Справа № 805/1910/15-а
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2015-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 р. Справа № 805/1910/15-а

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алябєва І.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Будьоннівської районної у м. Донецьку ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку, треті особи: Управління Державної казначейської служби України у Будьонівському та Пролетарському районах м. Донецька Донецької області, Будьоннівська районна у м. Донецьку рада, про стягнення заробітної плати та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Будьоннівської районної у м. Донецьку ради (далі УПСЗН), Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку (далі Управління казначейства у м. Донецьку) про стягнення з місцевого бюджету Будьоннівського району м. Донецька нарахованої, але не виплаченої УПСЗН заробітної плати у розмірі 10 858,11 гривень; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 24 427,35 гривень та стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень.

Обґрунтовував позов тим, що в період з 12 травня по 24 листопада 2014 року працював в УПСЗН на посаді провідного спеціаліста юрисконсульта, а при звільненні УПСЗН не виплатило належної йому суми заробітної плати. Оскільки УПСЗН фінансувалося за рахунок районного бюджету м. Донецька, просив стягнути суму заборгованості та моральну шкоду з місцевого бюджету Будьоннівського району м. Донецька.

15 червня 2015 року від позивача надійшла заява про зміну предмету адміністративного позову, зокрема, позивач просив суд: стягнути з бюджету міста Донецька нараховану, але не виплачену УПСЗН заробітну плату у розмірі 10 858,11 гривень, суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 24 427,35 гривень та суму моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень.

В обґрунтування зміни позовних вимог зазначив про те, що районні бюджети міста Донецька фактично не існують, а кошти, що залишалися на їх рахунках, передані до міського бюджету.

Позивач до судового засідання не зявився, через канцелярію суду надав клопотання та просив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Представники відповідачів та третіх осіб у судове засідання також не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до статті 35 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України повістка вручається під розписку. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином. Оскільки в матеріалах справи наявні розписки про вручення відповідачу судової повістки, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду справи.

Управління казначейства у м. Донецьку надіслало до суду заперечення, у яких просить відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовує свої заперечення тим, що не укладали ані з позивачем, ані з УПСЗН договору на здійснення розрахунково касового обслуговування. Натомість, такий договір укладався між УПСЗН та Управлінням Державної казначейської служби України в Будьонівському та Пролетарському районах м. Донецька, яке фактично не здійснює своїх повноважень у звязку проведенням антитерористичної операції.

Також посилаються на те, що УПСЗН не переміщено на підконтрольну Україні територію, як це передбачено постановою Кабінету міністрів України від 7 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» (далі Постанова № 595) та, наразі, не має відкритих рахунків у органах Державної казначейської служби України. Крім того, звертають увагу, що згідно чинної редакції Постанови № 595 казначейське обслуговування місцевих бюджетів здійснюється лише після повернення відповідної території під контроль органів державної влади.

Дослідивши матеріали справи, суд установив, що 13 травня 2014 року ОСОБА_1 призначений на посаду провідного спеціаліста-юрисконсульта УПСЗН, із встановленням 11 рангу посадової особи місцевого самоврядування.

25 листопада 2014 року позивача звільнено з посади за згодою сторін.

Згідно з довідкою УПСЗН № 01-15-3254 від 26 листопада 2014 року (аркуш справи 7), заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 становить: за липень 2014 року 1 320,27 грн; за серпень 2014 року 2 080,42 грн; за жовтень 2014 року 2 631,58 грн; за листопад 2014 року 4 825,84 грн.

У згаданій довідці також міститься інформація про те, що платіжні доручення про перерахування заробітної плати позивача за липень (№ 2476 від 27 жовтня 2014 року), серпень (№ 2476 від 27 жовтня 2014 року), та жовтень 2014 року (№ 2476 від 30 жовтня 2014 року) подавалися на виконання до Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку.

При цьому, платіжні доручення за серпень та жовтень 2014 року залишилися невиконаними, а за липень 2014 року виконано частково (сплачено 800 грн із загальної суми 2 120,27 грн).

Платіжне доручення про перерахування заробітної плати позивача за листопад 2014 року до органів Державної казначейської служби України не подавалися з підстави відсутності фінансування.

Також установлено, що станом на момент розгляду справи УПСЗН знаходиться на тимчасово окупованій території у місті Донецьку та не перемістилося на підконтрольну Україні територію.

Суд, дослідивши матеріали справи, здійснивши оцінку обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про часткове задоволення позову.

При цьому приймає до уваги загальновідомий факт незаконного захоплення м. Донецька озброєними терористичними формуваннями та проведення у регіоні антитерористичної операції, що зумовило виникнення численної кількості правовідносин, належно не врегульованих чинним законодавством.

Для унормування окремої частини таких правовідносин прийнято Закон України від 13 січня 2015 року № 85 VIII «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

Статтею 1 цього Закону передбачено, що до 31 грудня 2015 року громадянам, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадянам, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція, має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати.

Пунктом 2 Прикінцевих положень цього ж Закону Кабінет Міністрів України зобовязано у місячний термін з дня опублікування Закону розробити порядок погашення заборгованості із виплат заробітної плати.

Суд звертає увагу, що такий порядок досі не розроблений, незважаючи на те, що з дня опублікування Закону пройшло більш як пять місяців.

Водночас, частиною третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України встановлена заборона відмови в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За таких обставин, вирішення цього спору вимагає, поряд із застосуванням норм матеріального права, також і дотримання загальних принципів адміністративного судочинства, зокрема верховенства права, а також застосування аналогії закону.

З матеріалів справи вбачається, що факт наявності заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 є беззаперечним.

Вирішуючи питання про можливість стягнення цієї заборгованості, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною першою статті 2 Закон України від 07 червня 2001 року № 2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Таким чином, ОСОБА_1, як посадова особа місцевого самоврядування, мав отримувати заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Фінансування УПСЗН на здійснення виплат заробітної плати здійснювалося із районного бюджету Будьоннівської районної у м. Донецьку ради. Обслуговування цього бюджету здійснювалося Управлінням Державної казначейської служби України в Будьонівському та Пролетарському районах м. Донецька.

З пояснень Управління казначейства у м. Донецьку вбачається, що після захоплення м. Донецька незаконними терористичними формуваннями касово-розрахункове обслуговування районних бюджетів міста Донецька було припинено з технічних причин. Районні у м. Донецьку управління Державної казначейської служби України фактично припинили свою роботу.

Після переміщення Управління казначейства у м. Донецьку до м. Маріуполя казначейське обслуговування місцевих бюджетів відновилось та здійснювалося Управлінням казначейства у м. Донецьку у відповідності до Наказу Державної казначейської служби України від 24 липня 2014 року № 200.

31 грудня 2014 року кошти, які обліковувалися на рахунках районних бюджетів м. Донецька, передані до міського бюджету, а самі рахунки закрито.

При цьому, платіжні доручення про перерахування заробітної плати позивача за липень, серпень та жовтень 2014 року, які подавалися УПСЗН до Управління казначейства у м. Донецьку у жовтні 2014 року, залишилися невиконаними.

Казначейство обґрунтовує свою бездіяльність посиланням на положення Постанови № 595 та постанови Правління Національного банку України від 6 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» (далі Постанова № 466).

Суд не приймає такі посилання до уваги, оскільки Постанова № 595 прийнята та набрала чинності після отримання Управлінням казначейства у м. Донецьку відповідних платіжних доручень, а Постанова № 466 не зареєстрована у Міністерстві юстиції України, що, згідно з вимогами Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731, виключає можливість її застосування.

З викладеного вбачається, що незаконна бездіяльність Управління казначейства у м. Донецьку призвела до невиплати позивачу заробітної плати за липень, серпень та жовтень 2014 року.

Твердження Управління казначейства у м. Донецьку про відсутність укладеного між ним та УПСЗН договору на казначейське обслуговування (що унеможливлює виплату заробітної плати) також не можуть прийматися до уваги.

Зокрема, як вбачається з довідки УПСЗН та не спростовано відповідачем, у жовтні 2014 року Управління казначейства у м. Донецьку частково виконало платіжне доручення про перерахування ОСОБА_1 заробітної плати за липень 2014 року.

Це свідчить про наявність можливості (у тому числі технічної) з обслуговування районних бюджетів м. Донецька.

Водночас, станом на момент розгляду цієї справи районні бюджети м. Донецька фактично не існують, а кошти, що залишались на їх рахунках 31 грудня 2014 року, направлені до міського бюджету.

Враховуючи, що: а) джерелом виплати заробітної плати позивача, як посадової особи місцевого самоврядування, є місцевий бюджет; б) заборгованість з виплати заробітної плати за липень, серпень та жовтень 2014 року виникла з вини Управління казначейства у м. Донецьку, а не УПСЗН, - суд вважає за можливе стягнути суму заборгованості за відповідні періоди з місцевого бюджету м. Донецька.

Щодо заборгованості із заробітної плати за листопад 2014 року, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та стягнути її суму з УПСЗН, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача та передбачено статтею 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому виходить з того, що платіжні доручення про перерахування заробітної плати за листопад 2014 року до органів Державної казначейської служби не направлялись, тобто невиплата заробітної плати сталася з вини роботодавця.

Суд враховує, що згідно з пунктом 2 Постанови № 595 казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади.

Проте наведена норма не може бути підставою для відмови у задоволенні цього позову, оскільки така відмова позбавляє позивача на отримання належних йому коштів взагалі.

Таким чином, тимчасова неможливість виконання або складнощі у виконанні рішення суду не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні відповідного позову.

Викладене кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини наведеними у рішенні від 9 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_2 проти України», де, зокрема, зазначено, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати, суд виходить з такого.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу наведеної статті вбачається, що особою, зобовязаною здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати є роботодавець, тобто УПСЗН.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом третім пункту 2 цього Порядку обчислення середньої заробітної плати для у випадку вимушеного прогулу здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Як вбачається з табелів обліку робочого часу, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 місяці перед звільненням складає 152,001 гривень.

Період з 25 листопада 2014 року (дати звільнення) по 7 липня 2015 року (дати ухвалення рішення суду) містить 150 робочих днів.

За таких обставин, сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню, становить 22 800,15 грн.

Вирішуючи питання про обґрунтованість вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не наводить жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, тому у задоволенні цієї частини вимог необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з місцевого бюджету міста Донецька на користь ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1, адреса реєстрації: Донецька область, м. Донецьк, вул. Валі Котіка, буд. 19/1; фактична адреса: Донецька область, м. Словянськ, вул. Іскри, буд. 29/24) 6 032 (шість тисяч тридцять дві) гривні 37 копійок.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Будьоннівської районної у м. Донецьку ради (адреса: Донецька область, м. Донецьк, вул. Жовтня, буд. 16) на користь ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1, адреса реєстрації: Донецька область, м. Донецьк, вул. Валі Котіка, буд. 19/1; фактична адреса: Донецька область, м. Словянськ, вул. Іскри, буд. 29/24) 27 625 (двадцять сім тисяч шістсот двадцять пять) гривень 99 копійок.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Донецького апеляційного адміністративного через Донецький окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Аляб'єв І.Г.