Справа № С-3477/07
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2010-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" січня 2010 р. К-5511/07

м. Київ

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі Кризі В.О.

за участю представника

відповідача-2 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги Державної податкової адміністрації у Харківській області та Державної податкової інспекції у Червонозаводському районі м. Харкова

на постанову Господарського суду Харківської області від 23.11.2006 р.

та ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2007 р.

у справі № АС-13/441-06

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Харківський завод «Електропобутприлад»

до 1. Державної податкової інспекції у Червонозаводському районі м. Харкова;

2. Державної податкової адміністрації у Харківській області

про визнання нечинним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Харківської області від 23.11.2006 р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2007 р., позов задоволено частково. Визнано нечинними податкові повідомлення-рішення ДПІ Червонозаводського районі м. Харкова від 15.05.2006 р. № /0, № /1, № /2 про визначення податкового зобовязання з податку на прибуток в сумі 6979,00 грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 2093,70 грн., № /0, № /1 про визначення податкового зобовязання з податку з власників транспортних засобів в сумі 1425,00 грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 712,5 грн., № /2 про визначення податкового зобовязання з податку з власників транспортних засобів в сумі 1425,00 грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 4420,00 грн., від 09.06.2006 р. № /1 в частині визначення податкових зобовязань з податку на додану вартість в сумі 55826,67 грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 27913,34 грн., від 22.08.2006 р. № /2 про визначення податкових зобовязань в сумі 74260,00 грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 37130,00 грн., рішення ДПА Харківської області за результатами розгляду повторної скарги № 2997/10/25-010 від 14.08.2006 р. В решті позову відмовлено.

ДПА у Харківській області та ДПІ у Червонозаводському районі м. Харкова подали касаційні скарги, якими просять скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилаються на порушення судами норм матеріального права: п. 4.5 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість», п.п. 4.2.3 п. 4.2 ст. 4, п.п. 17.1.2 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»та порушення норм процесуального права: ст. 71, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

ДПА у Харківській області подала доповнення до касаційної скарги, де зазначає, що рішення про результати розгляду скарги не є нормативно-правовим актом індивідуальної дії у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не може бути визнано недійсним, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 вказаного Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача-2, дослідивши доводи касаційних скарг, матеріали справи, судові рішення судів попередніх інстанцій, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з позицією судів попередніх інстанцій про безпідставність висновків податкового органу щодо порушення позивачем вимог п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР, яке б полягало у невіднесенні до складу валового доходу суми безповоротної фінансової допомоги у вигляді заборгованості, за якою минув строк позовної давності, з таких підстав.

Пункт 1.22.1. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»під «безповоротною фінансовою допомогою»розуміє, зокрема, суму заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 76 Цивільного кодексу УРСР, чинного на час укладення угоди між позивачем та ТОВ «Фокарус», перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як було достовірно встановлено судами попередніх інстанцій товар був отриманий позивачем від ТОВ «Фокарус»на загальну суму 33499,68 грн., в т.ч. 5583,28 грн. ПДВ, згідно накладних № 30/05-1 від 30.05.2002 р., № 28/05-1 від 28.05.2002 р., № 7/06-1 від 07.06.2002 р., тобто письмової угоди між сторонами не укладалося, строк виконання зобовязань щодо оплати товару встановлений не був.

Приписами ст. 165 вказаного Кодексу передбачено: якщо строк виконання зобовязання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час.

Боржник повинен виконати таке зобовязання в семиденний строк з дня предявлення вимоги кредитором, якщо обовязок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання.

Таким чином, за відсутності факту предявлення кредитором вимоги провести виконання зобовязання з оплати товару, строк виконання зобовязання з оплати придбаного товару (семиденний строк з дня предявлення вимоги кредитором) не розпочався, відповідно, станом на 01.01.2004 р. (дата набрання чинності Цивільним Кодексом України) і не закінчився, у звязку із чим відсутні підстави для висновку про закінчення строку позовної давності, перебіг якого розпочинається з дня виникнення права на позов з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, що набрав чинності з 01.01.2004 р., щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною 5 ст. 261 Цивільного кодексу України визначено, що за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 вказаного Кодексу якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, за відсутності факту предявлення кредитором вимоги провести виконання зобовязання з оплати товару, строк виконання зобовязання з оплати придбаного товару (семиденний строк від дня предявлення вимоги кредитором) не розпочався, відповідно, і не закінчився, у звязку із чим у податкового органу були відсутні підстави для висновку про закінчення станом на кінець ІІІ кварталу 2005 року строку позовної давності.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що коригування позивачем податкових зобовязань з податку на додану вартість у сторону зменшення, зумовлене визнанням у судовому порядку недійсними договорів, за наслідками яких відбулися господарські операції з продажу позивачем субєктам господарювання нежитлових приміщень, не може бути визнане неправомірним з підстав, на які посилається податкова інспекція в обґрунтування своєї позиції, а саме: ненаправлення розрахунку коригування контрагенту, оскільки Закон України «Про податок на додану вартість»не визначає підставою для проведення коригування направлення розрахунку контрагенту.

Позиція судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для висновку про порушення позивачем вимог ст. 1, ст. 6 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів»визнається судом касаційної інстанції правильною з огляду на відсутність доказів того, що транспортний засіб автоцистерна на базі ЗИЛ-431412 належить на праві власності позивачеві. Суди надали належну оцінку листам УДАІ УМВС України у Харківській області, на підставі яких податковий орган встановив належність транспортного засобу позивачеві, в результаті якої встановили розбіжність між даними щодо назви та адреси позивача, зазначеними у листах, та фактичною назвою та адресою, які зареєстровані у реєстрі підприємств.

Податкові органи не наводять у касаційній скарзі обґрунтованих доводів, які б спростовували позицію судів попередніх інстанцій, викладену у судових рішеннях, щодо відсутності підстав для висновку про вчинення позивачем зафіксованих актом перевірки порушень, які б зумовили заниження податкових зобовязань, доводи про належність транспортного засобу позивачеві документально не підтверджені.

Стосовно доводів податкової інспекції про невиконання позивачем обовязку, передбаченого п.п. 4.2.3 п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», щодо доведення помилковості здійснення податковим органом донарахування податкових зобовязань, суд касаційної інстанції зазначає, що така норма Закону при вирішенні спорів у сфері публічно-правових відносин застосовуватися не може, оскільки ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не врахували, що рішення контролюючого органу, прийняте за результатами розгляду скарги платника податку про перегляд податкового повідомлення-рішення, є документом, який не породжує правових наслідків для платника податку на додану вартість щодо обовязку зі сплати податкового зобовязання. Офіційним письмовим документом, який породжує для платника податків обовязок сплатити суму податкового зобовязання, визначену податковим органом у випадках, передбачених законодавством, є податкове повідомлення рішення, у звязку із чим суд касаційної інстанції вважає за необхідне оскаржені судові рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним рішення ДПА України у Харківській області за результатами розгляду повторної скарги скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ :

Касаційні скарги Державної податкової адміністрації у Харківській області та Державної податкової інспекції у Червонозаводському районі м. Харкова задовольнити частково.

Постанову Господарського суду Харківської області від 23.11.2006 р. та ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2007 р. в частині визнання нечинним рішення ДПА Харківської області за результатами розгляду повторної скарги № 2997/10/25-010 від 14.08.2006 р. скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

В решті постанову Господарського суду Харківської області від 23.11.2006 р. та ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2007 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом одного місяця з дня відкриття обставин, які можуть бути підставою для провадження за винятковими обставинами.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3