Справа № 2а- 3375/11/0970
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 р. Справа № 9104/2780/12

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Аграрний науково-дослідний інститут АНДІ на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.11.2011 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Аграрний науково-дослідний інститут АНДІ до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про зобовязання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИЛА :

ТзОВ Аграрний науково-дослідний інститут АНДІ 19.10.2011року звернувся в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про зобовязання до вчинення дій щодо відображення у картці особового рахунку сплати платежів.

Заявлені позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач в порушення вимог частини 5 і 9 статті 20 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, підпункту 16.4.1. пункту 16.4, підпункту 16.5.1. пункту 16.5 статті 16, підпункту 17.1.7. пункту 17.1 статті 17 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетними та державними цільовими фондами, частини 3 статті 9, частини 2 статті 12 Закону України Про систему оподаткування, пункту 22.4. статті 22 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, протиправно відмовив у зарахуванні і відображенні у картці особового рахунку сплати позивачем страхового внеску за березень 2009 року на загальну суму 22643,97 грн. Зокрема, позивач 16.04.2009 року подав до Івано-Франківської філії відкритого акціонерного товариства Селянський комерційний банк Дністер платіжні доручення за №№5, 9, 16 на загальну суму 22643,97 грн. із призначенням платежу внески з зарплати за березень 2009 року, отримувачем по яких зазначено управління Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі Івано-Франківської області. Вказані платіжні доручення філією банку прийняті до виконання, проведено відповідне списання зазначених коштів із рахунків позивача, однак у звязку із введенням у відкритому акціонерному товаристві Селянський комерційний банк Дністер тимчасової адміністрації переказ коштів на рахунки відповідача банківська установа не завершила. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.08.2009 року зобовязано ВАТ Селянський комерційний банк Дністер завершити переказ платежів позивача за вказаними платіжними дорученнями. В розумінні вимог частини 9 статті 20 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування та пункту 22.4. статті 22 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні позивач вважає, що виконав свій обовязок щодо сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України за березень 2009 року на загальну суму 22643,97 грн. у момент ініціювання переказу та прийняття банківською установою відповідних платіжних доручень на переказ коштів із рахунків позивача. Вважає, що невиконання свого публічного обовязку зі сторони банківської установи по переказу таких коштів на казначейські рахунки відповідача, звільняє відповідача від повторного виконання ним власного обовязку щодо сплати тих же страхових внесків до Пенсійного фонду України. Із вказаного приводу позивач у вересні 2011 року звернувся до відповідача із вимогою здійснити відображення у картці особового рахунку позивача сплачених внесків, однак, таке зарахування, на думку позивача, відповідач безпідставно не здійснив.

Оскаржуваною постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.11.2011 року в задоволенні позовної заяви - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що відповідно до вимог статті 16 Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетними та державними цільовими фондами та частини 10 статті 106 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування банк несе відповідальність за порушення порядку своєчасного внесення податку, збору (обовязкового платежу) до бюджету та державного цільового фонду. При цьому платник податків, зборів (обовязкових платежів) звільняється від відповідальності за несвоєчасне або не повне зарахування таких платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції. Днем подання до установ банків платіжного доручення за всіма видами податкових платежів вважається день його реєстрації у цих установах. Зазначив, що незалежно від факту зарахування збору до державного бюджету, він вважається сплаченим платником, і останній не може нести відповідальність за не зарахування коштів на рахунок пенсійного фонду з вини банківської установи. Обовязок відповідача здійснити відповідне зарахування коштів представник позивача обґрунтував частиною 9 статті 20 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування та Порядком ведення органами Пенсійного фонду України обліку надходження сум єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та інших платежів.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності , колегія суддів приходить до переконання , що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того , що відповідно до положень частини 10 статті 106 вказаного Закону виконавчі органи Пенсійного фонду застосовують до банків фінансові санкції за несвоєчасне перерахування або несвоєчасне зарахування на банківські рахунки органів Пенсійного фонду та накопичувального фонду сум страхових внесків, фінансових санкцій, зазначених у частині дев'ятій цієї статті, сум інвестиційного доходу, одержаного від інвестування коштів Накопичувального фонду, за несвоєчасне перерахування за платіжними документами виконавчих органів Пенсійного фонду та несвоєчасне зарахування на банківські рахунки сум коштів Пенсійного фонду та Накопичувального фонду, які використовуються на цілі, передбачені цим Законом, нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка зазначених сум, розрахована за кожний день прострочення їх перерахування (зарахування) та накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не зарахованих (не перерахованих) сум.

З вказаного вбачається, що територіальні органи Пенсійного фонду України вправі застосовують до банків лише фінансові санкції за несвоєчасне перерахування або несвоєчасне зарахування на банківські рахунки органів Пенсійного фонду сум страхових внесків. Тобто за умови несвоєчасного перерахування або несвоєчасне зарахування сплачених внесків, які все таки ж зараховуються на рахунки Пенсійного фонду України. Право щодо стягнення із банківських установ страхових внесків, які із вини банківської установи платника, не були списані із його рахунків взагалі, у територіальних органів Пенсійного фонду України відсутнє.

За таких обставин суд прийшов до переконливого висновку про те, що в управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську відсутнє право на відображення у картці особового рахунку позивача сплати ТзОВ Аграрний науково-дослідний інститут АНДІ платежів за платіжними дорученнями за №№5, 9, 16 від 16.04.2009 року на загальну суму 22643,97 грн.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про безпідставність висновків, викладених відповідачем у листі-відповіді від 27.09.2011 року на звернення позивача від 19.09.2011 року. Обставини щодо перебування на час спірних відносин особової справи страховика (позивача) в іншому територіальному органі Пенсійного фонду України - управлінні Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі Івано-Франківської області, - не є тими причинами, які можуть слугувати підставою для відмови у вчиненні дій, про необхідність здійснення яких у своїй заяві від 19.09.2011 року зазначав позивач. Однак, за умови відсутності у відповідача права на зарахування коштів як внесків до Пенсійного фонду України, із підстав встановлених судом вище, така відмова відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Судом встановлено, що ТзОВ АНДІ на час спірних відносин у 2009 році був платником страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Позивач 16.04.2009 року подав до Івано-Франківської філії відкритого акціонерного товариства Селянський комерційний банк Дністер платіжні доручення за №№5, 9, 16 на суми 1250,18 грн., 13393,79 грн. та 8000,00 грн. відповідно із призначенням платежу внески з зарплати за березень 2009 року, отримувачем по яких зазначено управління Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі Івано-Франківської області . Вказані платіжні доручення 17.04.2009 року прийняті філією банку до виконання, про що вчинено відповідний відтиск штампу банківської установи. У звязку із введенням у квітні 2009 року у відкритому акціонерному товаристві Селянський комерційний банк Дністер тимчасової адміністрації переказ коштів на рахунки управління Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі Івано-Франківської області банківська установа не завершила.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.08.2009 року по справі №22/88, яке 14.09.2009 року набрало законної сили , зобовязано відкрите акціонерне товариство Селянський комерційний банк Дністер в особі Івано-Франківської філії завершити переказ платежів товариства з обмеженою відповідальністю Аграрний науково-дослідний інститут АНДІ згідно платіжних доручень за №№5, 9, 16 на загальну суму 22643,97 грн. на поточний рахунок Тисменицького відділення Пенсійного фонду України .

З метою примусового виконання вказаного рішення Господарським судом Івано-Франківської області 14.09.2009 року видано наказ . В подальшому позивач 19.09.2011 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, якому у 2010 році передано особову справу платника страхових внесків позивача, із заявою №15/09 про зарахування сплати коштів на загальну суму 22643,97 грн. і відповідного відображення їх у картці особового рахунку як страхових внесків за березень 2009 року .

На звернення позивача за №15/09 відповідач надав відповідь від 27.09.2011 року про неможливість зарахування сплачених коштів 16.04.2009 року у звязку із тим, особова справа позивача як платника страхових внесків передана від управління Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі Івано-Франківської області до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську 28.04.2010 року, а відповідна сплата коштів здійснена до моменту такої передачі відповідачу .

