Справа № 2а-1989/10/2270
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2015 р. м. Київ К/9991/33972/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
розглянувши у письмовому провадженні

касаційну скаргу ОСОБА_4

постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2012

у справі № 2а-1989/10/2270 Хмельницького окружного адміністративного суду

за позовом ОСОБА_4

до Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Хмельницької області (ОДПІ)

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.04.2010 позов задоволено: визнано незаконним та скасовано податкове повідомлення-рішення Славутської ОДПІ від 17.03.2009 № /0.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2012 постанову суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та постанову першої інстанції в частині висновку щодо підстав задоволення позову, зробленого із застосуванням норм матеріального та процесуального права, які діяли станом на 2007 року, залишивши без змін резолютивну частину цієї постанови.

Відповідач не реалізував процесуальне право подати заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування позивачу податкового зобов'язання з орендної плати за землю у сумі 3620,43 грн. згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки податкового органу, викладені в акті перевірки від 04.02.2009 № 126/1701/.

Як встановлено у судовому процесі, у позивача згідно договору оренди землі від 30.05.2007, укладеного зі Славутською міською радою, на титулі оренди перебувала земельна ділянка загальною площею 455 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вказана земельна ділянка була передана позивачу в оренду як власнику нерухомого майна - будівлі магазину, розташованій на цій земельній ділянці.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.06.2007 позивач продала будівлю магазину громадянину ОСОБА_5 04.06.2007 позивач і ОСОБА_5 звернулись до Славутської міської ради із заявою про переведення прав і обов'язків орендаря на вказану земельну ділянку на нового власника будівлі.

Договір оренди землі від 30.05.2007 був припинений рішенням Славутської міської ради від 26.10.2007, а державна реєстрація припинення цього договору здійснена 19.12.2007, про що свідчить повідомлення Управління Держкомзему у м. Стрию від 12.12.2008 № 11-2-05/429.

30.01.2009 позивач подала до ДПІ уточнюючу податкову декларацію з орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної форми власності, зменшивши податкові зобов'язання за 2007 рік на 3832,36 грн. (проти задекларованих нею в податковій декларації від 05.07.2007 податкових зобов'язань з орендної плати в сумі 3850,02 грн.).

Спір між сторонами виник з приводу часу припинення у позивача титулу землекористувача та обов'язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку: за висновком податкового органу податковий обов'язок припинився з дати реєстрації припинення договору оренди землі від 30.05.2007, тоді як позивач доводить, що з передачею нею права власності на будівлю.

Частиною першою ст. 2 Закону України «Про плату за землю» (Закон № 2535-ХІІ) (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) встановлено, що використання землі в Україні є платним.

Згідно з частиною першою ст. 5 цього Закону об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди.

Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар (частина друга цієї статті).

Відповідно до частини першої ст. 15 цього Закону власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою..

Частинами першою, другою ст. 125 Земельного кодексу України (ЗК) (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статями120 ЗК та 377 Цивільного кодексу України (ЦК), нормами яких встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05.11.2009 N 1702-VI, який набув чинності з 10 грудня 2009 року, статтю 7 Закону України «Про оренду землі» доповнено частиною третьою, згідно з якою до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Цим самим було усунено правову неповноту в регулюванні земельних відносин при переході права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Однак, це не означає, що до 10.12.2009 питання щодо переходу права оренди на земельну ділянку за таких обставин повинно вирішуватися інакше, ніж у порядку, встановленому статтею 377 ЦК станом на 01.06.2007 (дата відчуження позивачем будівлі), оскільки оренда є різновидом користування земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що право власності чи право користування земельною ділянкою виникає після державної реєстрації документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, а також державної реєстрації договору оренди.

Цей висновок є наслідком порушення правил застосування норм права: перевагу було надано положенням Закону № 2535-ХІІ та ЗК (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин, норми ст. 377 ЦК.

Такий зміст правового регулювання відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24.12.2010 у справі за позовом ТОВ «Європа-вікно» до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Івано-Франківської області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини першої ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Постанова суду першої інстанції відповідає правильному застосуванню норм матеріального права, чинних на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків сторін в яких стосується спір.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2012, а постанову Хмельницкого окружного адміністративного суду від 12.04.2010 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: ПідписЄ.А. Усенко
Судді: ПідписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев