимог статті 164 ПК України не включив до загального оподатковуваного доходу грошові кошти, які отримані позивачем на розрахунковий рахунок, у розмірі 19 298,58 грн., в т.ч. за 2013 рік 4532,74 грн. та за 2014 рік 14 765,84 грн. Також позивач безпідставно в порушення вимог п.138.4 ст. 138 ПК України включив до складу витрат вартість товарно-матеріальних цінностей у розмірі 60 576,65 грн., які використані позивачем для надання послуг з ремонту автотранспортних засобів, оскільки позивач не отримав дохід від надання вказаних послуг (рахується дебіторська заборгованість). Також господарські операції позивача з ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» не спрямовані на настання реальних правових наслідків, оскільки:
вказані контрагенти позивача порушують податкову дисципліну та не знаходяться за податковою адресою;
правочини вказаних контрагентів позивача визнано нікчемними податковим органом;
позивачем не надано доказів транспортування товару.
Оскільки відповідачем не визнано витрати позивача на загальну суму 1 162 080,06 грн., то відповідач нарахував на вказану суму податок на доходи фізичних осіб та єдиний соціальний внесок.
Суд дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.
З 23.03.2015 року по 10.04.2015 року відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року.
У вказаному акті відповідачем зроблено наступні висновки:
- неналежне ведення обліку доходів і витрат;
- заниження валових доходів та завищення валових витрат, що призвело до заниження оподатковуваного доходу за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, в результаті чого нараховано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 195 619,80 грн., в т.ч. за 2013 рік 131 167,39 грн. та за 2014 рік 64 452,41 грн.;
- заниження сум єдиного внеску за загальнообовязкове державне соціальне страхування на суму 139 008,27 грн. в т.ч. за 2013 рік 71 831,55 грн. та за 2014 рік 67 176,72 грн.
Висновки обґрунтовані наступним:
- позивач в порушення вимог статті 164 ПК України не включив до загального оподатковуваного доходу грошові кошти, які отримані позивачем на розрахунковий рахунок, у розмірі 19 298,58 грн., в т.ч. за 2013 рік 4532,74 грн. та за 2014 рік 14 765,84 грн.;
- позивач безпідставно в порушення вимог п.138.4 ст. 138 ПК України включив до складу витрат вартість товарно-матеріальних цінностей у розмірі 60 576,65 грн., які використані позивачем для надання послуг з ремонту автотранспортних засобів, оскільки позивач не отримав дохід від надання вказаних послуг (рахується дебіторська заборгованість);
- господарські операції позивача з ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» не спрямовані на настання реальних правових наслідків, оскільки: вказані контрагенти позивача порушують податкову дисципліну та не знаходяться за податковою адресою; правочини вказаних контрагентів позивача визнано нікчемними податковим органом; позивачем не надано доказів транспортування товару.
На підставі акту перевірки відповідачем прийнято та направлено відповідачу:
- рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12.05.2015 року № НОМЕР_2, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 6 950,41 грн.;
- податкове повідомлення рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області форми «р» від 12.05.2015 року № НОМЕР_1, яким нараховано суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 195 619,80 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 97 809,90 грн.
Судом встановлено на підставі акту перевірки, що позивач в порушення вимог статті 164 ПК України не включив до загального оподатковуваного доходу грошові кошти, які отримані позивачем на розрахунковий рахунок, у розмірі 19 298,58 грн., в т.ч. за 2013 рік 4532,74 грн. та за 2014 рік 14 765,84 грн.
Вказане правопорушення визначається позивачем.
Згідно ч.3 ст. 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.
На підставі викладеного судом встановлено, що позивач занизив оподатковуваний дохід на 19 298,58 грн., в т.ч. за 2013 рік 4532,74 грн. та за 2014 рік 14 765,84 грн., внаслідок не включення до загального оподатковуваного доходу грошові кошти, які отримані позивачем на розрахунковий рахунок.
Стосовно порушення позивачем вимог п.138.4 ст. 138 ПК України під час формування витрат у розмірі 60 576,64 грн., то суд зазначає наступне.
З акту перевірки судом встановлено, що позивачем до валових витрат 2014 року включена вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей на суму 60 576,64 грн., що входять до вартості послуг, які надані позивачем в 2014 році, але які не оплачено станом на 01.01.2015 року (сторінка 26 акту перевірки).
Судом під час розгляду справи встановлено, що надані позивачем послуги з ремонту транспортних засобів оформлено актами наданих послуг, копії яких містяться у матеріалах справи, та які складено та підписано у 2014 році, що не заперечується відповідачем у акті перевірки.
Також судом встановлено, що податковим органом підтверджується факт купівлі позивачем товарно-матеріальних цінностей на суму 60 576,64 грн., що в подальшому увійшли до вартості послуг, які надані позивачем в 2014 році (сторінка 26 -27 акту перевірки).
Таким чином, спір, який виник між сторонами у даному випадку, зводиться до практичного застосування п.138.4 ст. 138 ПК України.
Згідно п.177.2 та п. 177.4 ст. 177 ПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
У відповідності до п.138.1.1 ст. 138 ПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг
Відповідно до пп. 14.1.228 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - це витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням розділу III Кодексу.
Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4 ст. 138 Кодексу в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин).
Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу (п. 138.6 ст. 138 Кодексу в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин).
Складові собівартості наведено у п. 138.8 ст. 138 ПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин). До них, зокрема, належать:
прямі матеріальні витрати, до складу яких включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат (пп. 138.8.1 ст. 138 Кодексу);
прямі витрати на оплату праці, до яких включаються заробітна плата та інші виплати робітникам, зайнятим у виробництві товарів (при виконанні робіт, наданні послуг), які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат (пп. 138.8.2 ст. 138 Кодексу);
амортизація виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;
вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;
інші прямі витрати, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну). До складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені на конкретний об'єкт витрат, у тому числі внески на соціальні заходи, плата за оренду земельних і майнових паїв (п. 138.9 ст. 138 Кодексу).
Тобто при розрахунку об'єкта оподаткування платник податку має право врахувати витрати, включені до собівартості реалізованих товарів (робіт, послуг), одночасно з визнанням доходів від реалізації таких товарів (робіт, послуг).
За правилами податкового обліку доходи від продажу товарів у платника податку виникають за датою переходу покупцеві права власності, а при наданні послуг чи виконанні робіт - за датою підписання акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг (п. 137.1 ст. 137 Кодексу в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин). Це означає, що витрати, які впливають на собівартість реалізованих товарів, наданих послуг, виконаних робіт, включаються до складу витрат при розрахунку об'єкта оподаткування одночасно з визнанням доходів від реалізації таких товарів (робіт, послуг).
Приймаючи до уваги що п. 138.4 ст. 138 Кодексу (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) вказує саме на «визнання доходів», а не на їх «фактичне одержання», а також те, що дохід при наданні послуг чи виконанні робіт виникає за датою підписання акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, то позивач вправі включити до витрат у 2014 році суму 60 576,64 грн. за придбанні товарно-матеріальні цінності, оскільки останні використанні позивачем під час надання послуг, факт надання яких підтверджується актами наданих послуг підписаними у 2014 році.
У відповідності до п.53.1 ст.53 ПК України не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.
Таким чином, позивач правомірно сформував витрат у 2014 році на суму 60 576,64 грн.
Щодо реальності господарських операцій позивача з ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014», то суд зазначає наступне.
У листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11З вказано, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини.
1. Рух активів у процесі здійснення господарської операції.
При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.
Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.
Установленим обставинам належить давати оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності. Зокрема, відсутність ліцензії чи іншого дозвільного документа не є безумовним доказом неправомірності вчиненої господарської операції. Однак ця обставина може вказувати на те, що відповідна особа не мала можливості та належної кваліфікації на здійснення певних дій, а отже, і на їх можливу відсутність.
2. Установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції.
Зокрема, підлягає встановленню статус постачальника товарів (послуг), придбання яких є підставою для формування податкового кредиту та/або сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.
При цьому для висновків про наявність порушень податкового законодавства в діях платника податків в обов'язковому порядку необхідно з'ясувати можливу обізнаність такого платника щодо дефектів у правовому статусі його контрагентів (відсутність реєстрації їх як платників податку на додану вартість, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо). Відповідні обставини можуть бути з'ясовані, зокрема, з використанням даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також офіційно оприлюднених даних щодо анульованих свідоцтв платника податку на додану вартість.
3. Установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
При цьому в обов'язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про відсутність ділової мети у діях платника податку, зокрема у разі подальшого продажу придбаного товару нижче за ціну придбання; придбання товарів (послуг) у посередниківза наявності прямих контактів з їх виробниками; придбання послуг, використання яких не може мати позитивного впливу на результати господарської діяльності платника податку тощо. Судам слід ураховувати, що для підтвердження права платника податку на формування витрат та/або податкового кредиту з податку на додану вартість достатньо наявності мети використання товарів та послуг, що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання.
Також у вищевказаному листі Вищого адміністративного суду України зазначено, що не є обовязковою передумовою для визначення контролюючим органом грошових зобовязань визнання недійсними (у тому числі і нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому взаємовідносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Оцінуватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Таким чином, судом відхиляються доводи відповідача про те, що правочини укладені позивачем ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» є нікчемним через те, що за ланцюгом між попередніми контрагентами ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» правочини визнані податковим органом нікчемними, оскільки відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Крім того, відповідач не надав суду беззаперечних доказів того, що не виконання контрагентами ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» своїх договірних зобовязань, мало наслідком безтоварність операцій між позивачем та ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014».
Суд також зазначає, що не є підставою для відмови у праві на формування витрат порушення податкової дисципліни, вчинені ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» та на знаходження останніх за податковою адресою (аналогічну позицію займає Верховний Суд України у постанові від 13.01.2009 року, номер судового рішення в ЄДРСР 3060678).
Отже, судом підлягає дослідженню факт реальності господарської операції між позивачем та ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014».
Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» укладено договори поставки товару, копії яких містяться у матеріалах справи, у відповідності до яких ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» зобовязувались поставити позивачу товар, у останній зобовязався його оплатити.
Факт поставки ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» товарів для позивача підтверджується видатковими накладними, копії яких містяться у матеріалах справи.
Вказані документи відповідають ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Судом на підставі спеціальних витягів з ЄДРПОУ, які знаходяться у матеріалах справи, встановлено, що ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» були зареєстрованими юридичними особами на момент здійснення з позивачем господарських операцій.
Позивачем не надано суду товарно-транспортних накладних, які б документально підтверджували факт транспортування товарів від ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» до позивача.
Судом на підставі витягу з ЄДРПОУ на позивача, копія якого міститься у матеріалах справи, встановлено, що видом діяльності останнього є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.
Також судом на підставі акту перевірки (сторінка 2 та 3 акту перевірки) встановлено, що позивач має виробничі потужності для виконання ремонту та обслуговування транспортних засобів: автомайстерню, обладнання для виконання робіт.
Судом на підставі довідки позивача від 10.06.2015 року встановлено, що останній має найманих працівників.
Судом також встановлено, що позивач має на праві власності транспортні засоби, що відображено у акті перевірки (сторінка 6 акту перевірки) та які останній міг використати для перевезення товарів від ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014».
У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 року «Щодо підтвердження даних податкового обліку» документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Згідно листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України» судам слід ураховувати, що для підтвердження права платника податку на формування витрат та/або податкового кредиту з податку на додану вартість достатньо наявності мети використання товарів та послуг, що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання.
За вказаних обставин судом відхиляються доводи відповідача, що лише відсутність товарно-транспортних накладних може вказувати на нереальність господарських операцій.
У інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 № 375/11/14-14 зазначено універсальний принцип розгляду податкових спорів, а саме: перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Подібні правила судам варто застосовувати не лише щодо спірних рішень контролюючих органів, а також і при здійсненні оцінки належності первинних документів, податкових накладних, документів податкової звітності, що подається платниками податків тощо.
За вказаних обставин судом також відхиляються доводи відповідача про те, що незначні недоліки у оформленні первинних документів (відсутність марки та номеру транспортного засобу стосовно якого виконувались ремонтні роботи) можуть бути підставою для позбавлення позивача права на витрати.
