Справа № 37/11/2170
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2012-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2012 р. 11 год.13 хв.Справа № 2-а-37/11/2170

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Хом'якової В.В.,

при секретарі: Мельник О.О., за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Закритого акціонерного товариства "Чаплинський комбікормовий завод" до Чаплинської міжрайонної державної податкової інспекції в Херсонській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень,

встановив:

Закритого акціонерного товариства "Чаплинський комбікормовий завод" звернулось до суду з позовом до Чаплинської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень від 14.12.2010 №№ /0, /0, якими визначені податкові зобов'язання по податку на прибуток та податку на додану вартість. Позивач зазначає про те, що при перевірці були використані не документи підприємства, а матеріали, які були зібрані в ході оперативного розслідування органів податкової міліції та СБУ. Позивач звертає увагу на пропущення строку давності встановленого для донарахування податкових зобов'язань, в акті від 01.12.2010 здійснено донарахування податку на прибуток за третій квартал 2007 року та податок на додану вартість за жовтень 2007 року. Позивач вважає висновки податкової інспекції в акті перевірки про те, що угоди з ПП ОСОБА_4 є нікчемними, перевищенням своїх повноважень, оскільки це є компетенцією суду, а не податкової інспекції, адже приватний підприємець був зареєстрований належним чином, був платником податків, в тому числі мав свідоцтво платника ПДВ, надавав до ДПІ у Новотроїцькому районі відповідну податкову звітність. Остаточного вироку по будь-якій кримінальній справі немає. Господарські операції між заводом та ПП ОСОБА_4 підтверджені належним чином складеними документами, але податкова інспекція не зверталась до посадових осіб підприємства із відповідним запитом. Позивач вважає, що законодавчими нормами не покладений обов'язок перевіряти статус його постачальника, знаходження останнього за юридичною адресою. Якщо його контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для нього.

Представники позивача прибули в судове засідання, просять задовольнити позов.

Чаплинька міжрайонна державна податкова інспекція (відповідач) проти позову заперечує, посилається те, що документи, які були надані ЗАТ "Чаплинський комбікормовий завод" в підтвердження отримання сільгосппродукції, вважаються неналежним доказом на підтвердження правомірності формування валових витрат та податкового кредиту з по датку на додану вартість. Ці документи не відповідають чинному законодавству і не мають юридичного статусу, оскільки підписані невідомими особами, а не ПП ОСОБА_4 Дослідити фактичне походження продукції згідно виписаних прибуткових та податкових накладних під час перевірки не є можливим, так як суб'єкт господарювання ПП ОСОБА_4 не знаходиться за юридичною та фактичною адресою, рішенням суду припинена його підприємницька діяльність. Законом України "Про податок на додану вартість" передбачено, що однією з обов'язкових вимог включення до податкового кредиту з податку на додану вартість є сплата цих сум до Державного бюджету. Якщо постачальника продукції по ланцюгу неможливо перевірити внаслідок відсутності його за місцезнаходженням, або ліквідацією, податкова інспекція не має можливості встановити факту надмірної сплати податку позивачем по ланцюгам постачання. Оскільки податковий кредит позивача не підтверджений податковими зобов'язаннями постачальника, податок на додану вартість з операцій по продажу соняшника, сої до бюджету не надходив, а тому позивач безпідставно відніс до складу податкового кредиту за відповідні періоди відповідну суму податку на додану вартість.

Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Закрите акціонерне товариство "Чаплинський комбікормовий завод" є юридичною особою, платником податків, знаходиться на обліку в Чаплинській МДПІ. В грудні 2010 року фахівцем Чаплинської МДПІ була проведена документальна невиїзна перевірка ЗАТ з питань дотримання вимог податкового законодавства за період 01.07.07 по 31.12.07. За наслідками перевірки складено акт від 01.12.2010 № 18/230/32763923. В акті зазначено, що перевірка проведена на підставі матеріалів, отриманих від управління служби безпеки України, які направлені до МДПІ від відділу податкової міліції ДПІ у м. Херсоні. В акті зазначено про вручення 27.10.10 голові правління ЗАТ повідомлення про надання первинних документів та надання пояснень.

В акті перевірки вказано про порушення позивачем ч. 1 ст. 203, ч.2 ст. 215, п. 1 ст. 216, ст.. 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 5.3.9. п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", що призвело до завищення валових витрат, донарахування податку на прибуток за 9 місяців 2007 року в сумі 76028 грн., за 2007 рік 309234 грн., пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" завищення податкового кредиту та донарахування ПДВ в сумі 253910 грн., в т.ч. за вересень 2007 року в сумі 60966 грн., за жовтень 2007 року в сумі 114795 грн., за листопад 2007 року в сумі 78149 грн.

Податковою інспекцією було виявлено, що постачальником соняшника та сої в 2007 році для позивача був приватний підприємець ОСОБА_4, між сторонами укладались договора купівлі-продажу. У вересні 2007 року було поставлено соняшника на загальну суму 304831,67 грн. (без ПДВ), ПДВ 60966,30 грн., у жовтні 2007 року було поставлено соняшник та соя на загальну суму 846193,68 грн. (без ПДВ), ПДВ 169239 грн., в листопаді 2007 року поставлено сої на суму 390743,52 грн. (без ПДВ), ПДВ 78148,69 грн. В акті вказано про відсутність підпису ПП ОСОБА_4 в договорах, видаткових накладних, продукція отримувалась за дорученнями через ОСОБА_5, який є посадовою особою позивача. Для перевірки надано копії товарно-транспортних накладних, які не мають підпису відправника товару та отримувача. На момент надіслання запиту ОСОБА_4 10.03.09 поштова кореспонденція повернулась із відміткою про відсутність платника за адресою, згідно довідки Новотроїцького РВВС ОСОБА_6 виїхав до Київської області м. Бориспіль, місцезнаходження даного підприємця податкові органі не встановили. В акті зазначено, що від податкової міліції надійшли матеріали, в тому числі письмове пояснення ОСОБА_4 від 23.01.09, з якого вбачається, що він ніколи не реєструвався приватним підприємцем, підприємницьку діяльність не здійснював, довіреностей на ведення такої діяльності нікому не видавав, не мав рахунків в установах банку, податкові накладні не підписував, кошти за продукцію не отримував. Тому податкова інспекція визнала всі документи за підписом ПП ОСОБА_4 такими, що складені проти волевиявлення цього підприємця, є нікчемними, документи є недійсними. Акт перевірки підписаний керівником ЗАТ із зауваженням щодо того, що всі первинні документи на момент перевірки не були надані у зв'язку з вилученням їх службою СБУ та УБОЗ в Херсонській області.

За висновками перевірки Чаплинською МДПІ були прийняті податкові повідомлення-рішення від 14.12.2010 № /0 про визначення податкового зобов'язання по податку на прибуток в сумі 385442 грн. та застосування 192721 грн. штрафних санкцій, № /0 про визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 253910 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 126955 грн.

Суд вважає, що податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням законодавства, тому є неправомірними та підлягають скасуванню за таких підстав.

Спір між позивачем та податковою інспекцією виник через висновок податкового органу в акті перевірки про нікчемність угод між ЗАТ "Чаплинський комбікормовий завод" та ПП ОСОБА_4 При цьому ДПІ обґрунтовує свою позицію при кваліфікації угод як нікчемних посиланням на інформацію, отриману від слідчих органів про те, що ПП ОСОБА_4 не займався підприємницькою діяльністю, не реєструвався підприємцем, не вирощував, та не продавав позивачу сільгосппродукцію. МДПІ вказує на протиправний характер угод та про те, що ці угоди не створюють для ЗАТ будь-яких наслідків, в тому числі і податкових, пов'язаних з укладанням та виконанням угод. Таким чином, згідно висновків акту перевірки ДПІ визнає нікчемними угоди на підставі статей 203, 215, 216, 228 ЦК України як такі, що не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемними правочин). У цьому разі, визнання такою правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, зниження, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Таким чином до правочинів, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, відносяться правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу, землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режими вилучення з обігу або обмеження в обігу об'єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо. Разом з тим акт перевірки не тільки не містить посилань на вищезазначені обставини, а й не доводить умислу посадових осіб ЗАТ або інших осіб на порушення публічного порядку, не пояснюють, в чому саме таке порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Аналізуючи наведені норми, можна дійти висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені підприємством правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі позовної заяви зацікавленої особи після повного та всебічного судового розгляду. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення. Отже, відповідач, зробивши висновок у акті перевірки про нікчемність правочинів, міг керуватися лише припущеннями щодо фіктивності (нікчемності) укладених договорів, його позиція про те, що ці правочини очевидно суперечать інтересам держави, не підкріплені належними доказами чи відповідними судовими рішеннями. Будь-якого закону, в якому було б вказано про нікчемність угод позивача з постачальником, відповідач суду не навів. Положеннями законодавства, яке регламентує права органів державної податкової служби, вбачається, що податковим органам, відповідно до покладених на них функцій та повноважень, не надано прав щодо встановлення висновків в актах перевірки про нікчемність, або недійсність правочинів, укладених суб'єктами господарювання. Тому правочини між позивачем та ПП ОСОБА_4 є оспорюваними, тобто є правомірними, поки їх недійсність не буде встановлена судом.

МДПІ не довела суду, що сторони уклали формальні договори, на виконання якого склали формальні документи, що фактичного виконання договору не відбулось. Сам факт сплати позивачем коштів за продукцію, факт оприбуткування сільгосппродукції та подальшого використання продукції в господарській діяльності, вже є ознакою того, що правочини не є фіктивними, оскільки за фіктивними правочинами не відбуваються ніякі дії зі сторони учасників правочину.

Фактично в якості беззаперечного доказу порушення позивачем податкового законодавства прийнято письмове пояснення ОСОБА_4, надане 23.01.09 співробітнику СБУ. Це пояснення, надане відповідачем як доказ фіктивного підприємництва, оцінюється судом критично, оскільки ОСОБА_4 не попереджався за відповідальність за завідомо неправдиві свідчення, а також з урахуванням того, що інші докази по справі суперечать даному поясненню, і МДПІ не усунула цих суперечностей. Так, суду надано докази реєстрації г.-на ОСОБА_4 як приватного підприємця (копія свідоцтва про державну реєстрацію серія ВО1 № 220823), докази взяття його на облік як платника податків (довідка № 113 від 27.06.07), докази реєстрації платником ПДВ (свідоцтво № 100051582), докази подання ПП ОСОБА_4 декларацій про доходи за 3-й квартал 2007 року та за 2007 рік з відміткою ДПІ у Новотроїцькому районі, докази подання податкових декларацій з ПДВ за жовтень - грудень 2007 року, січень, лютий 2008 року з відміткою ДПІ у Новотроїцькому районі.

Наданий суду акт від 04.03.09 про незнаходження ОСОБА_4 за місцем реєстрації не є доказом того, що в 2007 році він також був відсутній за місцем реєстрації. Згідно адресної довідки від 25.03.09 ОСОБА_4 виїхав до Київської області 04.11.08.

На думку суду, ці суперечності могли бути усунуті при розслідуванні кримінальної справи, яка була порушена 18.05.2010, наприклад шляхом проведення почеркознавчої експертизи підпису ПП ОСОБА_4 на первинних податкових та бухгалтерських документах, допиту свідків, в тому числі державного реєстратора, відповідальних осіб ДПІ у Новотроїцькому районі, але за повідомленням слідчого органу (лист слідчого управління УМВС України в Херсонській області) від 18.07.11 № 8/744) слідство триває, особи, які використовували документи ПП ОСОБА_4 не встановлені, кримінальна справа зупинена на підставі п. 3 ст. 206 КПК України.

Суд також приймає до уваги, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 28.12.09 по справі № 2а-13792/09/2170 було відмовлено ДПІ у Новотроїцькому районі Херсонської області в задоволенні позову про визнання недійсним запису про реєстрацію та скасування реєстрації ОСОБА_4 як приватного підприємця, в постанові суду зазначено про відсутність доказів фальсифікації або підробки підпису ОСОБА_4 на будь-яких реєстраційних та установчих документах. Судове рішення набрало законної сили.

Нормами п. 5.1, п. 5.2, ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" визначено, що валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 цієї ж статті Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону про оподаткування прибутку визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Згідно з п. 1.4 Порядку складання декларації про прибуток підприємства, затвердженого наказом ДПАУ від 08.07.97 р. № 214, дані, наведені в декларації, повинні підтверджуватися первинними документами, даними бухгалтерського обліку і відповідати податковому обліку. Отже, за відсутності відповідних первинних документів підприємство не може включити до валових витрат понесені при виконанні угоди витрати.

