Справа № 813/2575/15
Суддя: Лейко-Журомська Майя Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року № 813/2575/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лейко-Журомської М.В.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» про стягнення заборгованості в сумі 245 292,85 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до положень статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для відповідача встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості 30 осіб, що підтверджується відомостями поданого Товариством звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік. Оскільки у звітному 2014 році відповідачем не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 10 осіб, відповідач відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зобов'язаний сплатити на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції за незабезпечення встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у сумі 244 977,60 грн. та пеню за несвоєчасну сплату таких санкцій в сумі 315,25 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач позов заперечив. У поданих запереченнях зазначено, що Товариством створено передбачену нормативом кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, виконано вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо звітування про наявність вакантних місць органам державної служби зайнятості та вжито заходів щодо працевлаштування інвалідів. Вказано, що факт створення робочих місць для працевлаштування встановлено постановою Господарського суду Львівської області від 11.12.2007 року, тому такі обставини в порядку статті 72 КАС України не підлягають доказуванню. Зазначено, що невиконання нормативу для працевлаштування інвалідів на створених Товариством для інвалідів робочих місцях було зумовлено недостатньою кількістю скерованих державною службою зайнятості осіб з обмеженою працездатністю, а також відмовою таких осіб від працевлаштування на підприємстві. Тому наявні підстави для висновку про відсутність вини відповідача, як обов'язкового елементу правопорушення, за яке застосовуються адміністративно-господарські санкції у даному випадку.

Представник відповідача подані заперечення підтримав. Додатково вказав, що Верховним Судом України у своїх рішеннях неодноразово висловлювалась позиція про те, що обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. А в разі вжиття підприємством усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць, на нього не може бути покладено відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування. Також зазначив, що протягом 2010-2014 років суди за наслідком розгляду позовів Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені дійшли висновків, що вчинені Товариством дії щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів свідчать про відсутність підстав для застосування адміністративно-господарських санкції за порушення нормативу щодо працевлаштування інвалідів. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

Статтею 43 Конституції України встановлено право кожного на працю, котре включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Виконання та реалізація зазначеної конституційної норми забезпечується законами України, підзаконними актами та актами ненормативного характеру, які встановлюють механізм реалізації права на працю.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» №2961-IV від 06.10.2005 року передбачено, що робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-XII від 21.03.1991 року з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно з частиною 3 статті 18 цього Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1-3 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно з частиною 5 статті 19 цього Закону виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом.

З матеріалів справи судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» подало до Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік. Відповідно до вказаного звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача у 2014 році становила 743 осіб, з них середньооблікова чисельність фактично працюючих інвалідів 20 осіб. Норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році для відповідача становив 30 осіб. Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

З урахуванням наведеного вище, Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів застосовано до відповідача адміністративно-господарські санкції у розмірі 244 977,60 грн. Оскільки, останнім днем сплати адміністративно-господарських санкцій є 15.04.2015 року, то позивачем застосовано пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій за період з 16.04.2015 року по 28.04.2015 року (13 днів) в сумі 315,25 грн.

Проте суд вважає, що у Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відсутні підстави для застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» вказаних адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу щодо працевлаштування інвалідів виходячи з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, для застосування адміністративно-господарських санкцій, визначених статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», в діях (бездіяльності) суб'єкта господарювання має бути склад господарського правопорушення, у тому числі протиправність дій (бездіяльності), шкідливі наслідки, вина та причинно-наслідковий зв'язок між протиправною дією (бездіяльністю) та спричиненими шкідливими наслідками.

Відповідно до позиції Верховного Суду України (Постанови № 21-60а11 від 20.06.2011 року; № 21-105а12 від 26.06.2012 року; № 21-95а13 від 02.04.2013 року) обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, за умови, що підприємство вжило усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. При цьому такими заходами є подання підприємством до центру зайнятості звітів по формі 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, тобто факт повідомлення компетентного державного органу про виділення робочих місць для працевлаштування інвалідів. За умови, що відповідний орган Фонду соціального захисту інвалідів не направляв інвалідів на підприємство для працевлаштування, підприємство не відмовляло у працевлаштуванні інвалідам за направленням центру зайнятості, відсутній факт вчинення правопорушення, за яке передбачено стягнення адміністративно-господарських санкцій.

З матеріалів справи встановлено, що на виконання статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» ВАТ «Львівське АТП-14631» (правонаступником якого є ТзОВ «Львівське АТП-14631») в 2005 році згідно з наказом № 110 від 27.12.2005 року для працевлаштування інвалідів на підприємстві, за рахунок власних коштів, додатково створило 13 робочих місць (в тому числі водіїв - 10 місць, слюсарів по ремонту автомобілів - 3 місця).

Дана обставина підтверджується постановою Господарського суду Львівської області від 11.12.2007 року у справі № 10/272А за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ВАТ «Львівське АТП-14631» про стягнення 60753,04 грн. адміністративно-господарських санкцій та пені, з урахуванням чого відповідно до частини 1 статті 72 КАС України не доказується, оскільки вищезазначене судове рішення набрало законної сили.

Крім того у Колективному договорі Товариства на 2012 2015 роки, Товариство прийняло на себе обовязок у випадках передбачених законодавством, організувати навчання, перекваліфікацію, працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та створити пільгові умови праці, та надати інвалідам І та ІІ груп щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів, а інвалідам ІІІ групи 26 календарних днів.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» протягом 2014 року до Львівського міського центру зайнятості в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70, якою затверджено «Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування», щомісяця подавались звіти форми № 3-ПН, якими Товариство інформувало Львівський міський центр зайнятості про наявність вільних вакансій для працевлаштування інвалідів, в кількості 13 осіб за посадами водій автотранспортних засобів з виконанням робіт по професії контролера-касира та слюсар з ремонту автомобілів .

Упродовж 2014 року в рахунок створених робочих місць для працевлаштування інвалідів Львівським міським центром зайнятості було скеровано чотири особи з числа осіб, які зареєстровані в центрі зайнятості, та відносяться до осіб з обмеженою працездатністю, що підтверджується листом Львівського міського центру зайнятості №13/146 від 15.01.2015 року. Однак, скеровані особи від працевлаштування на підприємстві відмовились та подали до Товариства відповідні заяви.

Вказані обставини свідчать, що Товариство зобов'язання щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, передбачені статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» , та забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством, надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, і звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України в 2014 році виконало в повному обсязі, що свідчить про вжиття відповідачем усіх заходів для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу робочих місць.

Оскільки відповідач вжив заходів, спрямованих на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання, то на нього не може покладатись відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для їх працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Згідно з правовою позицією, викладеною у рішеннях Верховного Суду України у подібних правовідносинах, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Протягом 2010-2014 років адміністративні суди за наслідком розгляду позовів Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені вказували на той факт, що вчинені Товариством дії щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів свідчать про відсутність підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу щодо працевлаштування інвалідів, а також вказували на позицію Верховного Суду України щодо застосування адміністративно-господарських санкцій у вказаних правовідносинах, яка є обовязковою й для Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Таким чином, оскільки роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то застосування адміністративно-господарських санкцій до нього за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів є незаконним.

Враховуючи те, що підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій немає, то відсутні підстави і для стягнення з відповідача пені за порушення строків сплати таких санкцій.

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд відповідно до статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів не доведено правомірність застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, а отже не доведено правомірність заявлених вимог.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Відповідно до статті 94 КАС України судові витрати з сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати з сторін не стягуються.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 06 липня 2015 року.

Суддя Лейко-Журомська М.В.