Справа № 810/777/15
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року(16:12 год.) м. Київ №810/777/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Луценко К.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції, Відділу реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юсти , Відділу реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції про визнання неправомірним та скасування висновку та зобовязання вчинити певні дії,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, довіреність від 29.04.2014 року реєстр.№963

від відповідачів: не зявились.

Суть спору: ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції про визнання протиправною бездіяльності та скасування висновку Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції №106 від 21.01.2015 про відмову внести зміни до актового запису №8 від 19.05.2000 року, здійсненого Відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького виконкому щодо місця народження дитини ОСОБА_3; зобов'язання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області внести зміни до актового запису про народження №08 від 19.05.2000, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, а саме: виправити місце народження дитини, ОСОБА_3, з «Україна, Волинська область, м. Луцьк» на «Україна, м. Київ» (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23.04.2015).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновок відповідача-1, щодо розгляду заяви про внесення змін до актового запису про місце народження дитини не входить до компетенції відповідача-1, а також висновок про відсутність правових підстав внесення змін до відповідного актового запису цивільного стану щодо зміни місця народження дитини не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню. Вважає, що відмова Відповідача - 1 у внесенні змін до актового запису цивільного стану виключно із посиланням на норми законодавства, яке на сьогодні вже втратили чинність і які передбачають можливість зазначення альтернативного місця народження дитини, є нічим іншим, як необґрунтованим втручанням державного органу у особисте сімейне життя позивача та його дитини і позбавляє позивача права на визначення місця народження дитини, яка фактично народилась у м. Києві. Не внесення змін до актового запису і зазначення відомостей про місце народження дитини - Україна, Волинська область, м. Луцьк в подальших документах, що посвідчуватимуть особу дитину, за твердженням позивача може призвести до психологічного дискомфорту дитини в суспільстві і її соціумі, що є порушенням її прав в розумінні ст. 8 Конвенції та практики її застосування Європейським Судом.

Позивач та його представник у ході судового розгляду підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити.

Відповідач-1 направив суду електронною поштою витребувані судом документи, письмових пояснень або заперечень проти позову не направляв. Просив справу розглядати у відсутність представника відповідача-1.

Відповідач-2 проти позову заперечував, у його задоволенні просив відмовити, до суду надав письмові заперечення, в яких просив розгляд справи здійснювати без його участі. В обґрунтування письмових заперечень зазначив, що реєстрація народження ОСОБА_3 в 2000 році здійснювалась у повній відповідності до законодавства України на момент вчинення актового запису про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зокрема, Кодексу про шлюб та сімю, затвердженого Законом від 20.06.1969, який втратив чинність з 01.01.2004 крім розділу V «Акти громадянського стану» на підставі Сімейного кодексу України №2947-ІІІ від 10.01.2002, розділ V «Акти громадянського стану» втратив чинність на підставі Закону №2398-VІ від 01.07.2010; Закону України «Про органи реєстрації актів громадянського стану», введеного в дію 24.12.1993 (втратив чинність 27.07.2010); Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженої Міністром юстиції 29.12.1984, втратила чинність на підставі наказу Мінюсту №52/5 від 18.10.2000; Правил заповнення бланків записів актів громадянського стану та свідоцтв, що видаються на підставі цих записів, затверджених наказом Мінюсту 12.09.1996, втратили чинність на підставі наказу Мінюсту №148/5 від 01.12.2003.

Відповідач у письмових запереченнях зазначив, що реєстрація народження дитини позивача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснена за місцем проживання матері і тому місцем народження дитини вказано: Україна, Волинська область, місто Луцьк.

Відповідач вказав у письмових запереченнях про те, що аналіз першого та другого примірника актового запису про народження №08 від 19.05.2000 свідчить про те, що державна реєстрація народження дитини проведена з одночасним визначенням походження дитини, шляхом подачі спільної заяви батька та матері про визнання батьківства, оскільки батьки не перебували у шлюбі.

