Справа № 2а-2268/11/2170
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року м. Київ К/9991/35208/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої служби Білозерського районного управління юстиції Херсонської області про захист порушеного права,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_4 пред'явив у суді позов до Відділу державної виконавчої служби Білозерського районного управління юстиції Херсонської області (далі - Відділ ДВС), в якому просив зобов'язати відповідача повернути вимогу про сплату боргу від 28 січня 2011 року № 219 Пенсійному фонду України та закрити виконавче провадження, відкрите постановою від 10 березня 2011 року.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2012 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4 посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвалених ними рішень та направлення справи на новий розгляд.

Відділ ДВС своїм правом подати заперечення на касаційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 11 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV) загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

До 17 липня 2010 року підпункт 4 пункту 8 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-ІV діяв у наступній редакції: "фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, придбання спеціального торгового патенту), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачували страхові внески в порядку, визначеному цим Законом у фіксованому розмірі".

Законом України від 8 липня 2010 року № 2461-VI "Про внесення змін до законів України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" та "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 17 липня 2010 року, підпункт 4 пункту 8 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-ІV викладено у новій редакції і передбачено, що "фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески".

Підпункт 4 пункту 8 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-ІV діяв у такій редакції до 1 січня 2011 року.

Таким чином, в період з 17 липня 2010 року по 1 січня 2011 року позивач зобов'язаний сплачувати страховий внесок в розмірі не менше мінімального розміру страхового внеску.

Згідно з абзацом п'ятим пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, нарахованої та/або не сплаченої у період до 1 січня 2011 року, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості.

Оскільки у встановлений строк внески у потрібному розмірі позивачем не були сплачені, УПФ правомірно склав вимогу про зобов'язання перерахувати спірні кошти № 219 від 28 січня 2011 року на суму боргу 1533 гривні 18 копійок.

Оскільки в добровільному порядку заборгованість у розмірі 1533 гривні 18 копійок позивачем не сплачено, зазначена сума підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до законодавства, що діяло на час виникнення заборгованості, умови і порядок виконання рішень органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначалися Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-ХІV).

Згідно зі статтею 1 Закону № 606-ХІV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною першою статті 25 Закону № 606-ХІV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Судами встановлено, що постановою державного виконавця Відділу ДВС від 10 березня 2011 року ВП № 25241261 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимоги Управління Пенсійного фонду України у Білозерському районі (далі - УПФ) від 28 січня 2011 року №Ф-219 про стягнення з ОСОБА_4 на його користь заборгованості з страхових внесків у розмірі 1533 гривні 18 копійок.

З огляду на наведені правові норми та, враховуючи встановлені обставини справи, суди дійшли обґрунтованого висновку про правомірність постанови державного виконавця Відділу ДВС від 10 березня 2011 року ВП № 25241261 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вимоги Управління ПФУ від 28 січня 2011 року №Ф-219, оскільки вона відповідно до статті 106 Закону № 1058-ІV є виконавчим документом, примусове виконання якої покладається на державну виконавчу службу.

Отже, при вирішенні даного спору суди надали правильну юридичну оцінку обставинам у справі та дійшли обґрунтованого висновку щодо безпідставності позовних вимог.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновку судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні наведених правових норм.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки при їх постановленні суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в судових рішеннях повно відображені обставини, що мають значення для справи, їх висновки щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников