Справа № 2а-5362/11/1370
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 р. Справа № 23922/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача Лахомова М.В.,

представника відповідача Чубак Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2011 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ф-Арсенал» до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

11.05.2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ф-Арсенал» звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова, в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 12.10.2010 року № /0, від 08.12.2010 року № /1 та від 27.12.2010 року № /0.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Ф-Арсенал» правомірно включено до складу податкового кредиту по податку на додану вартість суми податку, сплачені в ціні послуг, придбаних у ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи» в квітні-травні 2010 року, оскільки, сформовано податковий кредит у спірних періодах відповідно до вимог Закону України «Про податок на додану вартість».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2011 року адміністративний позов задоволено повністю. Скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова № /0 від 12.10.2010 року, № /1 від 08.12.2010 року, № /0 від 27.12.2010 року.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем не надано суду достатніх та належних доказів з яких можливо було б встановити спрямованість договору на виготовлення і розміщення реклами, укладеного позивачем із ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи», проти публічного порядку, що могло б слугувати підставою для розцінювання такого нікчемним, а тому податкові повідомлення-рішення є неправомірними.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Державна податкова інспекція у Галицькому районі м. Львова подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Ф-Арсенал» з питань достовірності нарахування і своєчасності сплати податку на додану вартість за квітень травень 2010 року. За результатами перевірки складено Акт №5484/23-209/31526227 від 01.10.2010 року (далі- Акт перевірки)(а.с.13-18).

На підставі вищевказаного Акта перевірки винесено податкове повідомлення-рішення від 12.10.2010 року №/0, яким визначено суму податкового зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 16608,61 грн. (в т.ч. 11072,41 грн. основного платежу та 5536,2 грн. штрафних (фінансових) санкцій)(а.с.12).

За результатами адміністративного оскарження позивачем вищенаведеного податкового повідомлення-рішення Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова винесено податкове повідомлення-рішення від 08.12.2010 року №/1 та від 27.12.2010 року №/0, згідно яких сума податкового зобов'язання залишилася без змін(а.с.10-11).

Підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень стали висновки податкового органу про нікчемність правочину, укладеного позивачем із ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи».

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про неправомірність оскаржуваних рішень. Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку з наступних підстав.

В період, що перевірявся, платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету, визначались Законом України «Про податок на додану вартість» (у відповідній редакції).

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» платник податку - це особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Відповідно до п. 1.7, п. 1.8 цієї статті податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом, а бюджетне відшкодування - це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 цього Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 7.7.1 та пп. 7.7.2 ст. 7 цього Закону, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Підпунктом 7.7.4 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Підпунктом 7.7.10 цього пункту передбачено, що джерелом сплати бюджетного відшкодування (у тому числі бюджетного боргу) є загальні доходи Державного бюджету України. Забороняється обумовлювати або обмежувати виплату бюджетного відшкодування наявністю або відсутністю доходів, отриманих від цього податку в окремих регіонах України.

При цьому відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 цього Закону податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Підпунктом 7.4.5 п.7.4 ст.7 цього Закону визначено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з наведеними нормами правомірність віднесення позивачем вказаних сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту за вказані податкові періоди підтверджує його право на бюджетне відшкодування цього податку.

Також аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що формування підприємством податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Одночасно колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що також необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (послуг).

При цьому, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), де Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Разом з тим, необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Отже, для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

На підставі зазначених обставин колегія суддів вважає висновки відповідача викладені в акті перевірки необґрунтованими з наступних підстав.

З матеріалів справи, а саме з довідки АА №060819 з ЄДРПОУ слідує, що видом діяльності позивача є рекламна діяльність(а.с.120).

Судом першої інстанції встановлено, що між ТзОВ «Ф-Арсенал» і ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи» було укладено Договір №41 від 30.03.2010 року на виготовлення і розміщення реклами, згідно якого ТзОВ «Ф-Арсенал» доручає, а ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи» зобов'язується виготовити і розмістити інформацію в об'ємах і на умовах даного Договору(а.с.19).

Протягом квітня-травня 2010 року ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи» були надані позивачу послуги із розміщення та виготовлення реклами на загальну суму 58711,27 грн. в тому числі ПДВ 9767,43 грн. Крім того, позивачем в травні 2010 року перераховано вказаному контрагенту попередній платіж в розмірі 7862,50 грн. ( в т.ч. 1304,98 грн. ПДВ) за розміщення реклами в червні 2010 року.

Позивач представив також копії договорів з контрагентами, з яких слідує, що ТзОВ «Ф-Арсенал» надавав ряду установ та підприємств рекламні послуги, зокрема: договір №31/05/10-18 від 31.05 2010 року, укладений з ПП «Рекламне агенство «Міст Медіа» на проведення рекламної кампанії на території України; договір № 27/01/10-8 від 27.01 2010 року, укладений з ПАТ „ІМЕКСБАНК" на проведення рекламної кампанії на території України.