До спірних правовідносин з приводу сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України підлягає застосування Закон України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до преамбули Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування цей Закон визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до приписів пункту 4 частини 2 статті 5 та частини 4 статті 18 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування(чинного на час дії спірних відносин, подачі платіжних документі до банківської установи) виключно цим Законом визначаються порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Системний аналіз вказаних норм Закону вказує на те, що спірні відносини між позивачем і відповідачем, як між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування , на час їх дії , були врегульовані Законом України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом , або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Частиною 4 і 5 статті 20 Законом України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування визначено, що сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків.

За змістом пункту 1 частини 9 статті 20 коментованого Закону днем сплати страхових внесків вважається у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду або у випадках, передбачених цим Законом, на рахунок Накопичувального фонду - день списання установою банку, установою Державного казначейства України суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду.

Таким чином, визначальною умовою для встановлення сплати страхувальником платежів до Пенсійного фонду України і відповідного виконання ним власного обовязку, визначеного статтею 20 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, є факт списання установою банку коштів із рахунків страховика при проведенні платежу у безготівковій формі.

Як встановлено у судовому засіданні рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.08.2009 року зобовязано відкрите акціонерне товариство Селянський комерційний банк Дністер завершити переказ платежів позивача згідно платіжних доручень за №№5, 9, 16 від 16.04.2009 року на загальну суму 22643,97 грн. на поточний рахунок Тисменицького відділення Пенсійного фонду України.

Із описової частини наявного у матеріалах справи вказаного рішення по справі №22/88, яке 14.09.2009 року набрало законної сили, судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 16.04.2009 року №229 у відкритому акціонерному товаристві Селянський комерційний банк Дністер була призначена тимчасова адміністрація строком на один рік (до 16.04.2010 року) і з метою створення сприятливих умов для відновлення фінансового стану банку уведений мораторій на задоволення вимог кредиторів строком на шість місяців з 17.04.2009 року до 16.10.2009 року. Як випливає із змісту наказу тимчасового адміністратора банку №79-ТА від 20.05.2009 року «Щодо повернення на поточні рахунки коштів невиконаних платежів клієнтів, що обліковуються на рахунку 3739», кошти по платіжних документах клієнтів невиконаних банком були повернуті на рахунки клієнтів і здійснено їх блокування до закінчення мораторію або відновлення платоспроможності банку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

А тому, вказані вище обставини щодо платежів позивача, встановлені господарським судом, не підлягають доказуванні при вирішенні даної справи.

Таким чином, судовим рішенням від 28.08.2009 року встановлено обставини про те, що кошти позивача по його платіжних дорученнях за №№5, 9, 16 від 16.04.2009 року на загальну суму 22643,97 грн., які в свою чергу невиконані банком, були повернуті на рахунки товариства з обмеженою відповідальністю Аграрний науково-дослідний інститут.

В судовому засіданні представник позивача не надав суд будь-яких доказів повторної подачі платіжних документів до банківської установи для проведення тих же платежів, доказів списання коштів в сумі 22643,97 грн. із рахунків позивача за платіжними документами із зазначенням отримувача управління Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі Івано-Франківської області після розблокування рахунків товариства з обмеженою відповідальністю Аграрний науково-дослідний інститут АНДІ по закінченню мораторію або відновлення платоспроможності банку.

Більше того, судом встановлено, що згідно постанови Правління Національного банку України від 13.03.2010 року за №128 Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації відкритого акціонерного товариства Селянський комерційний банк Дністер з 15.03.2010 року була відкликана банківська ліцензія та почався процес ліквідації зазначеного банку і призначено ліквідатора.

Таким чином, судом не встановлено факту списання філією відкритого акціонерного товариства Селянський комерційний банк Дністер платежів позивача за платіжними дорученнями за №№ 5, 9, 16 від 16.04.2009 року на загальну суму 22643,97 грн. з банківського рахунку позивача (НОМЕР_1), в тому числі факту їх часткового чи не своєчасного зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду.

Суд вважає за необхідним зазначити про безпідставне обґрунтування позивачем виконання свого обовязку по сплаті страхових внесків в результаті невірне трактування ним положень пункту 22.4 статті 22 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, відповідно до вимог якого при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

В даному випаду прийняття банком платіжного документа до виконання дійсно є фактом ініціювання такого переказу, однак ні як не завершення самого переказу кошті на рахунки отримувача, зазначеного у платіжному документі.

В силу коментованих вище норм Закону, процес перерахування кошті у безготівковій формі складається з ініціювання власником коштів їх переказу із свого рахунку, шляхом подачі відповідного платіжного доручення платником (дії платника, обєктивні обставини), прийняття такого платіжного доручення банківською установою, шляхом проставлення відмітки уповноваженої особи банку на платіжному документів (дії платника і банківської установи, обєктивні і субєктивні обставини), подальшого списання банком коштів із рахунків платника (дії банку, субєктивні обставини) та як окрема дія зарахування таких коштів банком чи іншою фінансовою установою, у яких відкриті рахунки одержувача коштів (дії іншого банку, субєктивні обставини). У даних відносинах участь беруть чотири субєкти: платник; банк, який обслуговує рахунки платника; одержувач коштів; банк чи інша фінансова установа, яка обслуговує рахунки одержувача коштів.

За умови неналежного виконання своїх обовязків банком, який обслуговує рахунки платника, у випадку не списання ним коштів, не можна дійти висновку про одержання таких коштів одержувачем чи банком (іншою фінансовою установою), яка обслуговує рахунки такого одержувача коштів. Оскільки сам переказ коштів є багатоскладовою процедурою, саме ініціювання платником переказу і прийняття банком платіжного доручення, без списання із вини банку коштів з рахунків платника на цілі, вказані ним у дорученнях, не вважається виконанням платником своїх обовязків перед одержувачем коштів, не перерахування яких сталося не з вини такого одержувача.

В даному випаду за позивачем зберігається право вимоги перед банківською установою, яка неналежним чином виконала свої зобовязання перед власником рахунку, обслуговування якого такий банк здійснює для позивача згідно господарського договору.

Суд також відхиляє доводи представника позивача, що в силу вимог частини 10 статті 106 Законом України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування банки несуть повну відповідальність перед Пенсійним фондом України за не зарахування сплачених страхових внесків на рахунки фонду, в тому числі і щодо права територіальних органів Пенсійним фондом України стягувати із банківських установ не перерахованих платежів.

Відповідно до положень частини 10 статті 106 вказаного Закону виконавчі органи Пенсійного фонду застосовують до банків фінансові санкції за несвоєчасне перерахування або несвоєчасне зарахування на банківські рахунки органів Пенсійного фонду та Накопичувального фонду сум страхових внесків, фінансових санкцій, зазначених у частині дев'ятій цієї статті, сум інвестиційного доходу, одержаного від інвестування коштів Накопичувального фонду, за несвоєчасне перерахування за платіжними документами виконавчих органів Пенсійного фонду та несвоєчасне зарахування на банківські рахунки сум коштів Пенсійного фонду та Накопичувального фонду, які використовуються на цілі, передбачені цим Законом, нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка зазначених сум, розрахована за кожний день прострочення їх перерахування (зарахування) та накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не зарахованих (не перерахованих) сум.

З вказаного вбачається, що територіальні органи Пенсійного фонду України вправі застосовують до банків лише фінансові санкції за несвоєчасне перерахування або несвоєчасне зарахування на банківські рахунки органів Пенсійного фонду сум страхових внесків. Тобто за умови несвоєчасного перерахування або несвоєчасне зарахування сплачених внесків, які все таки ж зараховуються на рахунки Пенсійного фонду України. Право щодо стягнення із банківських установ страхових внесків, які із вини банківської установи платника, не були списані із його рахунків взагалі, у територіальних органів Пенсійного фонду України відсутнє.

За таких обставин суд прийшов до переконливого висновку про те, що в управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську відсутнє право на відображення у картці особового рахунку позивача сплати товариством з обмеженою відповідальністю Аграрний науково-дослідний інститут АНДІ платежів за платіжними дорученнями за №№5, 9, 16 від 16.04.2009 року на загальну суму 22643,97 грн.

Крім того колегія зазначає, що включення суб'єктом владних повноважень щодо відображення у картці особового рахунку сплати платежів не створює жодних перешкод для діяльності платника страхових внесків.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Аграрний науково-дослідний інститут АНДІ залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.11.2011 року у справі № 2а-3375/11/0970 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

ОСОБА_1