Таким чином, як зазначає відповідач-2, 19.05.2000 року у відділі складено актовий запис про народження та актовий запис про встановлення батьківства. При складанні актових записів були присутні обоє батьків і факт ознайомлення зі змістом актового запису засвідчено їхніми підписами, тому вважає заяву заявників щодо не розяснення їм діючого на той час законодавства голослівною та такою, що не відповідає дійсності.

В судовому засіданні було викликано та допитано в якості свідка ОСОБА_4, яка є матірю дитини ОСОБА_3.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідка, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд

ВСТАНОВИВ:

05.12.1998 року в Центрі охорони здоров'я матері і дитини Лівобережжя м. Києва ОСОБА_4 народила хлопчика, що підтверджується довідкою новонародженого від 10.12.1998 (а.с.18-19).

Судом встановлено, що відповідно до актового запису про народження №08 від 19.05.2000 в Книзі записів актів громадянського стану про народження, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області, підтверджується факт народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження: Україна, Волинська область, м. Луцьк (а.с.52-53).

Судом встановлено, що батьками новонародженого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до актового запису про встановлення батьківства у книзі реєстрації актів про встановлення батьківства №46 від 19.05.2000, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області є ОСОБА_4 та ОСОБА_1, що підтверджується копією актового запису (а.с.59-60).

Таким чином державна реєстрація народження дитини проведена з одночасним визначенням походження дитини, шляхом подачі спільної заяви батька та матері про визнання батьківства, оскільки батьки на день народження дитини не перебували у шлюбі.

Дані факти підтверджуються свідоцтвом про встановлення батьківства від 19.05.2000, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому (бланк серії І-ЕГ №101505) та свідоцтвом про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження: Україна, Волинська область, м. Луцьк, виданим 19.05.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому (серія І-ЕГ №056514) (а.с.17, 91).

Позивач - ОСОБА_1, який є батьком дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, звернувся із заявою до відповідача-1 з проханням внести зміни до актового запису №8 від 19.05.2000 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області щодо місця народження дитини - ОСОБА_3, виправивши місце народження дитини з «Україна, Волинська область, м.Луцьк» на «Україна, м. Київ» (а.с.62).

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області 21 січня 2015 року складено висновок №106 про відмову у внесенні змін до актового запису про місце народження дитини ОСОБА_3 у звязку з відсутністю підстав відповідно до частини 1 статті 58 ОСОБА_5 України, згідно з якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а оскільки на момент реєстрації народження дитини діяла Інструкція про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджена Міністром юстиції 29.12.1984 року, у п. 10 Розділу II якої зазначено: «Якщо реєстрація народження дитини провадиться за місцем проживання батьків чи одного з них, місцем народження дитини в записі акта вказується місце проживання батьків (чи одного з них)». Оскільки реєстрація народження здійснювалась за місцем проживання матері, місцем народження було вказано - «Україна, Волинська область, місто Луцьк» (а.с.21).

Не погодившись з відмовою відповідача-1, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ОСОБА_5 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Спірні правовідносини на момент їх виникнення, зокрема, на момент реєстрації народження дитини ОСОБА_3, 05.12.198 року народження, яка відбулась 19 травня 2000 року, регулювались наступними нормативно-правовими актами:

- Кодексом про шлюб та сімю, введеного в дію з 1 січня 1970 року Законом Української РСР від 20.06.1969 №2006-VII (кодекс втратив чинність зі вступом у дію Сімейного кодексу України, крім розділу V "Акти громадянського стану", який зберігає свою чинність у частині, що не суперечить Сімейному кодексу України від 10.01.2002 №2947-III, до прийняття спеціального закону; Розділ V цього Кодексу втратив чинність згідно із Законом України від 01.07.2010 № 2398-VI);

- Законом України від 24.12.1993 №3807-XII «Про органи реєстрації актів громадянського стану» (втратив чинність згідно із Законом України від 01.07.2010 №2398-VI);

- Інструкцією про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 29.12.1984 № 22/5 (Інструкція втратила чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5);

- Правилами заповнення бланків записів актів громадянського стану та свідоцтв, що видаються на підставі цих записів, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.09.1996 № 33/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.09.1996 за № 521/1546 (наказ втратив чинність з 1 січня 2004 року згідно з наказом Міністерства юстиції України від 01.12.2003 № 148/5).

- Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі Правила №96/5).

Стаття 19 ОСОБА_5 України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені ОСОБА_5 та законами України.

Суд зазначає, що згідно п.2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі Правила №96/5) підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, зокрема, є висновок відділу державної реєстрації актів цивільного стану районного, районного в місті, міського (міст обласного значення), міськрайонного, міжрайонного управління юстиції або дипломатичного представництва чи консульської установи України.

Відповідно до пп. 2.15.9 п.2.15 Правил №96/5 висновок відділу державної реєстрації актів цивільного стану, зокрема, складається якщо під час державної реєстрації акту цивільного стану були допущені помилки (перекручення, пропуск відомостей, окремих слів або граматичні помилки чи вказані неправильні відомості).

Враховуючи, що інших підстав для складання висновку відповідачем-1 спірні відносини не містять, суд перевіряє висновок відповідача-1 від 21 січня 2015 року №106 про відмову у внесенні змін до актового запису про місце народження дитини ОСОБА_3 на предмет того, чи були допущені під час державної реєстрації акту цивільного стану помилки (перекручення, пропуск відомостей, окремих слів або граматичні помилки чи вказані неправильні відомості).

Суд зазначає, що при зясуванні питання про правильність внесення відомостей до актового запису про народження, суд повинен керуватися саме тими нормами чинного законодавства, які діяли на час складання такого акту.

Так, відповідно до статті 158 Кодексу про шлюб та сім'ю України , введеного в дію з 1 січня 1970 року Законом Української РСР від 20.06.1969 №2006-VII (кодекс втратив чинність зі вступом у дію Сімейного кодексу України, крім розділу V "Акти громадянського стану", який зберігає свою чинність у частині, що не суперечить Сімейному кодексу України від 10.01.2002 №2947-III, до прийняття спеціального закону; Розділ V цього Кодексу втратив чинність згідно із Законом України від 01.07.2010 № 2398-VI) (далі - Кодекс про шлюб та сімю) народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміна імені, по батькові і прізвища підлягають реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану. Про зроблений запис акта громадянського стану видається відповідне свідоцтво.

Згідно зі статтею 159 Кодексу про шлюб та сім'ю акти громадянського стану реєструються в районних центрах, районах у містах Києві та Севастополі відділами реєстрації актів громадянського стану місцевих державних адміністрацій, у містах і в районах міст обласного підпорядкування - відділами реєстрації актів громадянського стану виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів, а в сільській місцевості і селищах - виконавчими комітетами сільських і селищних Рад народних депутатів.

Відповідно до статті 163 Кодексу про шлюб та сімю, яка визначає місце і порядок реєстрації народження, слідує, що реєстрація народження провадиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них, а в разі смерті батьків або неможливості для них з інших причин зареєструвати народження - за заявою родичів, інших осіб або адміністрації лікувального закладу, в якому перебувала мати під час народження дитини.

Згідно статті 164 Кодексу про шлюб та сімю заява про реєстрацію народження дитини повинна бути подана не пізніше трьох місяців з дня народження дитини, а при народженні мертвої дитини - не пізніше трьох діб.

Відповідно до статті 188 Кодексу про шлюб та сімю реєстрація встановлення батьківства провадиться в органах реєстрації актів громадянського стану за місцем проживання одного з батьків, або за місцем реєстрації народження дитини, або за місцем постановлення рішення суду про встановлення батьківства.

Відповідно до статті 1 Закону України від 24.12.1993 №3807-XII «Про органи реєстрації актів громадянського стану» (втратив чинність згідно із Законом України від 01.07.2010 №2398-VI) (далі Закон № 3807-XII) акти громадянського стану - це засвідчені державою факти народження, смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміни прізвища, імені, по батькові. Вони є юридичними фактами, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення відповідних прав та обов'язків. Акти громадянського стану підлягають обов'язковій реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану.

Стаття 19 Закону № 3807-XII реєстрація народження, смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміни прізвища, імені та по батькові провадиться органами реєстрації актів громадянського стану в книгах спеціального зразка, які є єдиними доказами засвідчених у них фактів. Зразки книг реєстрації актів громадянського стану затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 20 Закону № 3807-XII при реєстрації актів громадянського стану подається паспорт або паспортний документ заявника, а також документи, які підтверджують факти, що підлягають реєстрації. Перелік цих документів визначається правилами реєстрації відповідних актів громадянського стану.

Відповідно до статті 21 Закону № 3807-XII про кожний факт реєстрації акта громадянського стану органами реєстрації актів громадянського стану видаються відповідні свідоцтва про народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміну прізвища, імені та по батькові на бланках суворої звітності, виготовлених за єдиними зразками.

Правила заповнення бланків записів актів громадянського стану та свідоцтв, що видаються на підставі цих записів встановлюється Правилами, що затверджуються Міністерством юстиції України.

Відповідно до п.8 розділу II Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 29.12.1984 № 22/5 (Інструкція втратила чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5) (далі Інструкція №22/5) реєстрація народження провадиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них, а в разі хвороби, смерті батьків або неможливості для них з інших причин зареєструвати народження - за заявою родичів, інших осіб або адміністрації лікувального закладу, в якому перебувала мати під час народження дитини.

Коли батьки дитини не перебувають у шлюбі між собою, народження дитини може бути зареєстроване за місцем проживання особи, яка визнає себе батьком дитини, якщо одночасно з заявою про реєстрацію народження вона подасть заяву про встановлення батьківства (абзац 2 п.8 розділу II Інструкції №22/5).

Орган реєстрації актів громадянського стану не вправі відмовити в реєстрації народження, мотивуючи відмову доцільністю провести таку реєстрацію в іншому органі реєстрації актів громадянського стану (абзац 3 п.8 розділу II Інструкції №22/5).

Відповідно до п.9 розділу II Інструкції №22/5 заява про реєстрацію народження дитини повинна бути подана не пізніше трьох місяців з дня народження дитини, а при народженні мертвої дитини - не пізніше трьох діб.

Якщо заява про реєстрацію народження надійшла після закінчення року з дня народження дитини і по досягненні нею 16 років, реєстрація народження провадиться відділом реєстрації актів громадянського стану за місцем проживання дитини у книзі реєстрації поновлених записів актів про народження на загальних підставах, як первинна, але після порядкового номера зазначається: "Реєстрація з пропуском строку". В цих випадках подаються довідка лікувального закладу про народження, а також довідка з місця проживання дитини (абзац 2 п.9 розділу II Інструкції №22/5).

Відповідно до п.10 розділу II Інструкції №22/5 слідує, що якщо реєстрація народження дитини провадиться за місцем проживання батьків чи одного з них, місцем народження дитини в запису акта вказується місце проживання батьків (чи одного з них), а при реєстрації народження дитини за місцем її народження - фактичне місце народження, що повинно бути роз'яснено особам, які прийшли реєструвати народження дитини.

Суд зазначає, що Відповідно до п. 3 Правил заповнення бланків записів актів громадянського стану та свідоцтв, що видаються на підставі цих записів, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.09.1996 року № 33/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.09.1996 за № 521/1546 (наказ втратив чинність з 1 січня 2004 року згідно з наказом Міністерства юстиції України від 01.12.2003 № 148/5) (далі Правила №33/5) бланки записів актів складаються державною мовою в присутності заявника одночасно у двох примірниках. Пунктом 15 цих Правил передбачено, що два заповнених примірники запису акта громадянського стану прочитуються і підписуються заявником. Після цього запис підписується посадовою особою органу реєстрації актів громадянського стану та скріплюється печаткою.

Проаналізувавши вказані приписи, суд зазначає, що реєстрація народження дитини станом на 19 травня 2000 року могла бути проведена або за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них.

Судом встановлено, що реєстрація народження дитини - ОСОБА_3 здійснена 19 травня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області за місцем реєстрації матері дитини - ОСОБА_4, яка на момент здійснення реєстрації факту народження дитини дійсно була прописана у АДРЕСА_1, що підтверджується відомостями паспорту ОСОБА_4 серії АС №129252, виданого Луцьким МУ УМВС України у Волинській області 27.12.1996 року, відповідно до якого 31.01.1992 року ОСОБА_4 була прописана Управлінням внутрішніх справ м.Луцька за адресою: АДРЕСА_2.

Відтак в Книзі записів актів громадянського стану про народження, про що свідчить копія актового запису про народження №08 від 19.05.2000, місцем народження 5 грудня 1998 року ОСОБА_3 вказано: Україна, Волинська область, м. Луцьк (а.с.52-53).

Як встановлено судом, батьками новонародженого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до актового запису про встановлення батьківства у книзі реєстрації актів про встановлення батьківства №46 від 19.05.2000, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області є: ОСОБА_4 та ОСОБА_1, що підтверджується копією актового запису (а.с.59-60).

Таким чином державна реєстрація народження дитини проведена з одночасним визначенням походження дитини, шляхом подачі спільної заяви батька та матері про визнання батьківства, оскільки батьки на день народження дитини не перебували у шлюбі.

Відтак, 19.05.2000 Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області складено актовий запис №08 про народження ОСОБА_3 та актовий запис №46 про встановлення батьківства, відповідно до якого батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_1, який є позивачем у справі.

Як зазначає відповідач-2 у письмових запереченнях проти позову при складанні актових записів були присутні обоє батьків і факт ознайомлення зі змістом актового запису засвідчено їхніми особистими підписами.

Втім на підтвердження вказаних доводів відповідачем-2 суду надано копію актового запису №46 від 19.05.2000 року, в якому підписи батьків дитини ОСОБА_3, а саме підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проставлені в пункті 15 «Підстава запису про встановлення батьківства», в якому зазначено, що підставою запису про встановлення батьківства є спільна заява батьків (а.с.137).

Судом встановлено, що в наданій суду копії актового запису про народження №08 від 19.05.2000 підпис матері дитини - ОСОБА_4 проставлений в пункті 19 «Прізвище,імя по батькові, адреса заявника та його підпис», в якому зазначено прізвище,імя по батькові матері, за заявою якої проведено реєстрацію народження дитини - ОСОБА_4, вказано адресу матері м.Луцьк, Гордіюк, 4а/3 та проставлений її підпис (а.с.139).

Судом встановлено, що підпис батька дитини - ОСОБА_1 проставлений в наданій суду копії Книги обліку оприбуткування та витрачання бланків свідоцтв про встановлення батьківства за 1994-2000 роки за отримання свідоцтва про встановлення батьківства від 19.05.2000, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому (а.с.134, 142).

Також відповідачем-2 надано суду витяг з Книги видачі (відправлення) свідоцтв реєстрації актів про народження за 2000 рік, відповідно до якого проставлений підпис матері дитини - ОСОБА_4 в отриманні свідоцтва про народження ОСОБА_3, виданого 19.05.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому (серія І-ЕГ №056514) (а.с.135, 141).

Таким чином, надані суду копії актових записів та витяги з Книги обліку оприбуткування та витрачання бланків свідоцтв про встановлення батьківства за 1994-2000 роки та Книги видачі (відправлення) свідоцтв реєстрації актів про народження за 2000 рік не свідчать про роз'яснення батькам дитини - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про порядок реєстрації народження дитини та, зокрема, про те, що місцем народження дитини визначено місто Луцьк Волинської області.

В той же час згідно особистих пояснень позивача, наданих суду в судовому засіданні, слідує, що позивач не був обізнаний в тому, що місцем народження дитини ОСОБА_3 буде вказано місто Луцьк Волинської області, оскільки як пояснив позивач в судовому засіданні, він був впевнений в тому, що місцем народження дитини буде вказано місто Київ, де дитина і народилась. Позивач зазначив, що в разі обізнаності в тому, що в якості місця народження дитини буде вказано місто Луцьк Волинської області, а не місто Київ, реєстрацію народження дитини в місті Луцьку батьки не здійснювали б, оскільки мали бажання, щоб місцем народження дитини було вказано місто Київ, що й відповідало фактичним обставинам. Позивач у позові вказав, що на момент народження дитини та внесення актового запису про її народження проживав в громадянському шлюбі разом із матірю дитини ОСОБА_4 в м.Києві за адресою: АДРЕСА_3 і був зареєстрований за вказаною адресою.

