Справа № 803/1324/15-а
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року Справа № 803/1324/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Валюха В.М.,

при секретарі судового засідання Столярчук А.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМСУ) про визнання протиправним та скасування наказу від 08.06.2015 року № 62 та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, перебуваючи у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі Волинський ПТПІ), звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.06.2015 року позивачу було вручено повідомлення № 14 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою такого повідомлення є наказ № 62 від 08.06.2015 року. Відмову було вмотивовано тим, що надана позивачем інформація не дає підстави кваліфікувати позивача як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погоджується з наказом від 08.06.2015 року № 62, оскільки відповідач неналежно виконав обовязок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не врахував, що основною причиною звернення за захистом є побоювання зазнати переслідування з боку пуштунів через належність до певної соціальної групи (а саме етнічної групи таджиків) та що існує загальновизнана загроза життю та здоровю позивача в ОСОБА_7 через побоювання бути вбитим в умовах загальнопоширеного насильства в ситуаціях збройного конфлікту.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ УДМСУ від 08.06.2015 року № 62 та зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову від 30.06.2015 року № 5234 (а. с. 53-55) відповідач адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що оскаржуваний наказ прийнятий з дотримання вимог міжнародних договорів та нормативно-правових актів України.

В судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача адміністративний позов не визнали та просять відмовити у його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2015 LT 0016 (а. с. 15-50) встановлено, що позивач ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Кабул (ОСОБА_7), за віросповіданням мусульманин, за національністю таджик, одружений, має дружину та доньку, які разом з ним знаходяться у Волинському ПТПІ.

07.05.2015 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 16 зворот а. с. 17), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 13.05.2015 року № 04-01/245 була скерована до УДМСУ та отримана останнім 19.05.2015 року за вх. № 3948 (а. с. 16).

Наказом УДМСУ від 08.06.2015 року № 62 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 43). УДМСУ направило позивачу повідомлення від 09.06.2015 року № 14 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 43 зворот).

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Обєднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.06.2015 року (а. с. 39-42), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ від 08.06.2015 року № 62, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із тим, що заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 02.06.2015 року (а. с. 31 зворот а. с. 34), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився та проживав в м. Кабул (ОСОБА_7), у 1996 році одружився з ОСОБА_9 ОСОБА_10, яка за національністю пуштунка. З народження до 2002 року проживав в ОСОБА_7, після чого виїхав на сім років до Пакистану, а в 2009 році переїхав до Індії через сімейні проблеми. Як стверджує позивач, в Пакистані та Індії за захистом до відповідних органів не звертався. В протоколі співбесіди позивач повідомив, що у 2014 році він разом з дружиною та донькою транзитом через ОАЕ м. Дубаї легально виїхали до України, маючи на меті спочатку потрапити до України, пізніше до Австрії. Будь-яких проблем під час виготовлення документів для виїзду та проблем під час проходження транспортного контролю, перетину державних кордонів не виникало. За його словами, всі ці питання були вирішені нелегальним перевізником за грошову винагороду в сумі сім тисяч доларів. При прибутті в Україну до компетентних органів держави із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

28.03.2015 року о 17:40 позивач був затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Новоселиця» Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління на відстані 3000 метрів від державного кордону України, в районі 175-го прикордонного знаку, без документів, що посвідчують особу, при спробі незаконного, поза пунктом пропуску, перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку в складі групи осіб.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.04.2015 року у справі № 308/3639/15-а за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України до громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_11 ОСОБА_8 про примусове видворення позов задоволено, примусово видворено позивача (а. с. 24-25).

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся тільки 07.05.2015 року, будучи поміщеним у Волинський ПТПІ на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.04.2015 року та згідно із рішенням Чопського прикордонного загону від 15.04.2015 року (а. с. 49), хоча мав обєктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для нього пріоритетним завданням, позивач не шукав захисту в Україні, а використовував її як транзитну країну для виїзду в Австрію.

Крім того, слід також врахувати, що після залишення території ОСОБА_7 у 2002 році та перебуваючи на території Індії та Пакистану, позивач також не звертався до компетентних органів цих країн за статусом біженця.

Суд погоджується із доводами представників відповідача, що позивачем не наведено даних про наявність будь-яких проблем із владою ОСОБА_7. Зокрема, відсутність заборони компетентних органів влади ОСОБА_7 на виїзд ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 засвідчує той факт, що залишаючи країну своєї громадянської належності, використовував повітряний простір. При цьому, перетин кордону передбачає проведення відповідної перевірки документів, позивач безперешкодно отримав паспорт та без будь-яких проблем оформив відповідні візові документи та не був затриманий, що ставить під сумнів факт побоювання, а говорить про те, що держава, громадянином якої він є, забезпечує його права як громадянина і він користується захистом країни своєї громадянської належності.

Крім того, у цій країні населення не зазнає переслідувань на усій її території, тому для позивача існує альтернатива внутрішнього переміщення у країні походження. При цьому, УДМСУ повно та обєктивно використало актуальну інформацію про ОСОБА_7, у висновку від 08.06.2015 року є посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел) (а. с. 39-42).

На думку суду, небажання позивача повертатися у країну походження ОСОБА_7 через можливі переслідування родичів дружини у звязку із укладенням міжетнічного шлюбу не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки сам факт одруження мав місце, зі слів позивача, близько 19 років тому назад, укладення шлюбу вказує на відсутність ворожнечі, і такі пояснення, з урахуванням інших пояснень позивача та його дій, суд розцінює як його бажання знайти шляхи легалізації перебування в Україні.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у звязку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу УДМСУ від 08.06.2015 року № 62.

Таким чином, з наведених вище підстав, у задоволенні взаємоповязаних позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 КАС України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Валюх

Постанова складена у повному обсязі 07 липня 2015 року