Справа № 363/1071/15-а
Суддя: Войнаренко Л. Ф.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

"02" липня 2015 р. Справа № 363/1071/15-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Войнаренко Л.Ф.

при секретарі Клименко В.В..

розглянувши в судовому засіданні в м.Вишгороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Вишгородського району Київської області , третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету від 11грудня 2002 року №75 та від 28 лютого 2003 року №15, рішень ОСОБА_2 сільської ради Вишгородського району Київської області від 30 березня 2004 року №85-11-ХХ1У та від 30 серпня 2005 року №144-19-ХХ1У,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка 12 березня 2015 року звернулась до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 сільської ради Вишгородського району Київської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету від 11грудня 2002 року №75 та від 28 лютого 2003 року №15, рішень ОСОБА_2 сільської ради Вишгородського району Київської області від 30 березня 2004 року №85-11-ХХ1У та від 30 серпня 2005 року №144-19-ХХ1У.

Позивач позов мотивувала тим, що за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, ОСОБА_2 сільська рада, с. Червоне, вул. Пролетарська, 11, знаходиться земельна ділянка площею 0,2500 га. зі збудованими на ній житловим будинком, що належить їй, ОСОБА_1, а також зі спорудами й прибудовами.

Наразі власником вказаної землі формально значиться ОСОБА_3, її невістка. Про той факт, що земельна ділянка належить на праві приватної власності іншій особі, вона дізналася лише у квітні-травні 2014 року, коли вирішила продати зазначений житловий будинок, а ОСОБА_3 категорично заявила, що вона на це не має право, бо вона, виявляється, таємно оформила на себе право власності і тепер претендує не лише на землю, а й на її будинок.

На час її звернення до суду із позовною заявою (цивільна справа № 363/2239/14-ц, Вишгородський районний суд), зясувалося, що у ОСОБА_3 наявний державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 690589, виданий 14.06.2007 Вишгородським районним відділом земельних ресурсів. Сам же акт, як виявилося, коли до суду надійшов лист ОСОБА_2 сільської ради від 09.09.2014 № 02- 10/196, видано на підставі таких рішень:

1) рішення виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 11.12.2002 № 75 про передачу у власність вказаної земельної ділянки ОСОБА_3;

1)
рішення виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 28.02.2003 №15 про надання цієї ж земельної ділянки у постійне користування з правом приватизації ОСОБА_3;

2) рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.03.2004 № 85-11-XXIV про затвердження обох вищеозначених рішень виконкому та надання дозволу на розробку технічної документації;

3) рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.08.2005 № 144-19-ХХР/ про затвердження технічної документації та передачу безоплатно у власність ОСОБА_3 вищевказаної земельної ділянки.

Усі перераховані рішення вона вважає незаконними з огляду на нижченаведені обставини.

Рішення виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 11.12.2002 № 75 про передачу у власність вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 є незаконним, оскільки на момент його прийняття уже діяв Земельний кодекс України від 25.10.2001. у статті 118 якого було встановлено інший порядок безоплатної приватизації земельних ділянок фізичними особами. В цій нормі не йдеться і не йшлося про повноваження саме виконкомів, в той час, коли рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації та про затвердження тех. документації й передачу землі у власність приймались й приймаються власне радами, як органами місцевого самоврядування. Тобто рішення приймається депутатами на сесії, а не виконкомом. Посилання у зазначеному рішенні на декрет Кабінету міністрів України від 26.12.92 № 15-02 теж є незаконним, оскільки у зазначеному декреті йдеться про повноваження рад народних депутатів щодо передачі у власність земельних ділянок, а не повноваження виконкомів. Крім того, за умови чинності Земельного кодексу 2001 року, декрет ніс лише загальну норму про забезпечення сільрадами передачі земель у приватну власність, в той час, коли у статті 118 Земельного кодексу вже було передбачено процедуру такої передачі.

Разом тим, на момент винесення цього рішення виконкому був чинним Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.93 № 10, у тексті якого йдеться саме про рішення ради народних депутатів, а не їх виконкомів.

