Справа № 820/20019/14
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 р. Справа № 820/20019/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Водолажської Н.С.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

представник позивача - ОСОБА_1

представник відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2015р. по справі № 820/20019/14

за позовом ОСОБА_3

до Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області , Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області №355 о/с від 02 вересня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ; зобов'язати Головне управління МВС України в Харківській області поновити старшого сержанта міліції ОСОБА_3 на посаді інспектора патрульної служби взводу №2 роти №8 полку патрульної служби Харківською міського управління ГУМВС України в Харківській області з дати звільнення; зобов'язати Харківське міське управління ГУМВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу період з 02.09.2014 року по день поновлення на посаді (виходячи з середньоденної заробітної плати 6,28 грн.) з утриманням обов'язкових платежів та зборів; допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді інспектора патрульної служби взводу №2 роти №8 полку патрульної служби Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області та стягнення з Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області на користь ОСОБА_3 суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 10 вересня 2007 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ. 07 травня 2014 року позивачем було складено рапорт про звільнення, який було розглянуто кадровою комісією Головного управління МВС в Харківській області лише 02 вересня 2014 року та винесено відповідний Наказ №355/ос від того ж числа про звільнення у запас Збройних сил за ст.63 п. «Ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, з яким позивач фактично ознайомився та отримав трудову книжку лише 16 жовтня 2014 року, після виходу з лікарняного. Таким чином позивач вважає винесений відносно нього Наказ 355 о/с від 02.09.2014 року неправомірним, прийнятим із порушенням норм трудового та адміністративного законодавства, які регулюють порядок звільнення з ОВС.

Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що звільнення позивача було здійснено відповідно до чинного законодавства України, оскільки відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 114 від 29.07.91 року, де в п. 68 встановлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою, таким чином видання наказу про звільнення 02.09.2014 року ніяким чином не порушує права позивача.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2015 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року № 114, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, наполягаючи на законності та обгрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судове засідання представник відповідача, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за відсутності представника відповідача, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив службу в ОВС з 10.10.2007 по 02.09.2014. Перед звільненням з ОВС займав посаду інспектора патрульної служби взводу №2 роти №8 ППС ХМУ ГУМВС України в Харківській області, мав спеціальне звання - старший сержант міліції.

07.05.2014 позивачем на ім'я начальника ГУМВС України в Харківській області був поданий рапорт про звільнення з ОВС за власним бажанням.

Рапорту про відкликання вище зазначеного рапорту про звільнення за власним бажанням, позивач як до дати звільнення так і після отримання спірного наказу не подавав.

Рапорт ОСОБА_3 був задоволений шляхом видання наказу ГУМВС України в Харківській області від 02.09.2014 № 355 о/с, яким, позивача звільнено в запас Збройних сил за ст. 63 п. «Ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

В період з 26.08.2014 року до 11.10.014 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні в спеціалізованому відомчому медичному закладі - Госпіталі ГУ МВС України в Харківській області, що підтверджується копіями довідок про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ

16.10.2014 позивач отримав витяг із наказу про звільнення від 02.09.2014 № 355 о/с, трудову книжку, військовий квиток та довідку для постановки на військовий облік про що склав розписку.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що факт видання наказу про звільнення позивача під час його перебування на лікарняному не порушує його права, оскільки звільнення було здійснено на підставі його власного бажання. Крім того, в рапорті позивач вказав, що просить звільнення проводити без його участі. Рапорту про відкликання вище зазначеного рапорту про звільнення за власним бажанням, позивач як до дати звільнення так і після отримання спірного наказу не подавав.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Розділом VII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липня 1991 року №114 (далі за текстом - Положення) передбачені підстави та порядок звільнення зі служби з органів внутрішніх справ.

Так, статтею 63 п. «ж» Положення визначено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Відповідно до п.68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу ВС про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Отже, граничним терміном для звільнення за власним бажанням працівника ОВС, тобто максимальним періодом часу, протягом якого має бути виданий відповідний наказ, слід вважати період з моменту подачі рапорту про звільнення, до моменту спливу тримісячного строку з дня подачі такого рапорту.

Таким чином, відповідно до п.68 Положення, днем звільнення позивача з органів внутрішніх справ мав бути день, наступний після спливу трьох місяців з дня подання рапорту про звільнення. В іншому випадку написаний позивачем рапорт втрачає свою силу.

Як свідчать матеріали справи, 07 травня 2014 року позивачем було подано відповідний рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ.

Рапорт ОСОБА_3 був задоволений шляхом видання наказу ГУМВС України в Харківській області від 02.09.2014 № 355 о/с, яким, позивача звільнено в запас Збройних сил за ст. 63 п. «Ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Отже, виходячи з норм спеціального законодавства, що регулює порядок проходження служби працівниками ОВС, відповідач мав право звільнити позивача не пізніше 08 серпня 2014 року після спливу трьохмісячного терміну з дня подачі рапорту, а тому звільнення позивача у довший термін є протиправним.