Порядок визначення суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України, визначались на час здійснення спірних угод виключно Законом України "Про податок на додану вартість" від 03.04.97 № 168/97-ВР (надалі Закон № 168/97). Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. В силу вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Підпунктом 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97 передбачалось, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку на додану вартість. Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Отже, з огляду на наведені законодавчі приписи підставою для зменшення платником об'єкта оподаткування (податкових зобов'язань) з податку на прибуток на суму вартості придбано продукції, а з податку на додану вартість - на суму цього податку, нараховану на вартість продукції, є факт реального придбання продукції та безпосередній зв'язок витрат на оплату вартості товару з господарською діяльністю платника податків, що передбачає використання у власній господарській діяльності придбаної продукції або ж призначення останньої для такого використання, наявність у продавців, які видавали податкові накладні, спеціальної податкової правосуб'єктності; віднесення до складу податкового кредиту лише сум податку, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням продукції, що підлягає використанню у господарській діяльності платника податку.

Доводи відповідача про те, що обґрунтованість віднесення позивачем згаданих витрат до валових та сум ПДВ до податкового кредиту нічим не підтверджена, суд не приймає до уваги через відсутність доказів. Такі витрати у розумінні підпункту 5.4.8 пункту 5.4 статті 5 Закону № 334/94-ВР повинні бути підтверджені певними документами, складеними у відповідності до вимог, які пред'являються до них діючим законодавством.

Згідно ст.9 Закону України від 16.07.99 № 996 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, повинні бути складені під час здійснення господарської операції. Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, встановлено, що первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, від імені якої складений документ, назва документа, код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники, посади, прізвище і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції та складання первинного документа.

В акті перевірки не зазначено факту відсутності документального підтвердження правочинів купівлі-продажу, але МДПІ має заперечення до документів, на підставі яких позивач відніс витрати по придбанню продукції до валових витрат, а податок на додану вартість до податкового кредиту. Дійсно, не всі договори мають підписи ПП ОСОБА_4 На трьох договорах із восьми (договір № 114 від 21.11.07, від 01.10.07 № 77, № 52 від 08.09.07) стоїть тільки печатка підприємця, без підпису. Але операції продажу сільгосппродукції підтверджуються накладними, які оформлені правильно, та які мають підписи ПП ОСОБА_4, завірені печаткою. Крім того, договір не є первинним бухгалтерським документом, на підставі якого позивач вносить записи до бухгалтерського та податкового обліку. Посилання МДПІ на те, що первинні документи були підроблені, не ґрунтуються на будь-яких доказах.

ДПІ в акті перевірки не посилається на невідповідність вимогам законодавству податкових накладних, за якими позивач формував податковий кредит, не вказує на неправильність складання позивачем податкових декларацій, а також не посилається на відсутність фактичної сплати позивачем у складі ціни товарів сум ПДВ, які увійшли до задекларованого позивачем податкового кредиту. Аналіз наданих позивачем податкових накладних, декларацій та зміст акту перевірки свідчить про дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум валових витрат та податкового кредиту за періоди, які були предметом перевірки.

В даному випадку МДПІ не наведено аргументів, які б спростовували доводи позивача про реальність господарських операцій. Навпаки, МДПІ в акті перевірки не заперечує наявності платіжних документів про сплату вартості продукції з урахуванням ПДВ, не заперечує відповідач проти фактів подальшого використання продукції та отримання від цього доходу, який був включений до валового доходу позивача. Також не встановлено судом того факту, що придбана продукція не підлягала використанню у господарській діяльності позивача.

Доводи податкової інспекції про неналежне оформлення товарно-транспортних накладних, суд вважає не обґрунтованими, оскільки позивач надав суду товарно-транспортні накладні, завірені печаткою та підписом ОСОБА_4, які підтверджують перевезення сільгосппродукції, та в яких зазначено номера автомашин та прізвища водіїв, що також дає можливість встановити податковій інспекції або слідчому органу чи було реальне перевезення продукції.

