Справа № 802/194/15-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/194/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Крапівницька Н.Л.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

02 липня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Матохнюка Д.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Лозінської Н.В.,

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вінницької обєднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись при цьому на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив щодо її задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 3 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. При цьому в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у період з 18.11.2014 р. по 01.12.2014 р. податковим органом проведено документальну планову перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р.

В результаті проведеної перевірки виявлено порушення, а саме: - п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого донараховано податок на додану вартість в сумі 49900 грн. за січень 2013; - зменшено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання і сумою податкового кредиту за грудень 2013 в сумі 7053 грн.; - п.п.177.2, п.177.4 ст.177, п.138.2 ст.138 ПК України в результаті чого занижено суму податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб за 2013 на суму 201159,24 грн.; - п.2 ч.1 ст.7, п.3, п.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне" в результаті чого донараховано суму податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб за 2013 на суму 201159,24 грн.; - за включенням до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2013 перекручених даних та неналежне ведення обліку доходів та витрат на ФОП ОСОБА_4 складено протокол про адміністративну відповідальність.

На підставі виявлених порушень складено акт №163/1701/НОМЕР_1 від 08.12.2012 року та винесено податкові повідомлення-рішення, а саме: - від 29.12.2014 форми "В4" за №, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 7053 грн.; - від 29.12.2014 форми "Р" за №, яким визначено грошове зобов'язання в сумі 301738,86 грн., з них 201159,24 грн. за основним платежем та 100579,62 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями ( штрафами); - від 29.12.2014 форми "Р" за №, яким визначено грошове зобов'язання в сумі 74850грн., з них 49900 грн. за основним платежем та 24950 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вважаючи висновки податкового органу безпідставними, а рішення протиправними, позивач звернулася з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у перевіряємому періоді позивачем здійснювалася закупка та реалізація зернових культур, а саме: сої, соняшника, кукурудзи, гречихи, ячменя.

Як слідує з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивачем не надано ні в ході проведення перевірки, ні в ході розгляду справи всіх належних документів щодо зберігання, приймання, доробку та відвантаження ячменю, соняшнику, сої та кукурудзи в тій кількості, в якій його було придбано згідно з укладеними правочинами. Також, не надано подвійних чи простих складських свідоцтв, складських квитанцій, більше того, не надано доказів, які підтверджували б наявність власних складських приміщень чи інших виробничих можливостей.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено непослідовність та невідповідність господарських операцій щодо купівлі, продажу, поставки позивачем ФОП ОСОБА_4 сої, ячменю, кукурудзи, соняшника в частині місця, простору та кількості товару, так як наслідок, суперечливість первинних документів один одному.

Згідно ст. 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні» (далі- Закон), зберігання зерна - комплекс заходів, які включають приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна. Зерновий склад - суб'єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов'язань за складськими документами на зерно. Складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа. Суб'єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб'єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб'єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна.

Відповідно до ст.7 Закону, суб'єкти зберігання зерна відповідно до укладених договорів складського зберігання із суб'єктами ринку зерна гарантують забезпечення якості та дотримання нормативів природних втрат зерна протягом терміну його зберігання. Договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа. Зерно, прийняте на зберігання за простим або подвійним складським свідоцтвом, не може бути відчужене без правомірної передачі простого або подвійного складського свідоцтва. Якщо договір складського зберігання зерна передбачає, що зерновий склад має право розпоряджатися ним (або його частиною), то відносини сторін базуються на правилах про позику. Порядок повернення зерна обумовлюється окремо в договорі його зберігання.

Статтею 26 Закону визначено, що власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах. При прийманні зерна на зберігання зерновий склад зобов'язаний здійснити аналіз його якості. Зерновий склад зобов'язаний вживати усіх заходів, передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання.

Згідно ст.24 Закону зернові склади зобов'язані вести реєстр зерна, прийнятого на зберігання. Вимоги до реєстру зерна та порядок його ведення визначаються Кабінетом Міністрів України.

Реєстратором є зерновий склад, який виконує функції відповідно до договору з адміністратором основного реєстру і передає інформацію для внесення до основного реєстру, а також видає власникам зерна витяги з реєстру зернового складу. Форма бланків та порядок видачі витягів з реєстру встановлюються держателем реєстру. У разі припинення за договором з адміністратором основного реєстру відповідних функцій реєстратор повинен передати адміністраторові всі матеріали, пов'язані з реєстрацією складських документів. До реєстру зернового складу вноситься за порядковим номером інформація про складський документ. Такий же порядковий номер зазначається у відповідній графі першого і другого примірників документа. Перший примірник передається особі, що здала зерно на зберігання, а другий примірник підшивається у книзі реєстрації. Власник зерна (уповноважена ним особа), якому видано складський документ, ставить підпис у книзі реєстрації.

Згідно Постанови KM України від 17.11.2004 року № 1569 "Про забезпечення реалізації деяких положень Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію.

Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.

Після заповнення обов'язкових реквізитів простого або подвійного складського свідоцтва на зерно, реєстрації їх у реєстрі з присвоєнням порядкового номера заповнений бланк простого або подвійного складського свідоцтва на зерно передається особі, яка здала зерно на зберігання.

Зерновий склад зобов'язаний виписувати окремо складські документи на зерно для партій зерна, що належать різним товарним класам, відповідно до державних стандартів. Форма бланків складських документів на зерно, порядок їх випуску, передачі, продажу зерновим складам встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Стаття 37 Закону визначає такі види складських документів на зерно:

Просте складське свідоцтво видається на пред'явника. Просте складське свідоцтво має містити відомості, передбачені пунктами 1, 2, 4 - 8 частини другої статті 38 нього Закону, а також вказівку на те, що воно видане на пред'явника. Якщо зерно приймається на зберігання зі знеособленням, то у простому складському свідоцтві на зерно робиться відповідний запис. Документ, що не відповідає вимогам цієї статті, не є простим складським свідоцтвом. Якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію. Істотні дані складської квитанції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Як слідує з матеріалів справи, у ФОП ОСОБА_4 відсутні складські приміщення чи інші виробничі можливості, трудові ресурси, транспортні засоби при здійснені значних обсягів реалізації товарів, робіт.

Під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_4 не надала жодних документів для підтвердження зберігання зерна, приймання, доробку, відвантаження зерна. Крім того, не було надано товарно-транспортних накладних, які б підтверджували придбання та переміщення товару, доказів про наявні власні чи орендовані транспортні засоби. Крім цього, суд приймає до уваги доводи відповідача, що під час перевірки неможливо було простежити рух активів у процесі здійснення господарської операції, у зв'язку з відсутністю належних документів. Тобто відсутні докази на підтвердження реальності здійснення господарських операцій.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договора, акти надання послуг, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно з пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно з якого право на піднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі з разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з: - постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; - постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; - ввезення товарів на митну територію України; - вивезення товарів за межі митної території України; - постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 188.1 ст.188 Податкового кодексу України передбачено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості (у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання, для виробництва з лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

У відповідності до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) па складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу положень п.198.6 ст.198 ПК України не підносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобовязаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п. 201.6 ст. 201 ПК України).

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, зло відносяться до податкового кредиту. Однак, сама по собі податкова накладна не утворює підстави для формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платників за наявності таких елементів: 1) наявність у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); 2) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; 3) наявність причинно - наслідкового звязку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарські діяльності; 4) документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; 5) наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обовязкові реквізити). Відсутність хоча б одної з складової наведених елементів, навіть за наявності певних первинних документів, виключає можливість формування платником податків податного кредиту.

Для підтвердження даних податкового обліку, можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи.

Згідно позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в інформаційному листі від 02.06.2011р. №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарських операцій для цілей визначення податкового кредиту з податку на додану вартість, належить зясувати, зокрема, обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення звязку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду діяльності. Необхідно встановити наявність фізичних, технічних та технологічних можливостей, що становлять зміст господарської операції, наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів, тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_4 під час проведення перевірки не надала необхідних документів для підтвердження реальності господарських операцій.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем - ФОП ОСОБА_4 було порушено вимоги своєчасності, достовірності та повноти нарахування податку на додану вартість в Україні, що передбачені Податковим кодексом України, Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення є таким, що відображають міру необхідної відповідальності за порушення виявленні під час перевірки.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що п.44.6 ст.44 ПК України, зазначено, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності, а тому посилання представника позивача (апелянта) на копії складських квитанцій на зерно, які були надані при апеляційному розгляді справи, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки дані квитанції не були надані ні в ході перевірки, ні при розгляді справи в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи, а тому колегією суддів відхиляються, оскільки не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі протягом п'яти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

З оригіналом згідно:

секретар