Рішення виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 28.02.2003 №15 про надання цієї ж земельної ділянки у постійне користування з правом приватизації ОСОБА_3 (копія витягу додається) є незаконним, по-перше, з підстав, аналогічних недійсності рішення від 11.12.2002 № 75. а по-друге, у звязку з явним незаконним дублюванням рішень на користь ОСОБА_3, а також через суперечливість цих рішень одне одному. Адже обома вищевказаними рішеннями виконком сільради надав спочатку у власність ОСОБА_3 вищезгадану земельну ділянку, а вже після того передав її ж в постійне користування.

Вказаний факт зясувався майже випадково, адже ОСОБА_2 сільська рада не розголошувала факт наявності рішення від 11.12.2002 № 75, вказуючи у своїх листах лише про наявність рішення від 28.02.2003 №15. Зокрема, у листі від 09.09.2014 № 02-10/196 до Вишгородського районного суду та у відповіді на мій запит, сільрада зазначила лиш про рішення від 28.02.2003 №15. Однак, у матеріалах цивільної справи № 363/2239/14-ц знаходиться копія рішення від 11.12.2002 № 75.

Важає, що зазначене свідчить про те, що рішення виконкому на користь ОСОБА_3 видавались явно протиправно.

Рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.03.2004 № 85-11-ХХІУ про: ствердження вищеозначеного рішення виконкому та надання дозволу на розробку технічної документації є незаконним з огляду на те, що на момент його прийняття, власником будинку, що знаходився на вищевказаній земельній ділянці, була особа - ОСОБА_4, її чоловік.

Так, 17.11.2003 ОСОБА_3 подарувала будинок, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці, своєму свекру - ОСОБА_4 Незважаючи на дарування будинку, ОСОБА_3 продовжила таємно оформлювати на себе право власності на земельну ділянку під ним.

Станом на момент дарування діяла норма статті 120 Земельного кодексу України, діяв у редакції на момент дарування будинку, було встановлено не автоматичний лергхід права власності на ділянку разом з будинком, а перехід за окремим договором. Лише після 1 січня 2004 року, після набрання чинності новим Цивільним кодексом, право власності на ділянку переходить разом з правом на будинок. Зміни до статті 120 Земельного кодексу України внесені лише 2007-го року. Однак, на час дарування земельна ділянка не належала ОСОБА_3. а перебувала у власності територіальної громади, від імені якої землею розпоряджалася ОСОБА_2 сільська рада. І цей орган місцевого самоврядування не мав права надавати дозвіл на розробку документації для відчуження земельної ділянки під чужим приватним будинком на користь іншого власника. Такими діями сільрада фактично унеможливила реалізацію правомочностей з користування та розпоряджання земельною ділянкою її власником з одного боку і ті ж :амі правомочності щодо власника будинку.

Крім того, зазначене рішення сільради затверджує вказані вище неправомірні рішення виконкому, процедура чого не передбачена ані чинним, ані тогочасним законодавством. Рішення сільради у цій частині суперечить частині другій статті 19 Конституції України, що є нормою прямої дії: «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Також відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.08.2005 № 144-19-ХХІУ про затвердження технічної документації та передачу безоплатно у власність ОСОБА_3 вищевказаної земельної ділянки є незаконним з огляду не лише на незаконність попередніх рішень виконкому і ради, оскільки є похідним від них. ОСОБА_3, зловживаючи правом на отримання у власність земельної ділянки, діючи як недобросовісний набувач, таємно від власника будинку, отримала у власність земельну ділянку під ним. Сільська ж рада не перевірила особу власника вказаного будинку, а тому прийняла несправедливе, неправомірне рішення, що не відповідало фактичним обставинам на момент його прийняття.

Крім того, це рішення є незаконним й у динаміці, оскільки надалі прямо порушує правомочності користування і розпорядження будинком для одного з власників та ділянкою - для іншого без обмеження колом осіб, тобто поширюючись на всіх майбутніх власників землі та будинку.

