Справа № 810/2381/15
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2015-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2015 року 810/2381/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Виноградова О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

в с т а н о в и в:

4 червня 2015 р. до Київського окружного адміністративного суду звернулося Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 15 066 грн 67 коп. та пені у сумі 723 грн 36 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив вимоги ст. 19 Закону України від 21 березня 1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон України № 875-ХІІ) і не забезпечив працевлаштування інвалідів згідно з встановленим законом нормативом, тому зобовязаний сплатити відповідачу передбачені законом адміністративно-господарські санкції. Оскільки відповідач суму адміністративно-господарських санкцій самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача сум адміністративно-господарських санкцій разом з пенею.

Представником відповідача були надані суду заперечення, в яких він просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на те, що відповідачем вжито всі передбачені законодавством України заходи по забезпеченню і працевлаштуванню інвалідів (а.с. 17-19).

1 липня 2015 р. представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 104).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Наявні матеріали справи свідчать про таке.

Відповідач є працедавцем, який відповідно до ст. 18 Закону України № 875-ХІІ зобовязаний створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

27 лютого 2015 р. відповідач подав до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 р. (форма № 10-ПІ), згідно з яким задекларував, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача за 2014 р. становила 51 особу, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 1 особа, а кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України № 875-ХІІ, становить 2 особи. Середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 15 068 грн 00 коп. (а.с. 6).

У звязку з несплатою відповідачем у добровільному порядку адміністративно-господарських санкцій та пені за непрацевлаштування однієї особи з обмеженими фізичними можливостями позивачем було подано даний позов до суду.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України № 875-ХІІ.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 Закону України № 875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України № 875-ХІІ відмова в укладенні трудового договору з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Як убачається зі ст. 18 Закону України № 875-ХІІ, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до вимог ст. 181 Закону України № 875-ХІІ обовязок здійснювати пошук підходящої роботи для інваліда відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 18 Закону України № 875-ХІІ).

Згідно з вимогами ст. 18 Закону України № 875-ХІІ обовязок відповідача створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, не супроводжується обовязком відповідача здійснювати пошук інвалідів, адже в силу ст. 181 цього Закону таких обовязок покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою ст. 19 Закону України № 875-ХІІ, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 19 названого Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

При цьому, відповідно до вимог ст. 20 Закону України № 875-ХІІ підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Як убачається з ч. 2 ст. 20 Закону України № 875-ХІІ, порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 р. №316, затверджено форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», яка заповнюється роботодавцями та подається ними до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті незалежно від місцезнаходження.

Згідно Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 р. за №316, у пункті 3 розділу ІІ форми вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України «Про зайнятість населення»), і за необхідності зазначаються категорії таких громадян.

Тобто, за своїм змістом звіт за формою №3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

Крім того, суд дійшов висновку, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком або ж збором (обовязковим платежем), і розцінює їх як захід впливу до правопорушника у сфері господарювання у звязку зі вчиненням правопорушення.

Як убачається зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. При цьому учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Крім того, судом було встановлено наступне.

Відповідач у січні-грудні 2014 р. подавав до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості звіти форми № 3 - ПН про наявність у нього вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями, зокрема, вантажника.

Як убачається з цих звітів, відповідач повідомляв Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості про наявність у нього протягом 2014 р. 2-х вакантних посад вантажника (а.с. 21-41).

Із цих посад фактично була зайнята лише 1 посада (а.с. 6).

Наведене свідчить, що в 2014 р. у відповідача була 1 вакантна посада, на якій могла б працювати особа з обмеженими фізичними можливостями.

Як убачається з листа Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 4 червня 2015 р. № 642-05, відповідачем звіти за формою 3-ПН до названого центру подавалися щомісячно. Крім того, зазначено, що відповідач активно співпрацює зі службою зайнятості, приймає участь у масових заходах: ярмарках вакансій, круглих столах, семінарах (а.с. 53).

Водночас, Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості було направлено для працевлаштування до відповідача 5 осіб. Проте, ці особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідали вимогам, які встановлені щодо посад, створених для працевлаштування інвалідів, а ОСОБА_6 відмовився від запропонованої посади. Дані обставини підтверджуються листом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 23 червня 2015 р. № 744-03 та направленнями на працевлаштування (а.с. 107-111).

Відповідно до Рекомендацій Президії Вищого адміністративного суду України від 14 квітня 2008 р. №07.2-10/2 при розгляді даної категорії справ адміністративним судам потрібно встановлювати такі обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини не працевлаштування роботодавцями інвалідів. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно визнати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовляти у задоволенні позову.

Отже, відповідачем були виконані всі вимоги чинного законодавства щодо визначення кількості й створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та щодо щомісячного інформування центру зайнятості, про наявність вакансій, чим спростовуються доводи позивача про вину відповідача та правомірність застосування штрафних санкцій, передбачених ст. 20 Закону України № 875-ХІІ.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що протягом 2014 р. передбачені законом обов'язки по забезпеченню працевлаштування інвалідів відповідачем виконані шляхом вжиття всіх залежних від нього заходів.

Водночас судом не приймається до уваги твердження позивача про порушення відповідачем вимог ст. 18 Закону України № 875-ХІІ, оскільки вони спростовуються наданими відповідачем доказами.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду в адміністративній справі № 810/4939/13-а (а.с. 43).

Відповідно до вимог ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як убачається зі ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень.

З урахування викладеного суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Виноградова О.І.