Справа № 545/4550/14-а
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 р. Справа № 545/4550/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Пянової Я.В.

Суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Прокурора Полтавського району Полтавської області на постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 28.11.2014р. по справі № 545/4550/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Завідувача сектором землеустрою та ринку земель Відділу Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області ОСОБА_2

третя особа Щербанівська сільська рада Полтавського району Полтавської області

про скасування відмови у вчиненні дій та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до суду з позовом до Завідувача сектором землеустрою та ринку земель Відділу Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа: Щербанівська сільська рада Полтавського району Полтавської області, в якому просив: скасувати відмову відповідача у наданні переліків обмежень у використанні земельних ділянок, які відводяться у власність, та погодити викопіювання з планово-картографічних матеріалів та проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1, яка знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області; зобовязати Відділ Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області надати перелік обмежень у використанні земельної ділянки, яка відводиться у власність, погодити викопіювання з планово-картографічних матеріалів, а також розглянути і погодити проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1, яка знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області.

Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 28.11.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, Прокурор Полтавського району Полтавської області, враховуючи повноваження, встановлені ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру", подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 02.07.2015 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ №661202 від 31 жовтня 2006 року, ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 4,39га, що знаходиться в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Цільове призначення вказаної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с.9).

Маючи намір змінити цільове призначення власної земельної ділянки, ОСОБА_1 звернулась до проектної організації та замовила виготовлення відповідного проекту землеустрою.

В процесі здійснення своєї діяльності виконавець землевпорядних робіт отримав висновок Відділу містобудування та архітектури Полтавської районної державної адміністрації про відсутність заперечень та можливість розміщення на вказаній території житлових будинків. Також, позивачем було отримано Містобудівне обґрунтування щодо можливості зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва житлових будинків, висновок археологічної служби про відсутність перешкод у зміні цільового призначення земельної ділянки.

Листом №312 від 02 жовтня 2014 року виконавець робіт із землеустрою звернувся до Відділу Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області про надання переліку обмежень у використанні земельних ділянок, які відводяться у власність, та погодити планово-картографічні матеріали, які є підставою для погодження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 та знаходиться в с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області.

Листом-відповіддю №0320/3201-1 від 07 жовтня 2014 року Завідувачем сектором землеустрою та ринку земель відділу Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області ОСОБА_2 відмовлено у наданні зазначених вище переліків та погодження планово-картографічних матеріалів (а.с.6), що унеможливлює подальше погодження проекту, із посиланням на те, що дана земельна ділянка в місцевому фонді по зберіганню технічної документації із землеустрою Відділу є земельною часткою (паєм), згідно проекту поділу земель на земельні частки (паї) в межах розпайованих земель колишнього КСП ім.Т.Г.Шевченка на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Відповідач також посилався на п.15 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України із зазначенням про наявність мораторію на зміну цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, для ведення особистого селянського господарства, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).

Не погодившись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не містить заборони цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення особистого селянського господарства на будівництво багатоквартирних житлових будинків, оскільки власники земельних ділянок мають право на свій розсуд вільно розпоряджатися своєю власністю (земельною ділянкою), в тому числі і змінювати її цільове призначення. Крім того, суд зазначив, що в даному випадку, чинне законодавство не обмежує право власника земельної ділянки на зміну її цільового призначення, оскільки дана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту та наявне містобудівне обґрунтування та інша містобудівна документація.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) закріплено такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В свою чергу, відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Так, згідно зі статтею 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Натомість, загальний правовий режим земель житлової та громадської забудови визначається статтями 31, 32 ЗК України, якими встановлено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для житлової та громадської забудови, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому, абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31 , 33-37 цього Кодексу .

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених Постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення».

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна цільового призначення повинна проводитися виключно у порядку, встановленому законом.

ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства.

Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України).

Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 05.03.2013 у справі № 21-417а12 та від 08.04.2015 у справі 6-32цс15, висновки яких в силу положень ст. 244-2 КАС України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт, що містить відповідну норму права.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що відмова Відділу Держземагентства підлягає скасуванню, виходячи з того, що законодавством не встановлено прямої заборони на здійснення житлового (багатоквартирного) будівництва для власних потреб на земельній ділянці, відведеній для особистого селянського господарства, є помилковим.

Щодо доводів суду першої інстанції про те, що на належну ОСОБА_1 земельну ділянку не поширюється встановлена п. 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України заборона зміни цільового призначення, бо вона набула право власності на неї внаслідок укладання цивільно-правової угоди, а не внаслідок виділу земельного паю, колегія суддів зауважує на таке.

У ч. 1 ст. 81 ЗК України визначені способи набуття громадянами України права власності на земельні ділянки, якими є:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Одночасно, у ч. 9 ст. 79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

У ч. 1 та ч. 2 ст. 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Особливий порядок формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав передбачений Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», який полягає в тому, що земельні ділянки виділяються із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності.

З огляду на викладене, вжите законодавцем у підпункті «б» п. 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України словосполучення «виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства» означає не спосіб набуття права власності на земельну ділянку (ст. 81 ЗК України), а спосіб формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав (ст. 79-1 ЗК України). На користь цього висновку свідчить також те, що мораторій поширюється як на саму земельну частку (пай), так і на сформований з цього паю об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку.

Тобто, якщо земельна ділянка сформована як об'єкт нерухомого майна, внаслідок виділення в натурі земельного паю для ведення особистого селянського господарства, то для неї встановлений мораторій на зміну цільового призначення, а подальша зміна власника такої земельної ділянки не припиняє дію мораторію.

В свою чергу, відповідно до листа-відповіді відділу Держземагентства у Полтавському районі № 0320/3201-1 від 07.10.2014 спірна земельна ділянка сформована як об'єкт нерухомого майна саме внаслідок виділення в натурі земельного паю для ведення особистого селянського господарства.

Окрім того, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 661202 спірна земельна ділянка належить ОСОБА_1 не на підставі цивільно-правової угоди, а на підставі рішення органу державної влади (розпорядження голови Полтавської районної державної адміністрації від 26.09.2006 № 559).

Таким чином, незалежно від способу набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка сформована внаслідок виділення земельного паю, до закінчення дій чи скасування введеного п. 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України мораторію, вона позбавлена права змінювати цільове призначення цієї земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, відповідач, відмовляючи у погодженні викопіювання з планово-картографічних матеріалів на земельну ділянку, яка відводиться в зв'язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки належної позивачу із «земель сільськогосподарського призначення - для ведення особистого селянського господарства» (код згідно КВЦПЗ 01.03) на «землі житлової забудови - для іншої житлової забудови (код згідно КВЦПЗ 02.07)» діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому рішення суду в цій частині також є необґрунтованим і незаконним.

Також, колегія суддів зауважує, що ані в листі виконавця робіт із землеустрою № 312 від 02.10.2014, ані в листі-відповіді відділу Держземагентства у Полтавському районі мова про погодження або відмову в погодженні проекту землеустрою не йде. Внаслідок чого, підстав для прийняття будь-якого рішення суду в цій частині взагалі не було, адже спірні правовідносини щодо відмови в погодженні проекту землеустрою взагалі відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на таке.

Відповідно до ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, проводиться сільською, селищною, міською радою.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 нього Кодексу.

В свою чергу, ст. 186-1 ЗК України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Відповідно до п. 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 № 445, центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності є Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України).

Згідно з п. 1 Положення про Управління (Відділ) Держземагентства у районі (далі - Положення), затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 10.05.2012 № 258 (чинного на момент прийняття 28.11.2014 р. судом першої інстанції рішення) територіальними органами Державного агентства земельних ресурсів України є Управління (Відділ) Держземагентства у районі.

Відповідно до п. 4 Положення до повноважень Управління (Відділ), поміж іншого, належить погодження документації із землеустрою.

Згідно з пунктів 1, 2 Положення Управління (Відділ) підпорядковане Держгеокадастру та відповідно Головному управлінню Держгеокадастру в області. Управління (Відділ) у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, Указами Президента України та Постановами Верховної ОСОБА_3 України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету ОСОБА_3 України, іншими актами законодавства, наказами Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерства аграрної політики та продовольства України, дорученнями Віце-прем'єр-міністра України - ОСОБА_3 регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, його першого заступника та заступників, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, наказами Головного управління Держгеокадастру в області, а також цим Положенням.

Відповідно до ч. 7 ст. 186-1 ЗК України кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

Невідповідність положень проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є підставою для відмови у погодженні вказаного проекту землеустрою (п. 6 ст. 186-1 ЗК України).

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (п. 5 ст. 186-1 ЗК України).

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч.1,2 ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про: визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З вищевикладених законодавчих норм вбачається, що погодження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, згідно вимог ЗК України та Положення, здійснюється шляхом прийняття відповідним Управлінням (Відділом) Держземагентства України відповідного рішення (висновку про його погодження або про відмову в такому погодженні).

При цьому, згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_3 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_3 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення ч.2 ст. 162 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Таким чином, з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

З огляду на викладене, задоволення судом першої інстанції позовних вимог щодо зобов'язання відділу Держземагентства у Полтавському районі надати перелік обмежень у використанні земельної ділянки, яка відводиться у власність, погодити викопіювання з планово-картографічних матеріалів, а також погодити проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1, не відповідає вимогам ч. 1 ст. 159 КАС України та є таким, що прийнято з перевищенням наданих ст. 162 КАС України повноважень.

Окрім цього, суд зобов'язав Відділ Держземагентства у Полтавському районі розглянути і погодити вищевказаний проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки при тому, що спірні правовідносини щодо погодження проекту землеустрою між ОСОБА_1 та Відділом Держземагентства взагалі не виникали.

Так, в листі ПП «Краєвиди Полтавщини» (виконавця робіт із землеустрою) та листі-відповіді відділу Держземагентства мова про погодження спірного проекту землеустрою взагалі не йдеться.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, в звязку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, а тому дана постанова підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Прокурора Полтавського району Полтавської області задовольнити.

Постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 28.11.2014р. по справі № 545/4550/14-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст постанови виготовлений 07.07.2015 р.