Справа № 278/90/15-а
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Мокрецький В.І.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"07" липня 2015 р. Справа № 278/90/15-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Майора Г.І.

ОСОБА_2,

при секретарі Витрикузі В.П. ,

за участю сторін:

третьої особи ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, представників від відповідача -ОСОБА_5, від позивача ОСОБА_6М

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського районного суду Житомирської області від "22" травня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_7 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Ковалик ОСОБА_8 про визнання протиправним та скасування рішень ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 22.05.2015року:

визнано протиправним і скасовано рішення Новогуйвинської селищної ради Житомирського району №719 від 17.09.2014 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам», яким надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,03 га для індивідуального садівництва, за адресою пров. Моторному, 4 смт.Новогуйвинське, на території Новогуйвинської селищної ради;

визнано протиправним і скасовано рішення Новогуйвинської селищної ради Житомирського району №720 від 17.09.2014 року «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність громадян», яким позивачу відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у його власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,04 га для садівництва за адресою пров. Моторному, 4 смт. Новогуйвинське, на території Новогуйвинської селищної ради;

зобов'язано Новогуйвинську селищну раду Житомирського району розглянути заяву позивача від 01.09.2014 року про надання йому дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,04 га для садівництва, що знаходиться за адресою пров. Моторному, 4 смт. Новогуйвинське, на території Новогуйвинської селищної ради, відповідно до чинного законодавства.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема зазначає що оскаржуваними рішеннями не було порушено прав позивача, так як його заява була прийнята селищною радою до розгляду та розглянута, рішення про відмову позивачу було прийнято після вивчення питань внесених до порядку денного з врахуванням попередніх висновків земельної комісії, а порядок розгляду заяв взагалі не порушено, оскільки оспорювані рішення приймались на одній сесії селищної ради та в один день.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Досліджуючи питання щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Відповідно до частини першої статті 10, статті 25, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради

Відповідно до пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Системний аналіз положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить про те, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесенихКонституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб'єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.04.2010 № 10-рп/2010 положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

З урахуванням викладеного, виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Слід відмітити, що Верховний Суд України у судових рішеннях від 11 листопада 2014 року у справі №21-493а14 та від 9 грудня 2014 року у справі № 21-308а14, зазначив із посиланням на положення статей 2 та 5 Земельного кодексу України, що орган місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин та при розпорядженні земельними ділянками комунальної власності є вільним у виборі суб'єкта щодо надання земельної ділянки; позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній на даний час редакції) висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Висновок Верховного Суду України, викладений у наведених постановах, фактично зводиться до того, що органи місцевого самоврядування у відносинах розпорядження землями комунальної власності є суб'єктами цивільного права і не здійснюють у цих правовідносинах владних управлінських функцій.

Колегія суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду, керуючись частиною першою статі 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе відступити від зазначеної позиції Верховного Суду України у цій справі з мотивів, викладених вище, та додатково зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АРК або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 Земельного Кодексу з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами частини другої статті 55 Конституцій України і частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів місцевого самоврядування та органів державної влади є окремим способом захисту права, пов'язаним з їх діяльністю як суб'єктів владних повноважень що здійснюють владні функції. В іншому ж випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавлено сенсу. Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через прийняття суб'єктом владних управлінських функцій відповідного рішення, чи вчинення ним дій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування (визнання незаконними - в редакції статті 16 Цивільного кодексу України) рішень органів місцевого самоврядування є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в Цивільному кодексі України свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав. Водночас, це не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, в даному випадку - статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Кодекс адміністративного судочинства України відносить спір до публічно-правового та, відповідно, підсудного адміністративним судам, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватноправового.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у зазначених постановах щодо вільного вибору місцевою радою суб'єкта надання земельної ділянки з таких підстав.

Положеннями статей 118, 123, 124 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок передачі у власність, в користування та в оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, встановлено виключні підстави для відмови у наданні земельних ділянок. Така відмова може бути оскаржена до суду. На відміну від зазначеного, частиною першою статті 12 Цивільного кодексу України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відносинах розпорядження землями державної та комунальної власності органи влади та місцевого самоврядування діють відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, а саме: на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України.

Правова позиція колегії суддів апеляційного суду у цій справі ґрунтується на висновках, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яким надано офіційне тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу та пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 2 частини першої статті 150 Конституції України установлено, що до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України. Згідно з вимогами частини другої цієї статті з питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Стосовно ж суті спору, то судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Новогуйвинської селищної ради Житомирського району №719 від 17.09.2014 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам» задоволено заяву ОСОБА_3 від 11 вересня 2014 року та надано їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,03 га для індивідуального садівництва в за адресою пров. Моторному, 4 смт.Новогуйвинське, на території Новогуйвинської селищної ради (а.с. 9, 10).

Рішенням Новогуйвинської селищної ради Житомирського району №720 від 17.09.2014 року «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність громадян» відмовлено у задоволенні заяви позивача від 01 вересня 2014 року, зокрема, відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у його власність земельної ділянки, орієнтованою площею 0,04 га для садівництва за адресою пров. Моторному, 4 смт.Новогуйвинське, на території Новогуйвинської селищної ради, у зв'язку з відсутністю фонду з вільними земельними ділянками (а.с. 8, 11).

Частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280 передбачено, що вирішення питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Згідно частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Частиною сьомою вказаної статті ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

При цьому, названа стаття передбачає, що підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас, як вбачається з рішення Новогуйвинської селищної ради Житомирського району №720 від 17.09.2014 року «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність громадян» відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав відсутності фонду з вільними земельними ділянками.

З матеріалів справи вбачається, що на одну і ту ж земельну ділянки звернулися дві особи, одна з яких -позивач, а інша третя особа- Ковалик ОСОБА_9 цьому, заява позивача надійшла раніше. Проте, з незрозумілих підстав дану заяву позивача було розглянуто відповідачем після розгляду заяви ОСОБА_3

Своє рішення в частині надання переваги гр. ОСОБА_3 по розгляду її заяви першочергово та прийняття на її користь позитивного рішення, відповідач не обґрунтував, жодних доводів щодо наявності у ОСОБА_3 будь-яких законодавчо встановлених переваг або об'єктивних причин для задоволення заяви названої громадянки відповідач не навів.

У відповідності до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

З огляду на обумовлені положення законодавства та враховуючи, що на одну і ту ж земельну ділянки було подано дві заяви, відповідач був розглянути ці заяви одночасно, при винесенні рішення відповідач був зобов'язаний врахувати положення чинного законодавства, не допускати дискримінації однієї особи в порівнянні з іншою, виходити із принципів добросусідства та врахувати фактичні обставини щодо даної земельної ділянки, а зокрема з'ясувати чи дана земельна ділянка є вільною від прав та користування будь-яких осіб в тому рахунку і тих що звернулись із відповідними заявами про виготовлення проекту землеустрою.

Окрім того, наведена відповідачем підстава для задоволення заяви позивача про надання дозволу не відповідає переліку підстав, передбачених ч. 7 ст.118 Земельного Кодексу України.

Отож, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення названих обставин не врахував, мотивованого рішення та доказів наявності підстав, перелічених у ч. 7 статті 118 Земельного кодексу України для надання позивачу відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не зазначив та не надав суду.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування цього судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Житомирського районного суду Житомирської області від "22" травня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: Г.І. Майор

ОСОБА_2

Повний текст cудового рішення виготовлено "08" липня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_7 АДРЕСА_1,10000

3- відповідачу/відповідачам: Новогуйвинська селищна рада Житомирського району Житомирської області вул.Дружби народів,5,смт.Новогуйвинське,Житомирський район, Житомирська область,12441

4-третій особі: ОСОБА_3 - пров.Моторний,4,смт.Новогуйвинське,Житомирський район, Житомирська область,12441,