Справа № 823/1347/15
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2015-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року справа № 823/1347/15

10 год. 10 хв. м.Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бабич А.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Шоколенко Т.М.,

представника позивача ОСОБА_1 (згідно з довіреністю),

представника відповідача ОСОБА_2 (згідно з довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом приватного малого підприємства «Панорама» до державної податкової інспекції у м.Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

08.06.2015 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов приватного малого підприємства «Панорама» (далі-позивач) до державної податкової інспекції м.Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області (далі-відповідач) про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення (далі ППР) від 17.07.2014 №1, покладення судових витрат на відповідача.

Позов мотивовано тим, що податковий орган за результатами перевірки безпідставно зробив висновок про безтоварність господарських операцій позивача з ТОВ «Тенза Ліга» та не взяв до уваги наявні документи бухгалтерського обліку і податкової звітності, а також докази реалізації придбаного товару, якими підтверджується реальність цих операцій. Позивач вказав на неповне дослідження податковим органом таких документів, що призвело до прийняття неправомірного ППР та незаконного донарахування грошових зобовязань з податку на додану вартість (далі ПДВ).

Відповідач проти позову заперечував на тій підставі, що оскаржуване рішення прийняте у звязку з виявленими ознаками безтоварності правочинів позивача з ТОВ «Тенза Ліга». Тому, відповідач вважає, що податкові накладні (далі- ПН) складені на папері без реального виконання правочинів з метою отримання податкової вигоди.

У судових засіданнях представники сторін підтримали свої правові позиції у спорі.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази у справі у їх взаємозвязку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Приватне мале підприємство «Панорама» зареєстроване як юридична особа з 12.05.1995 ().

Суд встановив, що відповідно до наказу від 12.06.2014 №948 на підставі направлення від 12.06.2014 №418/23-01-22-02 службова особа ДПІ у м.Черкасах провела документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства під час господарських відносин з ТОВ «Тенза Ліга» за період 01.12.2013- 31.12.2013.

Перевіркою виявлено порушення позивачем вимог Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (далі ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток приватних підприємств за 2013 рік, а також ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету (на 54340,00грн.).

За результатами перевірки складено акт від 26.06.2014 №225/23-01-22-02/22797246 (далі акт перевірки), з якого вбачається, що до вказаних висновків відповідач дійшов з огляду на ознаки, що реально правочини між позивачем та вказаним підприємством не відбувалися. Такими ознаками відповідно до даних акту визнано невідповідність виду товару, вказаного у платіжному дорученні про оплату товару, відсутність інформації про наявність основних засобів та трудових ресурсів у ТОВ "Тенза Ліга" згідно з актом про неможливість проведення зустрічної звірки з ним, а також із-за невідповідності даних про номенклатуру товару в Єдиному державному реєстрі податкових накладних (далі - ЄДРПН) з даними ПН.

На підставі акта відповідач прийняв ППР про донарахування позивачу податку на прибуток та ПДВ. Перше під час адміністративного оскарження скасовано Головним управлінням ДФС у Черкаській області.

Відповідно до оскаржуваного ППР від 17.07.2014 №1 позивачу збільшено розмір грошового зобовязання з ПДВ на загальну суму 67925,00грн. (54340,00грн. основний платіж та 13585,00грн. штрафна (фінансова) санкція).

Суд з'ясував, що основна сума донарахувань ПДВ згідно з оскаржуваним ППР відповідає розміру податкового кредиту позивача за грудень 2013 року згідно із зареєстрованою в ЄРПН податковою накладною (далі ПН) ТОВ «Тенза Ліга» від 27.12.2013 №567 на суму ПДВ 54340,33грн.

Вирішуючи спір, суд врахував таке.

Із декларації з ПДВ за вказаний період суд встановив, що позивач задекларував: податковий кредит на загальну суму 124431,00грн.; податкове зобов'язання з ПДВ - 124639,00грн.; ПДВ, що підлягало сплаті до бюджету, - 208,00грн.

