Справа № 2а-1565/11
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2015 року Справа № 105637/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Довгополова О.М.,
суддів Глушка І.В., Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Яворівського районного суду Львівської області від 12 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , яким просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 5228,13 грн.
Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 12 квітня 2011 року позов задоволено частково: стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно за період з 28.10.2004 року до 12.03.2008 року у розмірі 1122,58 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанова мотивована тим, що Законом України від 17.02.2000 року «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» (набув чинності з 10.03.2000 року) було зупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині, зокрема, одержання військовослужбовцями грошової компенсації замість речового майна. Однак позивач мала право на отримання грошової компенсації замість неотриманого речового майна за період з 28.10.2004 року до 12.03.2008 року, тобто до дня звільнення з військової служби відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444, однак всупереч вимогам наведених норм відповідач не виплатив даної компенсації на загальну суму 1122,58 грн.
Постанову в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що в цій частині суд порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Просить постанову в частині задоволення позову скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Положенням про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444, було визначено порядок та розміри грошового і матеріального забезпечення військовослужбовців, а не поновлено право позивача на отримання грошової компенсації замість неотриманого речового майна, яке було зупинене Законом України від 17.02.2000 року «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», що набув чинності з 10.03.2000 року.
Постанова в частині відмови у задоволенні позову не оскаржена, тому відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановив суд, ОСОБА_1 проходила військову службу і перебувала на всіх видах передбаченого законодавством матеріального і грошового забезпечення військовослужбовців.
Останньою посадою позивача перед звільненням була посада старшого телеграфіста засекреченого зв`язку центру зв`язку тилового командного пункту польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 , військове звання старший солдат.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.02.2008 року № 34 позивача було звільнено з військової служби у відставку за пп. «в» п. 85 (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби солдатами (матросами), сержантами і старшинами Збройних Сил України, та з 12.03.2008 року виключено зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення.
Як вбачається з довідки Військової частині НОМЕР_1 від 25.02.2011 року № 520, розмір грошової компенсації за неотримане речове майно становить, зокрема, за період з 28.10.2004 року до 12.03.2008 року 1122,58 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав право на отримання грошової компенсації замість речового майна за вказаний період відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 27 постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444.
Однак колегія суддів вважає такий висновок помилковим, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Проте ст. 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», який набрав чинності 11.03.2000 року, було призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями речового майна або за їх бажанням грошової компенсації замість нього.
Зазначена норма не визнавалась у встановленому законодавством порядку неконституційною, отже, є чинною.
Водночас з січня 2001 року набула чинності ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України», якою військовослужбовцям гарантувалося одержання за рахунок держави житла, фінансового, речового, продовольчого, медичного (у тому числі санаторно-курортного) та інших видів забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і враховують характер та умови службової діяльності, стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Закон не передбачав отримання грошової компенсації за неотримане речове забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444 було затверджене Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, п. 27 якого передбачено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно, виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», який набрав чинності з 01.01.2007 року, ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено у новій редакції, а також доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 01.01.2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
Цей Закон згідно Прикінцевих положень набрав чинності з 01.01.2007 року, але дія п. 2 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була зупинена на 2007 рік Законом України «Про державний бюджет на 2007 рік», а Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів» виключена.
Лише після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 22.05.2008 року № 10рп/2008 положення п. 2 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відновили свою редакцію, однак згідно з положеннями ч. 2 ст. 152 Конституції України, лише з моменту ухвалення цього рішення.
При цьому колегія суддів зазначає, що положення ч. 2 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби, до яких на момент відновлення дії даної норми належала і ОСОБА_1 .
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що на момент звернення позивачем за отриманням грошової компенсації замість речового майна Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а п. 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки суперечить положенням зазначеного Закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27.05.2014 року у справі № 21-132а14, а відповідно до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Водночас колегія суддів враховує, що, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просила стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на її користь грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 5228,13 грн. за період з серпня 1995 до жовтня 2007 року, але суд першої інстанції задовольнив частково, а саме стягнув з відповідача спірну грошову компенсацію лише з 28.10.2004 року до 12.03.2008 року.
Проте, як зазначено вище, постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржена і не переглядається в апеляційному порядку відповідно до положень ст. 195 КАС України та роз`яснень п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, і порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Постанову Яворівського районного суду Львівської області від 12 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді І.В. Глушко

В.В. Святецький

Постанова складена в повному обсязі 29.06.2015 року