Справа № 813/3404/14
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року Справа № 876/5153/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

Суддів Хобор Р.Б., Попко Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2013 року у справі за позовом Виконавчого комітету Львівської міської ради до Громадської організації «Ідея Нації», Громадської організації «Львівська міська рада Організації ветеранів України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Львівське міське управління ГУ МВС України у Львівській області, Львівська обласна рада про встановлення обмеження права на проведення масових заходів, -

В С Т А Н О В И В :

08.05.2013 року виконавчий комітет Львівської міської ради звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Громадської організації «Ідея Нації», Громадської організації «Львівська міська рада організації ветеранів України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Львівське міське управління ГУ МВС України у Львівській області, Львівська обласна рада, в якому просять заборонити Громадській організації «Ідея Нації», Громадській організації «Львівська міська рада Організації ветеранів України», а також будь-яким іншим політичним партіям, громадським організаціям та окремим громадянам проводити 09 травня 2014 року у м.Львові масові заходи (збори, мітинги, походи, демонстрації чи інші зібрання).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що від двох громадських організацій надійшло повідомлення про проведення масових заходів. Відповідачі мають намір проводити масові заходи практично одночасно відповідно до поданих заявок 09 травня 2014 року в одному ж місці, що дає підстави стверджувати та передбачити, що між учасниками масових заходів можуть виникнути непорозуміння. Це, в свою чергу, може призвести до порушення прав та свобод інших людей, а, отже, ймовірність виникнення конфліктів на ідеологічному ґрунті є реальною. Зазначає, що згідно із листом Львіської обласної ради від 30.04.2014 року № 02-вих-512, що надійшов на адресу Львівської міської ради та зареєстрований у відділі „Центр надання адміністративних послуг" від 05.05.2014 року № 1.5-85: «Сьогодні Україна переживає найдраматичніший період з часу відновлення своєї Незалежності. Частина території України знаходиться під ворожою окупацією. Нині вже відомо, що наступний етап плану дестабілізації ситуації - здійснення провокацій на Заході України». Координаційна рада, що діє при Львівській обласній раді, вважає за доцільне відмовитись від будь-яких масових акцій 1 та 9 травня. Саме ці дати є найбільш ймовірними для здійснення провокацій. З цих підстав виконавчий комітет Львівської міської ради вважає, що у випадку одночасного проведення запланованих відповідачами масових акцій існує загроза порушення інтересів національної безпеки, громадського порядку та завдання шкоди населенню. За таких обставин, на думку позивача, існують передбачені законом підстави для обмеження права на мирні зібрання та заходи, що відбуваються у цей час.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2013 року позовні вимоги задоволено частково, заборонено Громадській організації «Ідея Нації» проводити 09 травня 2014 року у м. Львові масові заходи (збори, мітинги, походи, демонстрації чи інші зібрання) на ОСОБА_1 по вул. Пасічній, ОСОБА_2 по вул. Стрийській, а також на Марсовому полі по вул. Мечникова. В решті позовних вимог відмовити.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції виконавчий комітет Львівської міської ради оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що постанова прийнята з порушенням принципів адміністративного судочинства та норм процесуального і матеріального права, у звязку з чим підлягає скасуванню як незаконна та необґрунтована.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції на думку апелянта дійшов невірного висновку про відсутність реальної загрози інтересам національної безпеки та громадському порядку, а також невірно застосував положення ст..3 Закону України «Про основи національної безпеки України».

На підставі викладеного просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов виконавчого комітету Львівської міської ради.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом встановлено, що підставою звернення до суду з даним позовом стали доводи позивача про те, що якщо масові заходи відповідачів відбуватимуться згідно з вказаними у повідомленнях датами та годинами, то є реальна загроза виникнення конфліктів між учасниками зазначених масових заходів, що в свою чергу може створити реальну небезпеку заворушень чи кримінальних правопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей. На обґрунтування таких тверджень позивач покликається на лист Львіської обласної ради від 30.04.2014 року № 02-вих-512, у якому вказується наступне: «сьогодні Україна переживає найдраматичніший період з часу відновлення своєї Незалежності. Частина території України знаходиться під ворожою окупацією. Нині вже відомо, що наступний етап плану дестабілізації ситуації - здійснення провокацій на Заході України. Координаційна рада, що діє при Львівській обласній раді, вважає за доцільне відмовитись від будь-яких масових акцій 1 та 9 травня. Саме ці дати є найбільш ймовірними для здійснення провокацій».

Також позивач посилається на інформацію, розміщену на офіційному сайті Львівської обласної ради, де йдеться про те, що депутати Львівської обласної ради звернулись із заявою, щодо недопущення виникнення провокацій 09 травня 2014 року. У вказаній заяві зазначається: «...закликаємо всі політичні сили Львівщини, громадські організації, активістів та свідомих громадян відмовитись від будь-яких масових акцій у дні, що використовуються для розпалювання ворожнечі в Україні в останні роки. Мова передусім йде про 1 та 9 травня. Саме ці дати є найбільш імовірними для здійснення провокацій.... навіть найбезневинніша акція у ці дні може бути використаною для дискредитації львів'ян та області».

