Справа № 807/527/15
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 липня 2015 рокум. Ужгород№ 807/527/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Лумей В.Г.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2, представник ОСОБА_3,

відповідача: Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, представник ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання неправомірним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 01 липня 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 02 липня 2015 року.

ОСОБА_5 ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_6, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, яким просив суд визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 19.03.2015 року №25/б та зобовязати відповідача прийняти заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У позові вказав наступне. 19.03.2015 року, ОСОБА_1 ОСОБА_2, повторно звернувся до Головного управління ДМС України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ситуація в країні його походження (ОСОБА_1), погіршилася і він не бажає повертатися на Батьківщину через переслідування, яких може там зазнати. На підтвердження зміни ситуації в країні походження Позивача та обґрунтованості побоювань щодо повернення до ОСОБА_1, позивач додав до заяви інформацію по країні походження щодо дотримання прав меншини Ашраф, загальної та гуманітарної ситуації, а також рекомендації УВКБ ООН щодо повернення в ОСОБА_1 громадян цієї країни, що шукають притулку в інших країнах.

Незважаючи на вказані документи, того ж дня (19.03.2015 року) ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримав Повідомлення Головного управління ДМС України в Закарпатській області № 83 від 19.03.2015р. про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, по причині того, що йому раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою Повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено Наказ №25/6 від 19.03.2015 року. Вважає, що Відповідач не врахував обставини, що заявник не видає себе за іншу особу та те, що ситуація в ОСОБА_1 погіршилась, а відтак, вважає зазначений Наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд такі задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та поясненнях до неї.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив суд у задоволенні таких відмовити з мотивів наведених у письмових запереченнях (а.с.24-26).

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 ОСОБА_2 народився 02.09.1991 року в м. Афгоя (ОСОБА_1) та є громадянином ОСОБА_1. Позивач належить до клану Ашраф, віросповідання іслам/суніт, ІНФОРМАЦІЯ_1, розлучений, до кримінальної відповідальності не притягався.

28.03.2012 року ОСОБА_5 ОСОБА_2 вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту (а.с.41-42).

10.08.2012 року Державна міграційна служба України прийняла заяву, але винесла рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2013 року, рішення Державної міграційної служби скасоване не було.

17.02.2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України вищевказану постанову було залишено без змін.

19.03.2015 року Позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту (а.с.30-35), яку просив розглянути в звязку із нововиявленими обставинами, а саме: за час перебування ОСОБА_5 ОСОБА_2 в Україні, істотно погіршилась ситуація в ОСОБА_1, як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані. На підтвердження чого Позивачем була надана релевантна інформація по країні походження, а також позиції УВКБ ООН по ОСОБА_1.

В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.36-40) Позивач зазначив, що основною причиною виїзду із ОСОБА_1 став страх за його життя через загальнопоширене насильство та внутрішній збройний конфлікт між екстремістськими угрупуваннями, зокрема Аль-Шабааб та урядом. Позивач має обґрунтований страх зазнати переслідування з боку кланів більшості або різних банд-формувань, які безкарно діють, як на території столиці Могадішо, так і за її межами, оскільки Позивач належить до клану меншості Аграф, а уряд неспроможний захистити мирних жителів.

19.03.2015 року Позивачем було отримано від Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №18 (а.с.11), згідно якого відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про Біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено рішенням ДМС України від 10 серпня 2012 року №428-12 у визнанні біженцем або особою, і потребує додаткового захисту.

Вказане повідомлення було винесене на підставі Наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 19.03.2015 року №25/б (а.с.29). Вказаним Наказом визначено відмовити в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_7, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Законом, що визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є ОСОБА_3 України від 08.07.2011р. № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ст.9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

П. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч. ч. 4, 6, 7 ст. 8 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Правила).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

П.п. "е" пункту 2.1. Правил уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Суд відхиляє доводи відповідача , що подані позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.03.2012 року та від 19.03.2015 є тотожними, з огляду на те, що Позивач у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.03.2015 року вказав, що за час перебування останнього в Україні, істотно погіршилась ситуація в ОСОБА_1, як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані. На підтвердження чого Позивач надав релевантну інформацію по країні походження, а також позиції УВКБ ООН по ОСОБА_1.

Відтак, Позивач, внаслідок політичної ситуації в ОСОБА_1 та обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через належність до певної соціальної групи, покинув країну своєї громадянської належності, не бажає користуватися захистом цієї країни та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Ухвалою ВАС України від 03.02.2015 року №К/9991/77969/12 визнана правова позиція згідно якої, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Крім того, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Виходячи з вищевикладеного, суд встановив, що Відповідачем неповно проаналізовано подану ОСОБА_5 ОСОБА_7 в Україні заяву (з додатками) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та не врахував оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви, також не взяв до уваги редакцію Закону України «Про Біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що містить більш розширенепоняття особи, яка потребує додаткового захисту, ніж редакція Закону, яка була чинна під час попереднього звернення позивача за захистом в Україні. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 160, 161, 163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання неправомірним та скасування наказу - задовольнити.

Визнати неправомірним і скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 19 березня 2015 р. №25/б.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області розглянути заяву ОСОБА_8 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяОСОБА_9