Справа № 448/370/15-а, 2а-448/8/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 р. Справа № 876/6826/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Ільчишин Н.В.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Мостиського районного суду Львівської області від 17 квітня 2015 року у справі №448/370/15-а за позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2 (Mohamed Unisa Bah) про примусове видворення за межі території України, -

В С Т А Н О В И В:

14.04.2015р. Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з позовом до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2 (Mohamed Unisa Bah), просив примусово видворити громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_2 (Mohamed Unisa Bah), ІНФОРМАЦІЯ_1 та допустити негайне виконання постанови.

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 17.04.2015р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Мостиського районного суду Львівської області від 17.04.2015р. та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову Мостиського прикордонного загону про видворення за межі України та звільнити апелянта з Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на території України перебуває законно, прибув з метою навчання на підставі одноразової візи, що була чинна з 03.09.2014р. по 03.11.2014р. Апелянту 03.12.2014р. видана посвідка на тимчасове проживання за №ТР 070497, що була чинна на момент затримання прикордонним загоном та дійсна до 15.10.2015р. В Україні апелянт планує здобувати освіту. Вважає, що посадовими особами Мостиського прикордонного загону та судом першої інстанції порушено гарантовані міжнародним та українським законодавством права, затриманий безпідставно та знаходиться у Волинському ПТПІ незаконно.

В судовому засіданні представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив. Враховуючи, що відповідач в апеляційній скарзі не зазначив про бажання взяти участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а судом, враховуючи скорочені строки розгляду апеляційної скарги, повідомлено представника відповідача ОСОБА_5 про судовий розгляд шляхом надсилання тексту повістки телефонограмою на номер мобільного телефону, зазначений в апеляційній скарзі, проте остання в судове засідання не зявилася, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та пояснення представника позивача в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в жовтні 2014 року громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_2 у законний спосіб прибув на територію України 23.10.2014р., з метою навчання у Івано-Франківському національному медичному університеті на підготовчому відділенні факультету для підготовки іноземних громадян.

Відповідно до протоколу про адміністративне затримання від 11.04.2015р. відповідач вчинив спробу незаконного перетину державного кордону України з ОСОБА_4 поза пунктом пропуску в складі групи осіб 11.04.2015р. о 7 год. 03 хв., однак був затриманий прикордонним нарядом ВПС «Смільниця» Мостиського прикордонного загону на відстані 100 метрів від лінії державного кордону в районі 411 прикордонного знаку, що на території Старосамбірського району Львівської області. На момент затримання документів, що посвідчують особу не мав (а.с.2).

12.04.2015р. начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Мостиського прикордонного загону прийнято рішення, яке затверджено начальником Мостиського прикордонного загону, про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_2, 09.09.1988р.н., та зобовязано відповідача покинути територію України у термін до 14.04.2015р., з яким відповідача ознайомлено 14.04.2014р. та розяснено вимоги ст.30 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства», що підтверджується підписами апелянта та перекладача (а.с.8).

Як зазначено у поданих позивачем документах, оскільки відповідач територію України не покинув, у звязку з відсутністю у нього документів, що дають право на перетин Державного кордону України та достатніх коштів, Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950р., ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997р., задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в'їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Згідно з ч. 2 ст.14 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. № 3773-VI (далі Закон №3773-VI) іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Відповідно до положень ст.26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до ч.4 ст.30 Закону №3773- VI іноземці та особи без громадянства перебувають у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, протягом строку, необхідного для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як дванадцять місяців.

Згідно з п. 29 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3), судам слід мати на увазі, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово видворені з території України лише на підставі постанови адміністративного суду. Така постанова приймається судом за зверненням зазначених суб'єктів владних повноважень з позовною заявою про примусове видворення з України іноземця чи особи без громадянства, якщо вони не виконали у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення (частина перша статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Аналіз наведених норм права дає підстав колегії суддів для висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) невиконання прийнятого рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Відповідно до п.1.7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. № 353/271/150 (далі Інструкція №353/271/150) примусове повернення передбачає виїзд іноземця з України за рішенням територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону (стосовно іноземців, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органів СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин про підстави прийняття такого рішення прокурора з оформленням відповідних документів, доведенням до іноземця зобовязання про його добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк та здійсненням подальшого контролю за виконанням іноземцем цього зобовязання.

Пунктом 2.1 Інструкції №353/271/150 встановлено, що рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готується у двох примірниках посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, яких затримано у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) та органу СБУ і затверджується начальником (заступником начальника) відповідного органу або особою, яка виконує його обовязки, за наявності підстав, зазначених у пункті 1.6 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства (додаток 2) протягом 24 годин прокуророві за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 6) (п.2.5 Інструкції №353/271/150).

З наявного в матеріалах справи протоколу про адміністративне затримання вбачається, що 11.04.2015р. о 07 год. 00 хв. надійшла інформація від прикордонного наряду «Прикордонний патруль» про рух 3-ох осіб на напрямку 411 прикордонного знаку 150 м від лінії державного кордону в бік державного кордону. Вказаних осіб, серед яких і відповідач, затримано на напрямку 411 прикордонного знаку 100 м від лінії державного кордону без документів, що посвідчують особу. Протягом 24 годин повідомлено прокурора Мостиського району та 12.04.2015р. - МЗС України (а.с.2).

Відповідачеві забезпечено перекладача, розяснено його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому затриманий виявив бажання захищати себе особисто, відмовився від надання послуг Центром безоплатної вторинної правової допомоги, що підтверджується підписами затриманої особа.

З наявних в матеріалах справи пояснень від 11.04.2015р., відібраних у громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_2, вбачається, що відповідач перетинав державний кордон з метою подальшого виїзду до ФРН для працевлаштування (а.с.5).

12.04.2015р. прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України, яким його зобовязано покинути територію України у термін до 14.04.2014р. та з яким ознайомлено в присутності перекладача.

Затриманого громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_2 поміщено у ПТТ Мостиського прикордонного загону, звідки звільнено 14 квітня 2015 року о 07 год. 00 хв. у звязку з закінченням терміну адміністративного затримання за фактом правопорушення.

Підсумовуючи вказане, колегія суддів приходить до переконання, що позивачем дотримано вимоги законодавства щодо прийняття рішення про примусове повернення. Водночас у позивача були наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідачем таке не могло бути виконано добровільно з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, та не спростовано апелянтом, що родичі відповідача на території України не проживають.

Згідно з Протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 11.04.2015р. під час огляду відповідача виявлено та вилучено для тимчасового зберігання 305 (триста пять) доларів США та мобільний телефон «Samsung» GT-S5570i, які повернено 14.04.2015р. Документів, які б підтверджували особу відповідача та право перебування на території України, при затриманні не виявлено.

Документи, які б давали відповідачу у встановленому законом порядку виконати рішення про примусове повернення на момент ознайомлення з рішенням у нього були відсутні. Доказів того, що офіційні документи є в наявності у відповідача, суду не подано.

Щодо покликання апелянта на наявності у нього посвідки на тимчасове проживання в України, який надає йому право перебувати на території України колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В матеріалах справи наявні копії документів з яких вбачається, що 03.12.2014р. громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_2 (Mohamed Unisa Bah) видано посвідку на тимчасове проживання в Україні №ТР 070497 Тип РТ, дата закінчення строку дії 15.10.2015р., що підтверджується також відміткою в паспорті, яка проставлена відповідно до п.12 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №251 від 28.03.2012р., та пункту 3.8 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки та тимчасове проживання, затвердженої наказом МВС України від 15.07.2013р. №681 (а.с.43).

Вказана посвідка видана у звязку з навчанням у Івано-Франківському національному медичному університеті на підготовчому відділенні факультету для підготовки іноземних громадян.

Відповідно до листа Івано-Франківського національного медичного університету від 14.04.2015р. Bah Mohamed Unisa на зазначену дату являвся слухачем підготовчого відділення факультету підготовки іноземних громадян (а.с.15).

З 17.04.2015р. відповідач відрахований зі складу слухачів за порушення умов договору п.3.2 (недотримання законодавства у сфері нелегальної міграції) на підставі листа Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України Мостиського прикордонного загону від 12.04.2015р. №43/1716, відповідно до Наказу Івано-Франківського національного медичного університету від 17.04.2015р. №190-с (а.с.27).

Відповідно до п.18 ч.1 ст.1 Закону №3773- VI посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно з ч.12 ст.4 Закону №3773- VІ іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Процедуру розгляду заяв для оформлення (обміну) і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства і прийняття за результатом їх розгляду рішень, а також внесення даних до бланків посвідок визначено Тимчасовим порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим Наказ Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013р. № 681 (далі Порядок №681).

Відповідно до п.3.12 та п.3.13 Порядку №681 раніше видана посвідка скасовується територіальним органом чи підрозділом ДМС, який її видав, у випадках, передбачених пунктом 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, яким зокрема передбачено, що посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли уповноваженим органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця та особи без громадянства або їх примусове видворення за межі України.

У разі прийняття рішення про скасування раніше виданої посвідки вона підлягає вилученню та знищенню. При цьому відмітка про видачу посвідки в паспортному документі анулюється (вкладний талон вилучається).

Відповідно до абз.7 п.2.1 Інструкція №353/271/150 у разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні, та проставляється штамп, зразок якого наведено в додатку 3 до цієї Інструкції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником позивача надано пояснення відповідно до яких, оригінали закордонного паспорта та посвідки на тимчасове проживання в Україні не були наявні у відповідача при затриманні та не були наданні в подальшому під час перебування у пункті тимчасового тримання іноземців. Івано-Франківським національним медичним університетом надані копії вказаних документів у відповідь на лист №43/1716 від 12.04.2015р., проте оригінали у навчальному закладі теж відсутні.

Згідно з п.9 Постанови №1 обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України і розподіляється таким чином: позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову; відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

На підставі вказаного, колегія суддів приходить до переконання, що оскільки відповідачем порушено вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, здійснено спробу незаконного перетину державного кордону України з ОСОБА_4, при цьому відсутні документи, які підтверджують його особу та право перебувати на території України, необхідної кількості коштів для виїзду з території України не має, родичі на території України не проживають, а тому позивачем правомірно, з дотриманням положення ст.19 Конституції України, а також Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», винесено рішення про примусове повернення відповідача.

В свою чергу, аналіз матеріалів справи та пояснень представника позивача дають підстави колегії суддів вважати, що з врахуванням приписів ч.1 ст.30 Закону №3773-VI у позивача були обґрунтовані підстави вважати, що відповідач самостійно та добровільно таке рішення не виконає, що давало йому підстави звернення з позовом до суду про видворення відповідача.

Також колегія суддів зауважує, що відомості про подачу відповідачем заяви до компетентних органів про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, останнім суду не зазначені. Обставини, які вказані в статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та в статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що унеможливлюють примусове видворення за межі України, судом не встановлені.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так у справі «Болат (BOLAT) проти Російської Федерації» (скарга № 14139/03) від 05.10.2006р. Європейський суд з прав людини у п.81 вказує, що Договірні сторони наділенні дискреційним правом виносити рішення про вислання іноземця, який знаходиться на території їх держави, але це повноваження повинно здійснюватись таким чином, щоб воно не порушувало прав людини, гарантованих Конвенцією. В п.1 статті 1 Протоколу №7 до Конвенції встановлено в якості основоположної гарантії те, що особу може бути вислано тільки «у випадку прийняття рішення у відповідності з законом». До цього положення не можу бути зроблено винятків. Відповідно до Пояснювальної доповіді до Протоколу №7 до Конвенції «право» знову відсилає до внутрішньодержавного законодавства конкретної держави. Відповідно, рішення повинен приймати компетентний орган державної влади відповідно до положень діючого законодавства і відповідних процесуальних норм (пункт 11 Пояснювальної доповіді до Протоколу №7 до Конвенції). Як наслідок відсутність «рішення прийнятого у відповідності до закону» є sine qua no умовам дотримання вимог статті 1 Протоколу №7 до Конвенції.

Враховуючи норми національного законодавства та правову позицію Європейського суду з прав людини у даній категорії справ, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, щодо правомірності прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення та наявності обґрунтованих підстав для примусового видворення відповідача за межі території України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 160, 183-5, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2 (Mohamed Unisa Bah) залишити без задоволення, а постанову Мостиського районного суду Львівської області від 17 квітня 2015 року у справі №448/370/15-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді Н.В. Ільчишин

ОСОБА_1

Повний текст Ухвали виготовлено 07.07.2015р.