Справа № 807/2409/14
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року Справа № 876/2305/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Хобор Р. Б., Кухтея Р. В.;

за участю секретаря судового засідання Мартинишина Р. С.;

представника позивача ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області та ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 січня 2015 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_1 до міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування постанови та визнання дій неправомірними, -

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2014 року Закарпатським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_1 до міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання неправомірною та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 серпня 2002 року, визнання незаконними дій державного виконавця ДВС Ужгородського міського управління юстиції щодо звернення стягнення на нерухоме майно та призначення його продажу з прилюдних торгів, а саме: однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою в м. Ужгород, вул. Тельмана, 1 «б»/10 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Ужгородського районного управління юстиції було порушено норми діючого законодавства стосовно майнових прав членів сім'ї власника житлового приміщення, оскільки здійснено продаж квартири без дозволу органу опіки і піклування.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 січня 2015 року позов задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 серпня 2002 року. Визнано неправомірними дії державного виконавця ДВС Ужгородського міського управління юстиції щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме квартири, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Тельмана, 1 «б»/10 та призначення його продажу з прилюдних торгів.

Зазначену постанову мотивовано тим, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність прийнятої постанови та не доведено законності дій, що призвели до реалізації майна, яке належало різним особам з прилюдних торгів.

Не погоджуючись з прийнятою постаново, міським відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області та ОСОБА_2 подано апеляційні скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду, в яких висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження в справі.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг зазначено, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача, у судовому засіданні, вимоги апеляційних скарг заперечив та просить такі відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд, відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності.

Судом апеляційної інстанції заслухано суддю-доповідача, пояснення представника позивача, досліджено матеріали справи та проаналізовано доводи апеляційної скарги, внаслідок чого зроблено висновок, що апеляційні скарги слід задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження в справі - закрити.

Відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені без належного з'ясування того, чи цей спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Встановлено, що на підставі виконавчого листа, виданого Ужгородським міськрайонним судом у справі № 2-557/2002 про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного комерційного промислового інвестиційного банку суми 25658,63 грн. заборгованості за споживчим кредитом було відкрито виконавче провадження.

Оскільки рішення суду добровільно виконано не було, то на підставі ст.ст. 50, 55 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 15 серпня 2002 року було винесено постанову про арешт майна боржника - квартири, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Тельмана, 1 «б»/10 та оголошено заборону на її відчуження.

В подальшому вказана квартира 08 липня 2003року була продана з прилюдних торгів переможцем яких став ОСОБА_2, що підтверджується Актом державного виконавця про проведення прилюдних торгів від 17 липня 2003 року, де в свою чергу зазначено, що власниками квартири були ОСОБА_1 та ОСОБА_4, і вона перебувала у спільній сумісній власності, що підтверджено свідоцтвом про право власності.

28 липня 2003 року приватним нотаріусом на підставі Акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів від 17 липня 2003 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво на право власності на квартиру, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Тельмана, 1 «б»/10.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" (в редакції, чинній на момент здійснення виконавчих дій) діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Із свідоцтва про право власності на житло вбачається, що квартира, на яку державним виконавцем було накладено арешт та на яку звернуто стягнення і яку в подальшому реалізовано з прилюдних торгів знаходилася у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4, в яких була дитина неповнолітній ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 «б»/10), що й звернувся до суду з метою захисту свого права на користування майном, що належало його батькам.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Такий позов залежно від суб'єктного складу сторін спору розглядається за правилами господарського чи цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною третьою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно з частиною третьою статті 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Враховуючи викладене, визначений позивачем спосіб відновлення порушеного права не призведе до вирішення спору.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із передбачених статтею 11 ЦК України підстав у цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносинах, розглядаються судами у порядку цивільного судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, зокрема щодо оскарження його дій та бездіяльності. Проте ця норма має застосовуватися з урахуванням положень статей 216, 386, 388, 392, 393 ЦК України щодо способів захисту права власності, а також положень Цивільного процесуального та Господарського процесуального кодексів України стосовно юрисдикції судів.

Вирішуючи спір, суд не звернув увагу на те, що саме по собі оскарження дій державного виконавця, які виразились у зверненні стягнення на нерухоме майно та призначення його продажу з прилюдних торгів, не є захистом публічного порядку, воно не відновлює права позивача на користування цим майном.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Згідно із вимогами ч.1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За вимогами п.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 січня 2015 року в справі № 807/2409/14 слід скасувати та закрити провадження у справі.

Керуючись вимогами ст. ст. 157, 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області та ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 січня 2015 року в справі № 807/2409/14 скасувати.

Провадження в справі № 807/2409/14 за адміністративним позовом ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_1 до міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування постанови та визнання дій неправомірними закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: Р. Б. Хобор

ОСОБА_5

Ухвалу складено в повному обсязі 03 липня 2015 року.