Таким чином, судом встановлено рух активів від ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Сіріус Опт», ТОВ «Днепртехноком», ТОВ «Формула Профіт», ТОВ «Мані-Тайм», ТОВ «Парус-2014» та ТОВ «Елітстройбуд-2014» до позивача та реальність господарських операцій.
Отже, під час розгляду справи підтвердилося лише одне правопорушення допущене позивачем, а саме: не включення до загального оподатковуваного доходу грошові кошти, які отримані позивачем на розрахунковий рахунок, у розмірі 19 298,58 грн., в т.ч. за 2013 рік 4532,74 грн. та за 2014 рік - 14 765,84 грн.
Судом на підставі акту перевірки встановлено, що позивач задекларував за 2013 рік чистий (оподатковуваний) дохід у розмірі 28 187,50 грн., а за 2014 рік 54 879,12 грн. (сторінка 27 акту перевірки).
Сума податку, яка задекларована та сплачена позивачем з вказаного вище чистого доходу за 2013 рік становить 4 228,13 грн., а за 2014 рік 8 231,88 грн.
За результатами розгляду справи судом встановлено факт заниження позивачем доходу за 2013 рік у розмірі 4532,74 грн. та за 2014 рік у розмірі 14 765,84 грн.
Таким чином, чистий (оподатковуваний) дохід позивача за 2013 рік, з урахуванням висновків суду, становить: 32 720,24 грн., а за 2014 рік 69 644,96 грн.
За вказаних обставин сума податку на доходи фізичних осіб, яку повинен сплатити позивач за 2013 та 2014 роки становить 2590,15 грн.
Згідно п.123.1 ст. 123 ПК України позивач повинен сплатити штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 50% суми нарахованого податкового зобовязання, оскільки це повторне правопорушення допущене позивачем протягом 1095 календарних днів з дня попереднього визначення податковим органом податку на доходи фізичних осіб.
Отже, розмір штрафної (фінансової) санкції становить 1295,07 грн.
За вказаних обставин податкове повідомлення рішення є частково протиправним та підлягає скасуванню в частині основного зобовязання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 193 029,65 грн. та в частині штрафної (фінансової) санкції у розмірі 96 514,83 грн..; в іншій частині податкове повідомлення рішення є правомірним.
Щодо позовних вимог визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, то суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями представника відповідача, позивачу нараховано суму єдиного внеску та штрафні санкцій за його не сплату, оскільки відповідач не визнав витрати сформовані позивачем за 2013 та 2014 роки, а також за заниження позивачем доходів за вказаний період.
Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У відповідності до п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Судом під час розгляду справи встановлено правомірність формування позивачаем валових витрат у 2013 та 2014 році.
Однак судом під час розгляду справи встановлено заниження отриманого доходу у розмірі 19 298,58 грн., в т.ч. за 2013 рік 4532,74 грн. та за 2014 рік 14 765,84 грн.
Таким чином, чистий (оподатковуваний) дохід позивача за 2013 рік, з урахуванням висновків суду, становить: 32 720,24 грн., а за 2014 рік 69 644,96 грн.
Судом на підставі акту перевірки (сторінка 35) встановлено, що позивач задекларував та сплатив єдиний соціальний внесок у 2013 році у розмірі 9 781,08 грн. та за 2014 рік 19 043,04 грн.
Згідно п.3 ч.11 ст. 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (в редакції станом на день виникнення спріниз правовідносин) орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Штрафна санкція становить 334,83 грн.
За вказаних обставин вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску є частково протиправними та такими, що підлягають скасуванню в частині суми єдиного внеску у розмірі 132 311,67 грн. та в частині штрафних санкцій у розімірі 6 615,58 грн. відповідно; в іншій частині вказані рішення є правомірними.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати частково протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області форми «р» від 12.05.2015 року № НОМЕР_1 в частині суми основного платежу з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 193 029,65 грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 96 514,83 грн.
Визнати частково протиправним та скасувати рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12.05.2015 року № НОМЕР_2 в частині штрафної санкції у розмірі 6 615,58 грн.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 475,00 грн.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 08 липня 2015 року

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 08.07.2015 року Суддя З оригіналом згідно Помічник судді ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_5