На це вказує також і правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 29.05.2012 року в адміністративній справі №21-122а12, відповідно до якої вимоги п.68 Положення встановлюють лише граничний термін видання наказу про звільнення, а не обов'язковий строк перебування особи, яка виявила бажання звільнитися, в органах внутрішніх справ перед звільненням. Окрім того, звільнення працівника ОВС у коротший строк можливе за умови погодження дати звільнення із таким працівником.

Відповідно до п. 24 зазначеного Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків.

Крім того, як свідчать матеріали справи, у своєму позові позивач просив суд про субсидіарне застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства, а саме положень статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), якими врегульовано процедуру звільнення за власним бажанням.

Так, відповідно до ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Колегія суддів зазначає, що оскільки Положенням про проходження служби подібна ситуація не врегульована, то застосування норм трудового законодавства субсидіарно із нормами спеціального законодавства є можливим.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо можливості застосування норм КЗпП України до спірних правовідносин, зробив неправомірний висновок про неможливість використання норм трудового законодавства до правовідносин, пов'язаних із проходженням публічної служби, врегульованих спеціальним законодавством, спираючись на правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 05 березня 2012 року в цивільній справі № 6-96цс11, з огляду на наступне.

Проаналізувавши вищевказану постанову Верховного Суду України, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що застосування висловленої в ній правової позиції є неможливим в рамках розглянутої адміністративної справи, оскільки у цій постанові взагалі не розглядається питання, пов'язані з вирішенням трудового спору і використанням спеціального законодавства, а вирішується питання про особливості відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає хибним посилання суду першої інстанції на позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 05 березня 2012 року в цивільній справі № 6-96цс11 як на підставу відмови у застосуванні норм КЗпП України до спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів вважає хибним висновок суду першої інстанції про те, що позивач повинен був звернутися із рапортом про відкликання свого рапорту про звільнення у випадку, якщо б він передумав звільнятися з органів внутрішніх справ, оскільки чинним законодавством України не передбачено подібного порядку чи процедури та встановлено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи, то власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою.

В судовому засіданні встановлено, що позивач після спливу трьохмісячного строку після подання рапорту про звільнення, продовжив працювати на займаній посаді до 16.10.2014 року - дата фактичного ознайомлення із винесеним відносно нього наказом, носити табельну зброю та службове посвідчення, відповідач нараховував позивачу заробітну плату, а отже відповідач не вправі був звільнити позивача за поданим раніше рапортом.

У своєму рішенні суд першої інстанції вважає безпідставним застосування до спірних відносин, що виникли між позивачем і відповідачем, за аналогією закону Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, а саме положень ст. 18 щодо неможливості звільнення з органів внутрішніх справ осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні та знаходяться на лікарняному до моменту виходу такої особи з лікарняного. Дане твердження суд вмотивовує тим, що порядок звільнення осіб рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ за власним бажанням чітко визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, яке не містить положення, яким роботодавцю забороняється звільняти за власним бажанням особу яка на час винесення наказу знаходиться на лікарняному, а тому застосування аналогії закону є неможливим.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції необґрунтованим, оскільки Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ питання порядку звільнення працівників ОВС у разі їх знаходження на лікарняному не врегульоване, а тому є всі підстави для застосування ч.7 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України), відповідно до якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогію закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Зважаючи на те, що Дисциплінарний статут регулює подібні правовідносини у тій самій сфері (проходження публічної служби в ОВС), а Положенням про проходження служби відповідне питання не врегульоване взагалі, є всі правові підстави для застосування принципу аналогії закону, однак, судом першої інстанції було відмовлено в застосуванні положень ч.7 ст.9 КАС України, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови були порушені норми чинного матеріального та процесуального права, і як наслідок апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2015 року по справі № 820/20019/14 скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2015р. по справі № 820/20019/14 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області №355 о/с від 02 вересня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ.

Зобов'язати Головне управління МВС України в Харківській області поновити старшого сержанта міліції ОСОБА_3 на посаді інспектора патрульної служби взводу №2 роти №8 полку патрульної служби Харківською міського управління ГУМВС України в Харківській області з дати звільнення.

Зобов'язати Харківське міське управління ГУМВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.09.2014 року по день поновлення на посаді з утриманням обов'язкових платежів та зборів.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді інспектора патрульної служби взводу №2 роти №8 полку патрульної служби Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області.

Допустити негайне виконання постанови в частині стягнення з Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області на користь ОСОБА_3 суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст постанови виготовлений 08.07.2015 р.