Суд погоджується з доводами податкової інспекції щодо того, що задекларовані ПП ОСОБА_4 податкові зобов'язання не відповідають сумам податкового кредиту позивача, розміри податкових зобов'язань менш, ніж задекларований позивачем податковий кредит. Таке неповне декларування приватним підприємцем податкових зобов'язань по поставкам сільгосппродукції, його вплив на право позивача на податковий кредит слід оцінювати з урахуванням можливої обізнаності позивача щодо таких обставин. Саме по собі невиконання контрагентом платника податків своїх зобов'язань по сплаті податку до бюджету не є достатньою підставою для відмови у праві на податковий кредит. У разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податкова інспекція не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальник був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, мав свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї. Докази, які б підтвердили той факт, що позивач був обізнаний про неповне декларування податків приватним підприємцем, в матеріалах справи відсутні. Постановою Херсонського окружного адміністративного суду № 2а-579/10/2170 від 02.03.2010 припинено підприємницьку діяльність суб'єкта підприємницької діяльності внаслідок не подання податкової звітності більше року. На запит суду, ДПІ у Новотроїцькому районі повідомила, що ПП ОСОБА_4 зареєстрований як платник податків 27.06.07, триває ліквідаційна процедура за рішенням суду, підтвердила надання звітності за період вересень-листопад 2007 року, податкового боргу немає. На час розгляду справи судом, ДПІ у Новотроїцькому районі було відомо про ймовірні порушення під час реєстрації ПП ОСОБА_4, але з судових рішень та відповідей ДПІ у Новотроїцькому районі вбачається, що перевірка діяльності даного підприємця податковою інспекцією не проводилась. Чаплинська МДПІ не обґрунтовує наявність у позивача реальної можливості зясувати всі обставини діяльності постачальника на момент придбання продукції. За таких обставин наведені в акті перевірки обставини діяльності постачальника позивача не можуть бути причинами для відмови в податковому кредиті та валових витратах. Зясовані обставини господарської діяльності позивача не дають підстав вважати, що головною метою позивача було одержання доходу саме за рахунок податкової вигоди, за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність.

Податкові накладні, видані позивачу ПП ОСОБА_4, відповідно до вимог пп.7.2.1 п.7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", видані платником ПДВ, містять всі необхідні реквізити, підписані. Доказів того, що підпис підприємця на податкових накладних та інших документів є підробленим, суду не надано. Тільки наявність пояснення ОСОБА_4, без постановлення обвинувального вироку не є достатньою підставою для позбавлення добросовісного платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо формування такого кредиту. Посилання МДПІ на те, що документи ПП ОСОБА_4 використовувала група осіб з метою прикриття власної незаконної діяльності, не підтверджено належними доказами, тому має характер припущень, а не достовірно встановленим фактом. Відсутні докази завершення кримінальної справи, передачі її до суду та постановлення вироку відносно осіб, які використовували документи даного підприємства. Відповідач не навів причин, за якими пояснення ОСОБА_4 мають перевагу над свідченнями посадових осіб позивача. Суд приймає до уваги, що немає жодного доказу того, що хто-небудь був засуджений за фіктивне підприємництво або інші злочинів сфері оподаткування по вищевказаним угодам, приймаючи до уваги пробіг достатньо значного часу з моменту виявлення злочинів з січня 2009 року.

Також суд погоджується з доводами позивача про частковий пропуск строку, в межах якого податковий орган має право визначати суму податкових зобов'язань, встановленого ст.15 Закону № 2181-ІІІ. Відповідачем пропущений строк давності при визначенні податкового зобов'язання по податку на прибуток за 9 місяців 2007 року та при визначенні податкових зобов'язань по податку на додану вартість за січень-жовтень 2007 року, підстав для недотримання строку, передбачених законом, суд не вбачає.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним рішень.

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що дії позивача при формуванні валових витрат та податкового кредиту за спірний період свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, що позивачем не допущено порушень вимог Законів України "Про оподаткування прибутку підприємств" та "Про податок на додану вартість", у звязку з чим заявлені позивачем позовні вимоги про скасування податкових повідомлень-рішень МДПІ підлягають задоволенню.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови суду.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

постановив:

Позов задовольнити. Скасувати податкові повідомлення-рішення Чаплинської МДПІ від 14.12.2010 № /0 про визначення закритому акціонерному товариству "Чаплинський комбікормовий завод" податкового зобов'язання по податку на прибуток в сумі 385442 грн. та застосування 192721 грн. штрафних санкцій, № /0 про визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 253910 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 126955 грн.

Відшкодувати з Державного бюджету на користь ЗАТ "Чаплинський комбікормовий завод" () сплачений судовий збір в сумі 6 грн. 80 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 27 січня 2012 р.

Суддя Хом'якова В.В.

кат. 8.2.6