Справа № 806/6337/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року м. Київ К/800/66675/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Рецебуринського Ю.Й.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Першого заступника начальника Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70) підполковника внутрішньої служби Васильєва Івана Валентиновича на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Першого заступника начальника Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70) підполковника внутрішньої служби Васильєва Івана Валентиновича про визнання дій незаконними,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Першого заступника начальника Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70) підполковника внутрішньої служби Васильєва Івана Валентиновича, в якому просила визнати незаконними відмови останнього в наданні 02 вересня 2013 року їй побачення із ОСОБА_6 та в наданні негайної відповіді на заяву ОСОБА_5 від 02 вересня 2013 року про надання побачення із ОСОБА_6.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2013 скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково: визнано незаконною відмову Першого заступника начальника Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70) підполковника внутрішньої служби Васильєва Івана Валентиновича в наданні ОСОБА_5 02 вересня 2013 року побачення із засудженим ОСОБА_7; в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року у вказаній частині скасувати та залишити в цій частині в силі постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року.

Відповідно до частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_5, якій відповідно до свідоцтва від 13 вересня 2012 року №696 надано право на зайняття адвокатською діяльністю, 26 червня 2013 року укладено договір про надання правової допомоги із засудженим ОСОБА_6, що відбуває кримінальне покарання в Бердичівській виправній колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70).

02 вересня 2013 року позивачка звернулась до начальника Бердичівської виправної колонії №70 із заявою про надання короткострокового побачення з засудженим (клієнтом), в наданні якого було відмовлено у зв'язку з тим, що засудженого поміщено у карцер.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивачка звернулась до суду з позовом у даній справі.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідачем не порушено вимог кримінально-виконавчого законодавства України щодо побачення засудженого з адвокатом.

Суд же апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов висновку про те, що відповідач неправомірно відмовив позивачці у наданні побачення із засудженим з підстав перебування останнього у карцері, оскільки вказана заборона не розповсюджується на адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно зі статтею 2 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України складається з Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженому гарантується право на правову допомогу. Для одержання правової допомоги засуджені можуть користуватися послугами адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Частиною другою статті 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України встановлено, що засуджені до довічного позбавлення волі, поширюються права і обов'язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статті 107 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань, у тому числі, одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Частиною третьою статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що для одержання правової допомоги за письмовою заявою засуджених, їхніх близьких родичів, громадських організацій засудженим надається побачення з адвокатом або іншим фахівцем у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. За бажанням засудженого або адвоката чи іншого фахівця в галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, побачення можуть надаватися наодинці. Побачення надається адміністрацією колонії при пред'явленні адвокатом ордера або договору про надання правової допомоги, а іншим фахівцем у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, іншого відповідного документа, а також документів, що посвідчують їх особу. Кількість і тривалість таких побачень не обмежена.

Відповідно до пункту 47 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 25 грудня 2003 року №275 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 31 грудня 2003 року за №1277/8598 (далі - Правила), дозвіл на побачення надається начальником установи виконання покарань за заявою засудженого чи особи, яка прибула на побачення.

Згідно зі статтею 132 Кримінально-виконавчого кодексу України адміністрація колонії має право застосувати до засудженого стягнення, крім інших, у вигляді поміщення в карцер строком до п'ятнадцяти діб за порушення встановленого порядку відбування покарання.

Судами встановлено, що постановою начальника Бердичівської виправної колонії (№70) від 31.08.2013 року засудженого ОСОБА_6 поміщено в карцер строком на 15 діб за неодноразове грубе порушення правил поведінки засуджених та підбурення інших засуджених до вчинення протиправних дій, що підтверджується матеріалами справи.

За змістом частини 11 статті 134 Кримінально-виконавчого кодексу України під час тримання в дисциплінарному ізоляторі, карцері або приміщенні камерного типу (одиночній камері) засудженим забороняються побачення, придбання продуктів харчування і предметів першої потреби, одержання посилок (передач) і бандеролей, користування настільними іграми.

Аналогічну заборону містить також абз.7 п. 88 Правил, згідно з яким під час тримання в ДІЗО, карцері або ПКТ (ОК) засудженим забороняються побачення, придбання продуктів харчування і предметів першої потреби, одержання посилок (передач) і бандеролей, користування настільними іграми.

Однак, норми Правил розрізняють поняття "побачення" та "побачення із адвокатом", зокрема, пунктом 49 вказаних Правил визначено, що побачення засуджених з адвокатом або іншим фахівцем у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, у кількість побачень, установлених Кримінально-виконавчим кодексом України, не зараховується, їх кількість і тривалість не обмежується, але вони проводяться в неробочий для засудженого час і тільки від підйому до відбою й будь-яких інших обмежень вказана норма не містить.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, порушення прав засудженого, встановлено й перевіркою прокуратури, на яку законом покладено обов'язок здійснювати нагляд за додержанням законів при виконанні кримінальних покарань.

За правилами статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстав для скасування ухваленого судом рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.210,220,222,223,224,230,231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Першого заступника начальника Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70) підполковника внутрішньої служби Васильєва Івана Валентиновича залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Рецебуринський Ю.Й.