Доводи податкового органу про відсутність господарських операцій з надання послуг з розміщення зовнішньої реклами у період за квітень-травень 2010 року між ТзОВ «Ф-Арсенал» та ДП «Перехід Аутдор» з посиланням на те, що договір про надання послуг з розміщення зовнішньої реклами №ДГ-743 був укладений 01 червня 2010 року спростовуються наявним в матеріалах справи замовленням рекламного агентства ДП «Перехід Аутдор» про надання рекламних послуг № 20-2010 від 01.05.2010 року для «Сандора», в якому чітко зазначено період рекламної кампанії, а саме період з 01.05.2010 року по 30.05.2010 року, та планове місце розміщення реклами, а саме м. Львів, м. Донецьк, м. Луганськ.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що рекламне агентство ТзОВ «Довіра Аутдор» зверталось до ТзОВ «Ф-Арсенал» із замовленням № 14-2010 від 28.03.2010 року щодо проведення рекламної кампанії для «Приватбанк». Згідно замовлення зазначено період рекламної кампанії з 0104ю2010 року по 30.06.2010 року та планове місце розміщення, а саме м. Львів, м. Донецьк, м. Луганськ.

Крім того, засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами визначені Законом України від 03.07.1996 № 270/96-ВР "Про рекламу". У ст. 1 цього Закону наведено визначення терміна "зовнішня реклама", відповідно до якого - це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

На підтвердження факту здійснення господарських операцій між ТзОВ «Ф-Арсенал» та ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи», позивачем надано наступні докази: Договір на виготовлення і розміщення реклами №41 від 30.03.2010 року, Додаток №1 від 30.03.2010 року до Договору №41 від 30.03.2010р. «Адресна програма для розміщення реклами в квітні місяці», акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №182001 від 30.04.2010р., податкову накладну №182001 від 30.04.2010р. (сума ПДВ складає 4267,43 грн.), додаток № 2 від 30.04.2010 року до Договору № 41 від 30.03.2010р. «Адресна програма для розміщення реклами в травні місяці», акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №182003 від 30.05.2010р., податкову накладну №182003 від 30.05.2010р. (сума ПДВ складає 5500 грн.), Додаток №3 від 30.05.2010 року до Договору №41 від 30.03.2010р. «Адресна програма для розміщення реклами в червні місяці», податкову накладну №182002 від 28.05.2010р, копії кольорових фотознімків фактичного розміщення реклами, банківські виписки по рахунку позивача на підтвердження оплати отриманих послуг, податкові декларації з податку на додану вартість за липень-серпень 2010 року(а.с.51-61, 67-69, 71-72, 74-75, 96-101, 136-141).

На переконання апеляційного суду, документи, якими позивач підтверджує факт здійснення спірних господарських операцій за договором з ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи», а саме акти виконаних робіт, адресні програми для розміщення реклами, копії кольорових фотознімків фактичного розміщення реклами є такими, що підтверджують реальність таких операцій, оскільки з наданих документів можливо встановити в якому обсязі були виконані роботи з виготовлення та розміщення реклами та які саме було проведено виконавцем (ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи»), у тому числі місце їх проведення.

Як вбачається з наведених вище документів, всі вони відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Крім того, виписані ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи» позивачу податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідав чинному на момент їх видання законодавству.

Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи».

На момент здійснення господарських операцій з позивачем ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи» було зареєстровано у встановленому порядку, не було виключено з ЄДРПОУ, перебувало на обліку в органах державної податкової служби та було зареєстровано платником податку на додану вартість, здійснювало господарську діяльність відповідно до законодавства.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи відповідача щодо відсутності у контрагента ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи» дозволів на розміщення зовнішньої реклами у м. Луганську та м. Донецьку, оскільки податковим органом не доведено яким чином порушення контрагентом законодавства у сфері реклами (відсутність дозволу) впливає на право платника податків (позивача) формувати податковий кредит з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з цим контрагентом за договором про надання рекламних послуг.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факти реального отримання ТзОВ «Ф-Арсенал» робіт (послуг) від ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи», підтвердження здійснення господарських операцій первинними документами, які відповідають вимогам законодавства, тому у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з цими контрагентами за період, що перевірявся, а також віднесення витрат по спірних господарських операціях до складу валових витрат.

Щодо тверджень податкового органу про нікчемність зазначеного вище договору, укладеного між ТзОВ «Ф-Арсенал» та ПП «Рекламно-маркетингове агенство «Креатив-Технолоджи», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 203 Цивільного кодексу України до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ст. 216 цього Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ст. 228 цього Кодексу правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Отже, для висновку про нікчемність зазначеного вище договору на виготовлення і розміщення реклами необхідно встановити невідповідність такого правочину загальним умовам чинності правочину та наявність мети, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що податковим органом не доведено наявності у позивача та/чи його контрагента умислу при укладенні ними договору, що завідомо суперечать інтересам держави та суспільства або порушує публічний порядок. Зазначений договір був укладений саме з метою здійснення передбаченої законом підприємницької діяльності, зобов'язання за ним виконані сторонами належним чином, а тому даний договір не може розглядатися як нікчемний.

Отже, оскільки не було встановлено нікчемність зазначеного вище договору, то відповідно не можна застосовувати наслідків нікчемного правочину.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2011 року у справі № 2а-5362/11/1370 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін