Справа № 826/167/13-а
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2015-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 липня 2015 року № 826/167/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., суддів: Арсірія Р.О., Кузьменка В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПідприємства з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Петрол»
до Державної виконавчої служби України
провизнання протиправною та скасування постанови ВП №23172731 від 29.11.2012 про стягнення з боржника виконавчого збору

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Підприємство з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Петрол» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної виконавчої служби України про визнання протиправною та скасування постанови ВП №23172731 від 29.11.2012 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2013 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2013 без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.04.2015 у справі №К/800/16716/13 касаційну скаргу задоволено частково, скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки іпотекодавець виступає майновим поручителем боржника та несе відповідальність лише майном переданим в іпотеку, виконавчий напис вчинений на іпотечному договорі не може виконуватись шляхом стягнення грошової суми всієї заборгованості боржника, зобов'язання якого забезпечені іпотекою.

У судовому засіданні 02.07.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої заперечення на адміністративний позов відповідач обґрунтовує тим, що оскільки позивач не виконав самостійно рішення у встановлений державним виконавцем строк постанова ВП №23172731 від 29.11.2012 була прийнята в межах повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

У судовому засіданні 02.07.2015 представник відповідача заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповідності до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд заслухавши пояснення представника позивача, ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,

В С Т А Н О В И В:

09.12.2012 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 23172731, якою відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 949 виданого 01.11.2010 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петрушенко Р.С. Пунктом 2 зазначеної постанови боржнику встановлено 7- денний термін з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження для добровільного виконання.

29.11.2012 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 23172731, якою стягнуто з Підприємства з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Петрол» виконавчий збір у розмірі 1 941 328,17 грн.

Підприємство з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Петрол» не погоджуючись з постановою ВП №23172731 від 29.11.2012 про стягнення з боржника виконавчого збору звернулось з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з частинами першою та третьою статті 27 зазначеного Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Частиною першою статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у випадку невиконання боржником рішення майнового характеру у встановлений державним виконавцем строк, який не має перевищувати семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню. При цьому

Крім того постановою Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 3-217гс14 встановлено наступне: "Сплив строку, наданого для добровiльного виконання рiшення суду, сам по собi не є тiєю достатньою пiдставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збiр стягується на пiдставi постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рiшення добровiльно не виконано, а державним виконавцем вчинено дiї, спрямованi на примусове виконання, якi в цьому випадку не вчинялися.".

Частиною першою статті 2442 висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21.04.2015 у справі №К/800/16716/13 скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013 зазначив наступне: "При цьому, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає, що судами не встановлювалось, а з матеріалів справи не вбачається саме наявність дій виконавця при примусовому виконанню вказаного виконавчого напису, з урахуванням відсутності всіх матеріалів виконавчого провадження у даній справі, що унеможливлює для прийняття остаточного рішення у даній справі на стадії касаційного розгляду, так як це, в даному разі має вирішальне значення."

Також в зазначеній постанові вказано наступне: "Судами даних обставин не встановлено, що унеможливлює дослідити питання законності оскаржуваної позивачем постанови, в частині надіслання та отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, звертає увагу на те, що матеріали справи не містять, а судами не досліджено відповідного договору іпотеки за невиконання якого був виданий нотаріусом виконавчий напис. При цьому, не було встановлено факт реалізації майна третій особі, яке є предметом іпотеки по вказаному договору, хоча в матеріалах справи є листи Вінницького обласного об'єднання БТІ від 13.09.2012 року (вих. №№ 1094 та 1095), з яких слідує, що вказані вище два об'єкта на які здійснювалось стягнення у межах вказаного виконавчого провадження зареєстровані на праві приватної власності ТОВ «Ленора».".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2015 відповідача було зобов'язано надати додаткові письмові пояснення та документи щодо обставин викладених у рішенні Вищого адміністративного суду України, водночас відповідач в вимог ухвали суду не виконав.

У судовому засіданні представник відповідача зазначив про те, що державним виконавцем дії щодо реалізації майна в рамках виконавчого провадження №23172731 не вчинялись.

Представник позивача у судовому засіданні зазначив про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №23172731 від 09.12.2010 була ним отримана 20.12.2010. Відповідачем зазначений факт не заперечувався.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином докази на підтвердження факту вчинення відповідачем дiй, спрямованих на примусове виконання рішення в рамках виконавчого провадження №23172731 у суду відсутні, а отже і відсутні підстав для висновку про наявність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавочго збору.

З урахуванням наведеного, керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов - задовольнити повністю.

2.Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №23172731 від 29.11.2012.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.П. Огурцов

Судді Р.О. Арсірій

В.А. Кузьменко