Аналогічні пояснення були надані матірю дитини - ОСОБА_4, яка була допитана судом в якості свідка в судовому засіданні та пояснила суду, що спільна з позивачем дитина - ОСОБА_3, народилась 05.12.1998 в місті Києві, де на момент народження дитини батьки проживали разом в місті Києві за адресою: АДРЕСА_3 та вели спільне господарство. Реєстрація народження дитини та факт визнання батьківства батьком дитини, позивачем у справі, відбувались у місті Луцьку Волинської області 19.05.2000 року, куди батьки приїхали разом із дитиною до матері свідка, яка є бабусею дитини. Свідок пояснив суду, що реєстрація народження дитини відбулась із пропуском строку понад один рік, оскільки безпосередньої потреби в отриманні свідоцтва про народження дитини у батьків не було через те, що дитину відвідували приватні лікарі, а отримання допомоги від держави сімя не потребувала. Свідок підтвердила суду, що на момент реєстрації народження дитини була прописана у АДРЕСА_1, а фактично проживала в місті Києві. Про те, що місцем народження сина буде вказано місто Луцьк Волинської області, не знала, оскільки була впевнена в тому, що місцем народження дитини буде вказано місто Київ, де дитина і народилась, інакше б реєстрацію народження дитини в місті Луцьку батьки не здійснювали.

Суд звертає увагу на той факт, що відповідно до п.8 розділу II Інструкції №22/5 реєстрація народження дитини може бути проведена за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них.

При цьому станом на момент проведення реєстрації народження дитини 19 травня 2000 року чинним в Україні було Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року № 700, відповідно до положень підпункту 1 пункту 4 якого паспортна служба відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, організовує роботу, пов'язану із документуванням населення, пропискою, випискою, реєстрацією та обліком громадян за місцем їх проживання, здійснює контроль за виконанням громадянами і посадовими особами правил паспортної системи.

Однак положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого цією постановою, визнано таким, що не відповідає ОСОБА_5 України (є неконституційним), щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 14.11.2001 № 15-рп/2001.

Відповідно до статті 17 Цивільного кодексу Української РСР (Кодекс введено в дію 1 січня 1964 року Законом Української РСР від 18 липня 1963 року), який був чинним на момент реєстрації народження дитини, місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

В той же час відповідно до паспортного документу матері дитини ОСОБА_4, в ньому зафіксовано відомості про адресу її прописки, яка на момент народження дитини і реєстрації її народження не збігалась з адресою місця проживання ОСОБА_4

Отже, суд зазначає, що місце прописки особи та місце її проживання є різними правовими інститутами, відтак при здійсненні 19.05.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області факту реєстрації місця народження дитини ОСОБА_3 у місті Луцьку Волинської області застосувався критерій - «за місцем прописки», а не «за місцем проживання» одного з батьків, зокрема, матері дитини.

Тому, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що батьки дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на момент реєстрації народження дитини 19 травня 2000 року не були обізнані в тому, що місцем народження дитини в актовому записі про народження дитини буде вказано місто Луцьк Волинської області, а не місто Київ.

Також суд зазначає, що при реєстрації народження дитини 19 травня 2000 року при визначенні альтернативи реєстрації народження дитини за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них застосовувався критерій «за місцем прописки одного з батьків», а не «за місцем проживання одного з батьків», зокрема, матері дитини, оскільки мати дитини на момент вчинення запису про народження дитини була прописана АДРЕСА_1, хоча фактично проживала в місті Києві.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд зазначає, що відповідач-1, при розгляді заяви позивача про внесення змін до актового запису №8 від 19.05.2000 року , складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області щодо місця народження дитини - ОСОБА_3, з виправленням місця народження дитини з «Україна, Волинська область, м.Луцьк» на «Україна, м. Київ» виходив з того, що під час державної реєстрації акту цивільного стану не було допущено помилок (перекручень, пропуску відомостей, окремих слів або граматичних помилок чи неправильних відомостей), оскільки відповідач-1 не має повноважень надавати оцінку правильності визначення місця проживання матері дитини, що вплинуло на визначення місця народження дитини.

Відтак, суд зазначає, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області правомірно складений висновок від 21 січня 2015 року №106 про відмову у внесенні змін до актового запису про місце народження дитини ОСОБА_3, тому підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає.

В той же час судом встановлені фактичні обставини справи, які свідчать про те, що на момент народження дитини 5 грудня 1998 року та реєстрації її народження 19 травня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області місце проживання матері дитини - ОСОБА_4 визначено неправильно, оскільки ОСОБА_4 на момент здійснення реєстрації факту народження дитини була лише прописана у АДРЕСА_1, що підтверджується відомостями паспорту на імя ОСОБА_4 серії АС №129252, виданого Луцьким МУ УМВС України у Волинській області 27.12.1996 року, відповідно до якого 31.01.1992 року ОСОБА_4 була прописана Управлінням внутрішніх справ м.Луцька за адресою: АДРЕСА_2.

В той же час з матеріалів справи слідує, що фактично за цією адресою ОСОБА_4 ані на момент народження дитини 5 грудня 1998 року, ані на момент реєстрації народження дитини 19 травня 2000 року не проживала, в той же час суд зазначає, що Відділ реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області виходив з формального підходу до визначення місця проживання, застосувавши відомості про прописку особи, а не місце її фактичного проживання.

Разом з тим, суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_5 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_5 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_5 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_5 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_5 України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії субєкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, у справі «Савіни проти України» (рішення від 18.12.2008 р.) Європейський суд в п. 47 рішення повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія А, N 307-В). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві", при цьому в п.51 рішення Суд зазначає, що слід переконатися чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року).

У справі «Хант проти України» Європейський Суд в пп. 53 - 54 рішення зазначив, що визначаючи, чи був захід, який оскаржується, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягають не в виконанні обов'язків національних органів щодо визначення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами, здійснюючи свої дискреційні повноваження, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення у справі Hokkanen v. Finland, від 23 вересня 1994 року, Серія А, N 229-А, ст. 20, п. 55 та mutatis mutandis рішення у справі Bronda v. Italy, від 9 червня 1998 року, п. 59). Суд також нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson V. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія А, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частина 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_5 та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), є критерієм, який випливає з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийнятті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню принцип пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, оскільки відсутня шкода чи загроза її завдання державі або якій-небудь конкретній особі, а застосовані відповідачами заходи не відповідають переслідуваній меті.

Принцип пропорційності, зокрема передбачає, що:

- здійснення повноважень, як правило, не повинно спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, які заплановано досягти;

- якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження повинні бути виправдані необхідністю досягнення більш важливих цілей;

- несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб'єкта владних повноважень, повинні бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії;

- для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш шкідливі засоби.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області внести зміни до актового запису про народження №08 від 19.05.2000, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області, а саме: виправити місце народження дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 з «Україна, Волинська область, м. Луцьк» на «Україна, м. Київ» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Відповідно до ч.3 цієї ж статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем за подання позовної заяви, яка містить немайнові вимоги сплачено судовий збір в сумі 73,08 грн., доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано.

Оскільки судом позовні вимоги задоволено частково, то у відповідності до правил розподілу судових витрат, встановлених частинами 1 і 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, стягненню на користь позивача з Державного бюджету України підлягає сума сплаченого судового збору у сумі 36,54 грн.

Керуючись статтями 94, 159-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області внести зміни до акту запису про народження №08 від 19.05.2000 року, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луцької міської ради Волинської області, а саме виправити місце народження дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з "Україна, Волинська область, м. Луцьк," на "Україна, м. Київ".

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 36,54 грн. (тридцять шість грн. 54 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.