Розділ V ПК України визначає платників податку на додану вартість, об'єкт оподаткування, дату виникнення податкових зобов'язань, порядок визначення бази оподаткування, розміри ставок податку, порядок визначення суми податку та строки проведення розрахунків тощо.

Ст.200 ПК України регламентує порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

П.200.1 цієї статті передбачено, що сума податку, яка підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Об'єктом оподаткування відповідно до підп. а п.185.1 ст.185 ПК України є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту.

Згідно з п.187.1. ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

У разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг відповідно до підп. а п.198.1 ст.198 ПК України виникає право на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Відповідно до пунктів 198.3, 198.6 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Сукупний аналіз норм ПК України свідчить, що право на податковий кредит виникає у платника податків лише після одержання податкової накладної, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ.

Згідно з п.6.1 ст.16 ПК України платник податків, крім іншого, зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи тощо.

Відповідно до п.201.8 ст.201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу. П.184.1 ст.184 ПК України визначено, що реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що податкова накладна, як звітний податковий документ, яка є підставою для включення покупцем до податкового кредиту сум ПДВ, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), має таке юридичне значення при обов'язковій умові нарахування податку та виписування податкової накладної особою, яка зареєстрована як платник податку на додану вартість.

Перевіряючи доводи представників сторін, з письмових доказів у справі суд встановив, що позивач уклав з ТОВ Тенза Ліга договір від 27.12.2013 №175 купівлі-продажу муфти терморезісторної та фланцевого перехідника.

Позивач та його вищезгаданий контрагент на час складання первинних бухгалтерьских та податкових документів були зераєстрованими платниками ПДВ, а їх основні види діяльності згідно з ЄДРПОУ відповідають предмету вказаного договору.

У періоді, що підлягав податковій перевірці, позивач поніс витрати, які включив до витрат, що впливають на оподаткування податком на прибуток, у сумі 271702,00грн. на підставі видаткової накладної (далі ВН) від 09.01.2014 №Ф-00000568 про отримання товару за правовідносинами з ТОВ «Тенза Ліга» на суму 326042,00 (у т.ч. ПДВ 20% - 54340,00грн.).

Підп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що витрати сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування згідно з п.138.2. ст.138 ПК України (у редакції станом на час вчинення господарських операцій), визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ст.1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі Закон України № 996-XIV) первинний документ це документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Ст.9 Закону України №996 визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Вони повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Водночас ст.4 вказаного Закону України № 996-XIV встановлений принцип превалювання сутності над формою, тобто, операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно з пунктами 2.15-2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (зареєстрований у Міністерстві юстиції України 05.06.1995 №168/704), забороняється приймати до виконання первинні бухгалтерські документи на операції, що суперечать законодавчим актам.

Ст.4 Закону України № 996-XIV встановлений принцип превалювання сутності над формою, тобто, операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Суд звернув увагу, що вказана ВН містить всі обовязкові реквізити первинно-бухгалтерського документа, що дозволяє встановити вид, кількість та ціну товару, осіб, що брали участь у правочині.

Податковий кредит за цими правовідносинами позивач взяв у сумі 54340,33грн. згідно з вищенаведеною ПН №567. Суд звернув увагу, що вона оформлена належним чином, підписана керівником та скріплена печаткою, номенклатура товару відповідає предмету договору та ВН, включена до єдиного реєстру податкових накладних. З акту перевірки вбачається, що порушень при її оформленні під час проведення перевірки не встановлено.

Суд встановив, що на час виконання вищевказаного правочину позивач і його контрагент відобразили у повному обсязі зобовязання з ПДВ та відповідні суми податкового кредиту. ТОВ «Тенза Ліга» на момент здійснення господарських операцій зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців. Одним з видів його діяльності є «неспеціалізована оптова торгівля». Має підтверджене місце реєстрації.

Доводи відповідача стосовно того, що у паперовій формі ПН та в ЄДРПН зазначено різну номенклатуру придбаного товару не підтверджено жодними належними доказами. Крім того, нормами Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року №1246, передбачалося, що ПН вносить до реєстру саме продавець товару.

У позивача відсутні докази переміщення товару до нього від ТОВ "Тенза Ліга". Разом з тим товарно-транспортна накладна у відносинах поставки не є первинним бухгалтерським документом, на підставі якого формуються витрати підприємства. Така позиція викладена Вищим адміністративним судом України в розясненні від 02.06.2011 № 742/11/13-11. Крім того, згідно з п. 4.2. вищевказаного договору перевезення товару та витрати, повязані з цим покладаються на продавця.

Під час судового розгляду справи позивач підтвердив договорами, ВН та ТН від ТзОВ "Торговий дім Фаворит ЛТД" на придбання труб подачі холодної води, актом здачі-прийняття робіт від 13.01.2014 №ОУ-0000057 ФОП ОСОБА_3 (у т.ч. ПН) для позивача зі з'єднання цих труб з придбаним у ТОВ "Тенза Ліга" товаром для комплектації та збору трубної заготовки та фасонних частин.

Невідповідність виду товару, вказаного у платіжному дорученні про оплату товару, з номенклатурою у ВН і ПН суд не вважає підтвердженням фіктивності правочину.

Тому, суд дійшов висновку, що сукупності достатніх обставин вважати, що господарські операції позивача з ТОВ «Тенза Ліга» не мали реального характеру, не вбачається.

Стосовно посилання відповідача на акт зустрічної звірки ТОВ «Тенза Ліга» від 08.05.2014 №1280/26-55-22-07/38703938, яким встановлено, що укладені останнім угоди, зокрема у грудні 2014 року, порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави, вчинені удавано з метою отримання податкової вигоди, суд врахував таке.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили у справі №823/6922/14, дії щодо проведення вказаної звірки, визнано протиправними. Крім того, зазначення в акті про відсутність доказів основних засобів та трудових ресурсів у платника податків не свідчить про їх фактичну відсутність. Будь-які факти мають бути доведені належними та допустими доказами.

Відповідно до абз.1 ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Ст.228 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

В процесі розгляду цієї справи, зазначені факти судом встановлено не було та відповідачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України для підстав визнання правочинів недійсними.

Згідно зі ст.1 Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції, ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковим для правозастосування органами правосуддя.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі Булвес АД проти Болгарії (заява №3991/03) визначено, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сторонами не доведено складання ПН з метою отримання податкової вигоди.

У зв'язку з тим, що суд не вбачає порушень позивачем вимог податкового законодавства в частині формування податкового кредиту, застосування до нього штрафних санкцій є неправомірним.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а висновки акту перевірки не підкріплені жодними доказами та носять характер суб'єктивних припущень.

Зважаючи, що інших обставин, які би свідчили про нереальність господарських правочинів, відповідач не навів і судом не встановлено, зважаючи на наявність всіх необхідних документів бухгалтерського обліку на обґрунтування витрат та розміру взятого податкового кредиту позивача, суд дійшов висновку про неправомірність прийнятого ППР та необхідність його скасування. Оскільки оскаржуване ППР є актом індивідуальної дії, що розпочав діяти з моменту прийняття, належним способом захисту порушеного права позивача суд вважає саме визнання його протиправним і скасування.

Відповідно до п. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Враховуючи розмір сплаченого судового збору за подання адміністративного позову і обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність повернення судового збору на користь позивача з Державного бюджету в розмірі 182,70грн.

Керуючись ст.ст. 2, 160-165, 254-256 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов приватного малого підприємства «Панорама» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у м.Черкасах від 17.07.2014 №1.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь приватного малого підприємства «Панорама» () судовий збір за подання цього позову в сумі 182,70грн. (сто вісімдесят дві гривні 70коп.) відповідно до квитанції від 08.06.2015 №0.0.394327415.

3. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з моменту отримання повного тексту постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

4. Копії постанови направити особам, які брали участь у справі.

Суддя А.М. Бабич

Повний текст постанови виготовлений 10.07.2015