Справа № 2-а-137/10
Суддя: Гнатик Г. Є.
Дата ухвалення: 2010-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 2а- 137 2010 рік
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2010 року Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді ГнатикГ.Є.

при секретарі Голіздра М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя про визнання протиправною відмови у виплаті щомісячної соціальної допомоги, покладання зобов»язання у нарахуванні і виплаті щомісячної державної соціальної допомоги за 2006- 2008 роки,

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, в якому просить суд визнати відмову у виплаті щомісячної соціальної допомоги протиправною, покласти зобов'язання у нарахуванні і виплаті щомісячної державної соціальної допомоги.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона належить до соціальної категорії "Дитина війни" та відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" з 01.01.2006 року по 31.12.2008 року має право на отримання соціальної допомоги в розмірі 30% від мінімального розміру пенсії за віком.

Відповідач всупереч Рішенню Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007р., яким були визнані неконституційними окремі положення Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік", в тому числі й щодо зупинення дії ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", не здійснив нарахування та виплату відповідного підвищення до пенсії у період з 2006 по 2008 роки.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала і просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, просить справу розглядати у відсутності представника відповідача, про що направив суду письмову заяву, також направив письмові заперечення, у яких зазначив, що проти позову заперечує, просить суд в задоволенні позову відмовити. В обгрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач у відповідності до вимог Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має статус дитини війни. У відповідності до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" позивач має права на отримання з 01.01.2006р. щомісячної державної соціальної допомоги у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Законом України „Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що фінансування виплат по даному Закону проводиться із Державного бюджету України, який затверджує Верховна Рада України, а не із бюджету Пенсійного фонду України, який затверджує Кабінет Міністрів України.

Крім того, відповідач вважає свої дії щодо невиплати позивачу доплати до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» правомірними, через невизначеність на законодавчому рівні органу, на який покладено обов'язок здійснення таких виплат особам, які мають статус дитини війни, за рахунок яких коштів повинні здійснюватися ці виплати та який розмір мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при обчисленні таких доплат. При цьому, відповідач зазначив про необґрунтованість доводів позову щодо застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки розмір мінімальної пенсії за віком застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених за цим Законом. Також відповідач наполягає на відмові в задоволенні позову через пропущення позивачем

строку звернення до суду з адміністративним позовом, визначеного ст. 99 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що позивач має статус "Дитини війни".

Враховуючи зазначений статус позивача, вона відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" має право на отримання державної соціальної підтримки, а саме підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно п. 17 ст. 77 Закону України "Про державний бюджет на 2006 рік" від 20.12.2005р. дію ст. 6 зазначеного Закону на 2006 рік було зупинено. Проте Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет на 2006 рік" від 19.01.2006р., який набрав чинності 15.03.2006р., до Закону України "Про Державний бюджет на 2006 рік" було внесено зміни та виключено п. 17 ст. 77 зазначеного закону, і 02.04.2006 було відновлено дію ст. 6 в редакції від 01.01.2006.

Згідно до вимог ст. 110 Закону України "Про державний бюджет на 2006 рік" від 20.12.2005р.( зі змінами від 19.01.2006) зазначене підвищення повинно було запроваджуються поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст. 6 Законом України "Про соціальний захист дітей війни" запроваджені не були.

Таким чином, відповідно до вищезазначених Законів, у відповідача не було підстав нараховувати та сплачувати позивачці доплату до пенсії, передбачену ст. 6 Законом України "Про соціальний захист дітей війни", оскільки до 15.03.2006р. дію зазначеної норми було зупинено, а потім передбачені нею виплати не запроваджені.

Крім того, надаючи перевагу Законам України" Про Державний бюджет на 2006 рік" від 20.12.2005р. та "Про внесення змін до Закону України" Про Державний бюджет на 2006 рік" від 19.01.2006 р., суд виходить з того, що закони є актами єдиного органу законодавчої влади - Верховної Ради України. Конституція України не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає такого закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у п. З мотивувальної частини рішення від 03.10.1997р. №4-зп (справа про набуття чинності Конституцією) зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

Виходячи із системного аналізу наведених норм законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог щодо здійснення позивачу доплати до пенсії за 2007 та 2008 роки, суд вважає, що ці позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення "Про Пенсійний фонд України" і здійснює свої повноваження на підставі п.15 зазначеного положення через створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Таким чином, обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" покладено на УПФУ у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, за місцем проживання позивача.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, відповідно до положень КАС України, який діяв на час звернення позивача до

суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка про порушення її прав, повинна була дізнатися ще у 2006 році.

Позивачка не просить такий строк поновити і не вказує поважну причину пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з письмових заперечень, відповідач наполягає на відмові у позові у тому числі і за пропуском строку звернення до суду.

Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги позивача у повному обсязі не підлягаючими задоволенню.

Керуючись статтями 99, 100, 158-163 КАС України, суд-,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя про визнання протиправною відмови у виплаті щомісячної соціальної допомоги, покладання зобов»язання у нарахуванні і виплаті щомісячної державної соціальної допомоги за 2006- 2008 роки, залишити без задоволення.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційний суд Запорізької області шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови суду протягом десяти днів з дня проголошення постанови суду до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя та подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом двадцяти днів після подачі заяви про апеляційне оскарження постанови суду.

Суддя:

ОСОБА_2