Справа № 2а-1620/11/0970
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 р. Справа № 135725/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області, яким просила визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у наданні їй завіреної копії акту про знищення облікових документів покійного сина ОСОБА_2 та зобов`язати відповідача надати їй таку копію.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2011 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що всупереч вимогам Законів України «Про звернення громадян» та «Про інформацію» відповідач не надав позивачу у встановлений законодавством строк відповіді на її заяву та документів, які вона просила надати.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що заява ОСОБА_1 від 02.03.2011 року не відповідає вимогам Закону України «Про звернення громадян», оскільки при її розгляді було встановлено, що позивач не може проживати за адресою, вказаною у заяві - АДРЕСА_1, а також, що цей будинок є нежилим і є пам'ятником архітектури місцевого значення. Крім того, на думку відповідача, запитувана позивачем інформація не може бути надана, оскільки стосується особистих немайнових прав її покійного сина ОСОБА_2, стосується особисто його і не може бути надана відповідно до ст. 32 Конституції України, ст. 31 Закону України «Про інформацію» та ст. 5 Закону України «Про міліцію».

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Як встановив суд, 02.03.2011 року ОСОБА_1 надіслала поштовим відправленням до Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області заяву про досудове отримання інформації та забезпечення її завіреною копією акту про знищення облікових та будь-яких документів відносно її покійного сина ОСОБА_2 на підставі дії п. 51 Інструкції з наказу Міністерства внутрішніх справу України від 03.02.1992 року за № 66 «ДСВ».

В даній заяві позивач просила надіслати в 10-ти денний строк на її адресу поштовим зв'язком зазначені копії документів з чіткою датою їх виготовлення.

До заяви позивач додала копії документів, на які вона посилається та заадресований конверт з марками для відповіді.

Заява була отримана уповноваженою особою Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області 03.03.2011 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

При цьому колегія суддів враховує, що суд першої інстанції правильно встановив та зазначив, що у вказаній вище заяві позивач посилається на норми Закону України «Про доступ до публічної інформації», однак цей Закон набрав чинності лише 09.05.2011 року, тобто після подання позивачем звернення, в зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин положення Законів України «Про звернення громадян» та «Про інформацію».

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з ст. 5 цього Закону кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до ст. 6 цього Закону право на інформацію забезпечується обов'язком органів державної влади, а також органів місцевого самоврядування інформувати про свою діяльність та прийняті рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 цього Закону визначено, що заява - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Згідно з ст. 5 даного Закону звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства. Звернення може бути подано як окремою особою (індивідуальне), так і групою осіб (колективне). Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. Звернення, оформлене без дотримання цих вимог, повертається заявникові з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до ст. 7 даного Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Статтею 15 цього Закону передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно з ст. 19 цього Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

А ст. 20 даного Закону встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, всупереч вимогам наведених вище норм Законів України «Про звернення громадян» та «Про інформацію» Івано-Франківський міський відділ управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області не надав ОСОБА_1 у встановлений законодавством строк відповіді на її заяву та документів, які вона просила надати, чим допустив протиправну бездіяльність, яка порушує права позивача.

Твердження відповідача про невідповідність заяви ОСОБА_1 від 02.03.2011 року вимогам Закону України «Про звернення громадян» колегія суддів вважає безпідставним і не бере до уваги з таких підстав.

Дане твердження відповідач обґрунтовує тим, що при розгляді заяви було встановлено, що позивач не може проживати за адресою, вказаною у заяві - АДРЕСА_1, а також було встановлено, що будинок по вул. Вірменській є пам'ятником архітектури місцевого значення і перебуває на балансі Управління культури Івано-Франківської обласної державної адміністрації, що підтверджується довідкою адресно-довідкового бюро Управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області від 15.06.2011 року та витягом з Державного реєстру нерухомих пам'яток України від 20.11.2009 року № 124-Д.

При цьому, відповідач посилається на ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», якою передбачено, що письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Однак, дослідивши заяву ОСОБА_1 від 02.03.2011 року. колегія суддів вважає, що відсутні будь-які підстави, передбачені даної нормою, для залишення звернень громадян без розгляду, оскільки у ній вказано місце проживання заявника, підписане позивачем, можливо встановити автора звернення, а також відповідач не надав доказів того, що ОСОБА_1 раніше вже зверталась із заявою з цих же питань, чи наявності будь-яких відомостей чи обставин, з яких відповідач міг дійти висновку, що заяву подано особою, визнаною судом недієздатною.

Також колегія суддів враховує, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, нормами Закону України «Про звернення громадян» не було передбачено повноважень чи обов'язку органів, до яких подається звернення, перевіряти чи встановлювати фактичне місце проживання заявника чи його проживання за вказаною у зверненні адресою. Крім того, як вбачається із заяви, позивач просила відповідь на її звернення та копії запитуваних документів надіслати поштовим зв'язком, для чого, зокрема, додала до заяви заповнений поштовий конверт з марками.

При цьому, інформацію про відсутність реєстрації ОСОБА_1 за вказаною адресою відповідач отримав лише 15.06.2011 року, тобто вже після закінчення встановлення законодавством строку розгляду заяви позивача і наданні відповіді на неї.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив надані відповідачем копії рапортів співробітників Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області, згідно з якими вони відвідали квартиру АДРЕСА_1 з метою вручення ОСОБА_1 копії відповіді на її заяву від 02.03.2011 року, під час чого було встановлено, що позивач за вказаною адресою не проживає, в зв'язку з тим, що будинок є нежилим, оскільки Законом України «Про звернення громадян» не передбачено обов'язку органів, до яких подається звернення, надавати відповіді особисто заявникам (наручно).

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що запитувана ОСОБА_1 інформація не може бути надана без згоди особи, якої вона стосується, а саме сина позивача ОСОБА_2, який загинув у 2004 році, оскільки, як вбачається із змісту заяви позивача від 02.03.2011 року, дана інформація не належить до особистих немайнових прав ОСОБА_2 та не містить ознак конфіденційної, таємної чи службової інформації, тобто не належить до інформації з обмеженим доступом в розумінні ст. 21 Закону України «Про інформацію».

Враховуючи зазначені вище обставини та положення нормативно-правових актів, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2011 року у справі № 2а-1620/11/0970 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справу України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 08.06.2015 року