Справа № 815/1021/15
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1021/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що в 2012 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області з заявою про надання статусу захисту в Україні. Однак відповідачем, рішенням № 243-13 від 22.04.2013 року було відмовлено у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке в подальшому було оскаржено до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, скасовано рішення № 243-13 від 22.04.2013 року та зобовязано повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача. Проте, за результатами повторного розгляду заяви, відповідачем було прийнято рішення № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача таке рішення є неправомірним та необґрунтованим, оскільки позивач є громадянином ОСОБА_2 Арабської Республіки, проживав в місті Алепо. Навесні 2011 року в ОСОБА_3 почався внутрішній озброєний конфлікт. Він є військовозобовязаним і лише в грудні 2010 року закінчив служити в армії, а вже весною 2011 року був знову призваний в армію. Позивач засуджував дії уряду країни походження та чисельні жертви з боку цивільного населення. На день звернення позивача до суду з позовом внутрішній конфлікт в ОСОБА_3 значно загострився, в країні гуманітарна криза. Жертвами військового конфлікту, як правило стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження, позивач може стати жертвою свавільного насилля через нестабільну ситуацію в країні та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або примусово рекрутованим з боку повстанців. Проте позивач не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року адміністративний позов було задоволено частково.

Рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скасовано.

Зобовязано Державну міграційну службу України втретє розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її задоволення.

У зв'язку з відсутністю клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, справу розглянуто згідно з п.1 ч.1 ст. 197 КАС України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт.

До України позивач потрапив 06.07.2011 року літаком, легально на підставі національного паспорту. На момент виїзду з країни походження у позивача проблем в ОСОБА_3 не було. Однак за час його перебування в Україні, в ОСОБА_3 трапився переворот і позивач вважає, що в звязку з цим, у нього виник ризик для життя через змушування йти до армії служити.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника, а саме анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, реєстраційний номер якої №197, дата реєстрації 17.05.2012 року.

17.05.2012 року, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 29.11.2012 року № ODS 12/187 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що під час протоколу співбесіди від 11.06.2012 року, заявник не вказав жодних причин, через які він би міг стати жертвою переслідування. Аналізуючи цю інформацію, відповідач дійшов висновку, що саме пошуки кращого життя чи економічна зацікавленість спонукали заявника залишитись на території України, до управління іноземець звернувся саме для легалізації в нашій країні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 22 квітня 2013 року №243-13 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного рішення, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області надано позивачу повідомлення №85 від 10 червня 2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про скасування рішення від 22.04.2013 року №243-13, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту задоволено частково: скасовано рішення Державної Міграційної Служби України від 22.04.2013 року №243-13; зобовязано Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Згідно ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року за позовом громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про скасування рішення № 243-13 від 22.04.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання вчинити певні дії, ДМС України прийнято рішення № 10-14 від 06.03.2014 року, яким зобовязано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення.

Розглянувши справу № ODS12/187 громадянина ОСОБА_3 на установчі дані Ібрагім (прізвище) ОСОБА_1 (імя) Яхья (по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1, який вдруге звертається до УМС в Одеській області, на підставі проведеного протоколу співбесіди із зазначеним громадянином та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, головним спеціалістом ВСІ управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.03.2014 року.

На підставі вказаного висновку, наказом № 44 від 14.03.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Висновком управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області від 24.11.2014 року по справі № ODS 12/187 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через наявність умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № ODS 12/187 ОСОБА_1, громадянина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, було прийнято рішення № 782-14 від 31.12.2014 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону.

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 152 від 20.01.2015 року, яке він отримав 09.02.2015 року.

Позивач зазначав, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в разі повернення в країну походження може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в країні та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або примусово рекрутованим з боку повстанців.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач, який є субєктом владних повноважень, не довів суду відсутність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте з вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За змістом ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з заяви шукача притулку, позивач прибув до України 06.07.2011 року літаком, легально на підставі національного паспорту.

Причиною виїзду з країни громадського походження позивач назвав те, що за час його перебування в Україні, в ОСОБА_3 трапився переворот і позивач вважав, що в звязку з цим, у нього виник ризик для життя через змушування йти до армії служити.

Згідно із позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від від 29.11.2012 року № ODS 12/187.

При прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач також взяв до уваги те, що під час розпалу військового конфлікту в ОСОБА_3 позивач перебував в Україні.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

В ході судового розгляду також встановлено, що 20.06.2011 позивач оформив візу в м. Бейруті (Ліванська Республіка), а, отже перебував у відносній безпеці за умови побоювання стати жертвою переслідувань у ОСОБА_3 (а.с. 132).

До того ж колегія суддів бере до уваги той факт, що позивач потрапив до України до настання воєнного конфлікту у ОСОБА_3 (пояснення позивача а.с. 97-100).

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог колегія суддів вважає помилковим та приходить до однозначного висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки судом першої інстанції, при вирішенні справи, неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постановлене судове рішення на підставі пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.3 ч.1 ст. 198; п.1, 4 ч.1 ст. 202; ч.2 ст. 205; ст. 207; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити, Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2015 року у справі 815/1021/15 скасувати.

Ухвалити по справі нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян