Справа № 813/7735/14
Суддя: Лейко-Журомська Майя Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року № 813/7735/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лейко-Журомської М.В.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Єрмолової І.В., представників відповідачів Сідака П.П., Коцьомика М.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірними дій та скасування наказів

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 у якому позивач згідно з поданими уточненнями просить визнати неправомірними дії Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за службовою невідповідністю та скасувати наказ № 385-аг від 02.09.2014 року; визнати неправомірними дії Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо звільнення позивача з військової служби, скасувати накази № 164-ос1 від 10.10.2014 року про звільнення з військової служби за статтею 26 частиною 8 пункту «е» (через службову невідповідність) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та № 183-ос від 10.11.2014 року «По особовому складу»; поновити на військовій службі, всіх видах забезпечення з моменту звільнення з 10.11.2014 року; зобов`язати Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він та інші військовослужбовці оперативно-бойової застави з озброєнням легкою стрілецькою зброєю, були відряджені у м. Бердянськ для виконання завдань щодо посилення охорони державного кордону на загрозливих напрямках. Вказано, що у зв`язку з залишенням танковою ротою с. Петрівське своєї позиції, групою отримано наказ на виконання завдання разом з іншою групою висунутись та прибути в населені пункти Петрівське та Мануйлівка. Враховуючи зміни в оперативній обстановці, відхід танкової роти з відповідних позицій, відсутність у групі позивача відповідного озброєння та вогневого прикриття, значні переваги в озброєнні протилежної сторони та відсутності вказівок керівництва щодо подальших дій за такої обстановки, командиром ОСОБА_2 , з метою збереження особового складу групи, прийнято рішення не висуватись у зазначені вище пункти. Після повернення групи з зони АТО, проведено службове розслідування та позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності - звільнено через службову невідповідність. Вказано, що мотиви притягнення до дисциплінарної відповідальності за можливе допущення порушення в частині відмови від подальшого виконання обов`язків військової служби є неправомірними, оскільки при проведенні службового розслідування не приймалися до уваги фактичні події, бойова обстановка, суперечливість наказів командування. Також зазначено, що оскільки позивач є контрактником, то розірвання контракту повинне відбуватися за попередження не пізніше ніж за два місяці до видання наказу про виключення зі списків особового складу. Однак жодних попереджень позивач не отримував. Вказано, що рішення про невідповідність займаній посаді за наслідком атестації відповідачем також не приймалось.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснили, що при звільненні позивача відповідачами були порушені положення Дисциплінарного статуту Збройний сил України, оскільки позивач особисто раніше дисциплінарних порушень не допускав, під час перебування в зоні АТО порушень військової дисципліни не вчиняв. Просили позов задовольнити.

Представники відповідачів позов заперечили. Зазначили, що дії військовослужбовця були вчиненні в особливий період, на території, де проходить антитерористична операція (в умовах збройного конфлікту), в результаті дій військовослужбовця було зірвано поставлене бойове завдання. Вказали, що такі дії позивача є порушенням Військової присяги, що безпосередньо полягало у відмові від подальшого виконання обов`язків військової служби на східній ділянці державного кордону. Додатково вказали, що бойове завдання, яке повторно та відкрито відмовилась виконувати група військовослужбовців, до якої входив і старшина ОСОБА_1 (із 30 військовослужбовців відмовилися виконувати лише 7 військовослужбовців) успішно виконала інша група військовослужбовців. В свою чергу військовослужбовець вчинив дії, які формально містять у собі склад кримінального правопорушення. Зазначили, що позивач був належним чином попереджений про своє звільнення, підстав для атестації не було, усі дії відповідачів відповідали положенням чинного законодавства, тому для звільнення позивача з військової служби існували достатні, правові та фактичні підстави. Просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

З матеріалів справи судом встановлено, що на виконання розпорядження Адміністрації Держприкордонслужби України від 21.08.14 року «Про проведення службового розслідування», та наказу начальника тактичного угрупування «Кордон» №177-т від 23.08.2014 року, в період з 23 серпня по 27 серпня 2014 року проведено службове розслідування за фактом відмови окремих військовослужбовців зі складу Мостиської та Чернівецької окремих бойових прикордонних застав від виконання службово-бойових завдань за призначенням в межах Донецької області.

За результатами розслідування складено висновок службового розслідування за фактом відмови окремих військовослужбовців зі складу Мостиської та Чернівецької окремих бойових прикордонних застав від виконання службово-бойових завдань, під час перебування підрозділів у оперативному підпорядкуванні керівника тактичного угрупування «Кордон» в межах Донецької області від 27 серпня 2014 року.

Під час вказаного розслідування перевірявся факт невиконання зведеною тактично-бойовою групою загальною чисельністю 30 осіб, сформованою із числа військовослужбовців Мостиської та Чернівецької окремих бойових прикордонних застав, оперативно-бойової задачі щодо здійснення маршу, виходу на визначений рубіж та зайняття оборони в районі населених пунктів Петрівське та Мануйлівка Амвросіївського району Донецької області, в рамках виконання часткової тактичної задачі участі в територіальній обороні України.

Розслідуванням встановлено, що майор ОСОБА_2 отримав розпорядження про необхідність очолити групу добровольців у кількості 30 військовослужбовців, для виконання певного бойового завдання. А саме, у зв`язку з залишенням території в районі населеного пункту Петрівське Амвросіївського району Донецької області танковою ротою з невідомих причин, сформованій зведеній бойовій групі, у складі 30 прикордонників необхідно просунутись на околицю населеного пункту Амвросіївка, де їх будуть очікувати 20 військовослужбовців територіальної оборони, спільно з якими вони надалі повинні висунутись в район населеного пункту Петрівське та населеного пункту Мануйлівка Амвросіївського району Донецької області і прибути у вказані населені пункти. Відповідно до поставленого завдання колона зведеної бойової групи прикордонників після успішного здійснення маршу (без вогневого контакту з противником) прибула на блок-пост перед населеним пунктом Амвросіївка, на якому зі слів майора ОСОБА_3 були відсутні військовослужбовці сил АТО Збройних Сил України. Враховуючи загрозу артилерійських обстрілів, відхід танкової роти ЗС України із зайнятих раніше позицій у вказаних населених пунктах, незнання ділянки району місцевості вказаних населених пунктів, шляхів можливого відходу та вогневого прикриття групи, порядку взаємодії з представниками ЗС України, постійних обстрілів з важкої артилерії, перевагу в озброєнні суміжної сторони, відсутності будь-яких вказівок керівництва щодо подальших дій, тощо та з метою збереження життя та здоров`я підпорядкованого персоналу майор ОСОБА_3 прийняв рішення не висуватися в район населений пункт Петрівське та населений пункт Мануйлівка, про що здійснив доповідь.

Кілька військовослужбовців, зокрема старшина ОСОБА_1 , які були у відносинах підпорядкованості до майора ОСОБА_3 , отримавши бойовий наказ на виконання задачі щодо здійснення маршу, виходу на рубіж та зайняття оборони в районі вказаних населених пунктів діяли за розпорядженням майора ОСОБА_3 .

Згідно відібраних пояснень у старшини ОСОБА_1 та інших військовослужбовців встановлено, що внаслідок власного психологічного стану (емоційно-вольової слабкості з елементами боягузтва), який виник у них внаслідок перебування у стресогенних умовах, вони відмовились від подальшого виконання оперативно-бойових завдань в зоні проведення АТО в межах Донецької області.

В подальшому військовослужбовців, які відмовились від виконання завдання було замінено на військовослужбовців зі складу іншої зведеної групи. Групу у складі 31 військовослужбовця підполковник ОСОБА_4 очолив особисто. Завдання, яке було повторно визначено щодо зайняття оборони в районі населеного пункту Петрівське Амвросійського району Донецької області, групою було виконано успішно.

У зв`язку з чим зроблено висновок, що у заступника начальника Мостиської окремої бойової прикордонної застави з оперативно-розшукової діяльності майора ОСОБА_3 , якого було призначено старшим зведеної бойової групи прикордонників, були можливості для виконання поставленого завдання у відповідності до отриманого бойового наказу.

Наказом Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 385-аг від 02 вересня 2014 року «Про результати службового розслідування та притягнення до дисциплінарної відповідальності» старшині ОСОБА_1 оголошено дисциплінарне стягнення «звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю» згідно з пунктом «и» статті 51 Дисциплінарного статуту Збройних сил України.

10 вересня 2014 року начальником Мостиського прикордонного загону проведено бесіду з позивачем ОСОБА_1 , під час якої роз`яснено, що матеріали щодо звільнення з військової служби будуть підготовлені у встановлений термін.

10 жовтня 2014 року начальником Мостиського прикордонного загону видано наказ № 164-ос1 «По особовому складу» про звільнення в запас Збройних Сил України старшини ОСОБА_1 за пунктом «е» частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Підставою для видання вищевказаного наказу став наказ начальника Західного регіонального управління № 385-аг від 02 вересня 2014 року.

10 листопада 2014 року начальником Мостиського прикордонного загону видано наказ № 183-ос1 «По особовому складу» про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу прикордонного загону та зняття з усіх видів забезпечення з 10 листопада 2014 року. Підстава - наказ начальника Мостиського прикордонного загону № 164-ос1від 10 жовтня 2014 року.

Не погодившись з діями відповідачів щодо свого звільнення, а також з вищенаведеними наказами, позивач звернувся з позовом до суду.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються, як цим Законом, так і відповідними положеннями про проходження військової служби та іншими нормативно-правовими актами.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг регламентовано Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» № 551-XIV від 24 березня 1999 року .

Статтею 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Як вбачається зі статті 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.

Дисциплінарний статут Збройних Сил України не визначає конкретної послідовності та черговості накладення дисциплінарних стягнень за ступенем їх суворості. Це в свою чергу наділяє уповноважену особу правом самостійно визначати вид стягнення за його суворістю в залежності від конкретних обставин дисциплінарного проступку. Дана правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 03 лютого 2011 року у справі № К-3741/08.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі України на підставі укладеного на п`ять років контракту з 01 листопада 2012 року.

Судом встановлено, що при прийнятті ОСОБА_1 на військову службу ним урочисто складено Військову присягу перед Українським народом та взято на себе наступні обов`язки: « завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю » .

Стаття 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України вимагає від військовослужбовця бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників); свято і непорушно додержуватися Конституції України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати накази командирів.

За статтями 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України дотримання військової дисципліни ґрунтується на усвідомлені військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»№ 3 543-XII від 21 жовтня 1993 року особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Із оприлюдненням Указів Президента України «Про часткову мобілізацію»: від 17 березня 2014 року № 303/2014, від 06 травня 2014 року № 454/2014, від 21 липня 2014 року № 607/2014, від 14 січня 2015 року № 15/2015, в Україні оголошена часткова мобілізація із оголошенням якої у Державі почався особливий період, який продовжується і до сьогодні.

Аналізуючи доводи позивача щодо необґрунтованості застосування до нього найсуворішого дисциплінарного стягнення за вчинення даного проступку, суд виходить із того, що діями ОСОБА_1 та інших військовослужбовців було зірвано виконання саме бойового, а не навчально-тренувального завдання, до того ж в умовах особливого періоду, а саме збройної агресії проти України. Військовою присягою та вищезгаданими нормативно-правовими актами у сфері проходження військової служби пріоритетним та найважливішим завданням кожного військовослужбовця визначено якраз оборону Вітчизни. Відмовившись від виконання бойового завдання, позивач фактично відмовився від подальшої військової служби в тому обсязі та об`ємі, яких потребувала конкретна бойова обстановка. Суд погоджується із доводами відповідача, що менш суворий вид стягнення за проступок такого ступеня тяжкості не спроможний забезпечити щодо ОСОБА_1 виконання функцій інституту дисциплінарного стягнення в цілому. Адже, крім вищеописаного, позивач не просто відхилився чи допустив неточність у виконанні бойового наказу, а проявив категоричну відмову виконувати наказ.

Суд також відхиляє покликання позивача в тій частині, що при проведенні службового розслідування начебто не приймалися до уваги фактичні події, бойова обстановка, суперечливість наказів командування.

Так, з матеріалів службового розслідування встановлено, що зазначене бойове завдання, яке повторно та відкрито відмовилась виконувати група військовослужбовців, до якої входив старшина ОСОБА_1 , успішно виконала інша група військовослужбовців.

Таким чином, суд вважає, що умови виконання завдання позивачем, його безпека та озброєння, позиція ворогуючої сторони тощо, були належно враховані командуванням при виданні відповідного бойового наказу.

До того ж, відповідно до відібраних пояснень у старшини ОСОБА_1 та інших військовослужбовців встановлено, що відмова виконувати бойове завдання була наслідком власного психологічного стану (емоційно-вольової слабкості з елементами боягузтва), який виник у них внаслідок перебування у стресогенних умовах. А отже, суд приходить до висновку, що невиконання позивачем бойового завдання було зумовлене суб`єктивними, а не об`єктивними причинами.

Крім цього, статтею 60 Конституції України дозволено не виконувати лише явно злочинний наказ, яким даний бойовий наказ визнаний не був.

Статтею 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Згідно з статтею 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Статтею 86 Статуту передбачено, що після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Відповідно до статті 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення.

Згідно з статтею 96 цього Статуту дисциплінарне стягнення виконується, як правило, негайно, а у виняткових випадках - не пізніше ніж за три місяці від дня його накладення. Після закінчення зазначеного строку стягнення не виконується, а лише заноситься до службової картки військовослужбовця.

За наведеного суд робить висновок, що відповідачем при прийнятті наказу про звільнення позивача і військової служби належно враховано обставини дисциплінарного проступку, його тяжкість та застосовано стягнення, яке за своєю суворістю адекватне вчиненому порушенню.

Щодо дотримання відповідачами процедури звільнення позивача із військової служби, то суд зауважує, що формальні порушення вимог підзаконних нормативних актів при виданні оскаржуваних наказів навіть в умовах наявності таких недоліків, за вищеописаних фактичних підстав їх винесення не можуть тягнути за собою задоволення позову.

В свою чергу, суд погоджується із твердженням відповідачів про відсутність таких порушень.

Відповідно до пункту 280 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України №1115/2009 від 29 грудня 2009 року звільнення військовослужбовців з військової служби через службову невідповідність здійснюється: 1) у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення - звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону, порядок виключення військовослужбовця із списків особового складу встановлюється Положенням про проходження військової служби громадянами України в Державній прикордонній службі України. Відповідно до пункту 36 Положення, про дострокове припинення (розірвання) контракту з ініціативи командування військовослужбовець попереджається начальником органу Держприкордонслужби, в якому він проходить військову службу за контрактом, не пізніше ніж за два місяці до видання наказу про його виключення зі списків особового складу цього органу.

10 вересня 2014 року начальником Мостиського прикордонного загону проведено бесіду з позивачем ОСОБА_1 , під час якої роз`яснено, що матеріали щодо його звільнення з військової служби будуть підготовлені у встановлений термін. Позивач розписався в аркуші бесіди (копія аркушу є в матеріалах справи).

Згідно частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Із моменту накладення дисциплінарного стягнення 02 вересня 2014 року, до моменту його виконання 10 листопада 2014 року, пройшло 2 місяці 08 днів, тобто воно виконано в терміни передбачені статтею 96 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Стосовно непроведення планової атестації для винесення рішення про невідповідність займаній посаді, то відповідно до пункту 312 Положення, атестація військовослужбовців в особливий період не проводиться.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачами дотримані.

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи з вищевикладеного суд приходить до переконання, що відповідачами на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та чинним законодавством України, з дотриманням передбачених статтею 2 КАС України принципів, правомірно прийнято наказ № 385-аг від 02 вересня 2014 року про накладення дисциплінарного стягнення та наказ № 164-ос-1 від 10 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, тому відсутні підстави для їх скасування.

Суд зазначає, що всі інші вимоги позивача є похідними від первинних позовних вимог позивача про скасування спірних вище наказів. Оскільки судом встановлена правомірність таких наказів, то відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог.
Узагальнюючи обставини справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підтверджені матеріалами справи та не доведені у судовому засіданні, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до статті 94 КАС України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 06 липня 2015 року.

Суддя Лейко-Журомська М.В.