Як зазначалось вище, єдиною правовою підставою для задоволення позову органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання є визнання судом того факту, що проведення такого заходу може створити реальну небезпеку заворушень чи кримінальних праовопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей. Така небезпека не повинна бути уявною, а має ґрунтуватися на конкретних фактах чи даних про наявність реальної загрози інтересам національної безпеки та громадського порядку.

Органи виконавчої влади та місцевого самоврядування повинні не просто повідомити про реальні загрози, які можуть виникнути у зв'язку з проведенням зібрання, а й надати суду докази, які стали підставою для такого висновку.

Таким чином, здійснення права на свободу зібрань та об'єднання не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом та є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи кримінальним правоворушенням, для охорони здоров"я чи моралі або для захисту прав і свобод інших людей.

Позивачем до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів того, що проведення заходів, про які сповіщали відповідачі, може створити реальну небезпеку заворушень чи кримінальних правопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей.

Долучена до матеріалів справи інформаційна довідка Залізничного районного відділу ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області від 08.05.2014 року №16/14-1920 та витяги з інтернет-ресурсів не свідчать про наявність реальної небезпеки заворушень чи кримінальних правоворушень, загрозу здоров'ю населення або правам та свободам інших людей внаслідок масових заходів, про які повідомили представники позивача.

Найбільш вдале поняття громадського порядку наведено у Положенні про службу дільничних інспекторів міліції в системі Міністерства внутрішніх справ України, затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 листопада 2010 року № 550. Громадський порядок - це система суспільних відносин, які складаються і розвиваються в громадських місцях під впливом правових та соціальних норм, спрямованих на забезпечення нормального функціонування установ, організацій, громадських об'єднань, праці й відпочинку громадян, повагу до їх честі, людської гідності та громадської моралі.

Відповідно до статті 39 Конституції України громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.

Обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Виходячи з положень зазначеної норми Основного Закону, мирні зібрання є одним із засобів відстоювання людиною і громадянином своїх прав, свобод та інтересів у демократичному суспільстві. Право громадян на свободу мирних зібрань в Україні гарантується та захищене державою, яка зобов'язана забезпечити його ефективну реалізацію. Здійснення цього права не підлягає жодним обмеженням, крім випадків установлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Аналогічна правова позиція викладена і у частині другій статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої здійснення права на свободу зібрань не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Визначення терміну «національна безпека» надано у статті 1 Закону України від 19 червня 2003 року №964-IV «Про основи національної безпеки України» (далі - Закон №964-IV). Відповідно до положень цієї статті національна безпека - це захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров'я, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв'язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам. (абзац другий статті 1 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 01.07.2010 року №2411-VI)

Частиною п'ятою статті 182 КАС України передбачено, що суд може задовольнити вимоги позивача в інтересах національної безпеки та громадського порядку в разі, якщо визнає, що проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань може створити реальну небезпеку заворушень чи злочинів, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей.

При цьому необхідно зазначити, що для прийняття рішення про задоволення позову суд повинен пересвідчитися у реальності можливої загрози і така реальність повинна бути підтверджена відповідними доказами.

Вибір конкретних засобів і шляхів забезпечення національної безпеки України обумовлюється необхідністю своєчасного вжиття заходів, адекватних характеру і масштабам загроз національним інтересам.

Основними принципами національної безпеки є демократичний цивільний контроль, який має забезпечити держава, не обмежуючи при цьому основні права і свободи населення країни.

Учасника масових заходів не входять до переліку загроз національній безпеці України, і з цього приводу необхідно зазначити, що в матеріалах справи відсутні посилання на статути громадських об'єднань (відповідачів), в яких визначено мету (цілі) та напрями їх діяльності, які, можливо, могли мати на меті порушення національної безпеки, а право громадських об'єднань на мирні зібрання, вільно поширювати інформацію про свою діяльність, пропагувати свою мету (цілі) прямо визначено устатті 21 Законі України від 22 березня 2012 року №4572-VI «Про громадські об'єднання».

Колегія суддів вважає, що для вжиття заходів для охорони національної безпеки та громадського порядку при проведенні масових заходів є обов'язком органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів і цей обов'язок як суб'єктивне право, не може служити певною забороною для проведення масових заходів взагалі як таких, оскільки це обмеження прав громадян. Лише після доведення заінтересованими особами загрози охорони національній безпеці та громадського порядку та неможливості запобігання цій загрозі органами правопорядку, органами місцевого самоврядування, така заборона можлива.

На думку колегії суддів суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а саме: враховуючи визнання позову, заборонити Громадській організації «Ідея Нації» проводити 09 травня 2014 року у м. Львові масові заходи (збори, мітинги, походи, демонстрації чи інші зібрання) на ОСОБА_1 по вул. Пасічній, ОСОБА_2 по вул. Стрийській, а також на Марсовому полі по вул. Мечникова. В решті позовних вимог слід відмовити, а саме враховуючи мету заходу ГО Львівської міської ради Організації ветеранів України - покладання квітів до памятників загиблих солдат, а також і те, що позивач просить встановити обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання не лише відповідачам, але й іншим суб'єктам, які не є учасниками процесу та не подавали відповідних заявок на проведення мирних зібрань.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2013 року у справі № 813/ 3404/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий судя ОСОБА_3

Судді Р.Б. Хобор

ОСОБА_4