Так, 01.11.2006 ОСОБА_4, її чоловік і власник будинку, помер. Після смерті вона успадкувала його майно, в тому числі вищезгаданий будинок. На момент прийняття нею спадщини вже діяло оновлене законодавство щодо автоматичного переходу права власності на землю разом із правом власності на будинок на ній. Такому законодавству зазначене рішення ради суперечило на момент його прийняття і суперечить станом на сьогодні.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 377 Цивільного кодексу України (діє з 1 січня 2004 року), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Також, у 2007 році набрали законної сили зміни до статті 120 Земельного кодексу України і з того часу: «У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення».

За таких умов, рішення виконкому та сільради прямо порушують чинне на сьогодні та на момент їх прийняття законодавство, а тому мають бути скасованими.

Фактичним власником спірного майна, землі, була і лишається вона, ОСОБА_1. ОСОБА_3, хоч і значиться формально власником землі, проте ніколи не доглядала за нею, не несла витрат, повязаних з її утриманням. А її дії щодо перешкоджання їйі та її покійному чоловікові у вільному розпоряджанні майном, таємне оформлення нею права власності на землю, що мала належати їм, є нічим іншим як зловживанням правом з її боку.

Так, відповідно до статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, цитованих вище, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Вона стала власником землі автоматично за статтею 377 Цивільного кодексу України та статтею 120 Земельного кодексу України.

Також згідно із частиною другою статті 1225 Цивільного кодексу України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Крім того, на автоматичність отримання нею у власність землі вказує норма частини першої статті 131 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі, серед іншого, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Незважаючи на відносно давні дати прийняття вищезгаданих рішень виконкому та гади, дізналася вона про них лише у жовтні 2014 року, коли її представник ознайомився із надісланим до суду листом ОСОБА_2 сільської ради від 09.09.2014 № 02-10/196. Крім того, у лютому 2015 року вона отримала відповідь із ОСОБА_2 сільської ради, що підтвердила наявність двох однотипних рішень виконкому: від 11.12.2002 № 75 та від №15.

Рішення виконкому та сільради, правомірність яких оспорюю, до її відому після прийняття не доводилися, а зберігалися у приміщенні сільської ради, а отже, про їх існування та про порушення ними її прав вона дізналася лише внаслідок судового розгляду питання Вишгородським районним судом в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на судове оскарження декількох рішень субєкта владних повноважень, про існування яких вона дізнавалася поступово, перебіг строку позовної давності слід розпочинати з періоду від жовтня 2014 року до лютого 2015 року.

Позивач просить суд визнати незаконними та скасувати рішення виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 11.12.2002 № 75 про передачу у власність вказаної земельної ділянки ОСОБА_3, рішення виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 28.02.2003 №15 в частині надання цієї ж земельної ділянки у постійне користування з правом приватизації ОСОБА_3, рішення Синяківської'сільської ради від 30.03.2004 № 85-11-XXIV про затвердження обох вказаних рішень виконкому та надання дозволу на розробку технічної документації та рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.08.2005 № 144-19-ХХІУ про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_3.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримав, просять його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільська рада Вишгородського району проти позову заперечила та просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Представник третьої особи проти позову заперечив, просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Дослідивши матеріали та докази по справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, ОСОБА_2 сільська рада, с. Червоне, вул. Пролетарська, 11, знаходиться земельна ділянка площею 0,2500 га, яка належить ОСОБА_3 в відповідності до Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 690589,

Даний Державний акт був виданий на підставі рішень виконкому ОСОБА_2 сільської ради, а саме:

1) рішення виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 11.12.2002 № 75 про передачу у власність вказаної земельної ділянки ОСОБА_3;

1)
рішення виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 28.02.2003 №15 про надання цієї ж земельної ділянки у постійне користування з правом приватизації ОСОБА_3;

2) рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.03.2004 № 85-11-XXIV про затвердження обох вищеозначених рішень виконкому та надання дозволу на розробку технічної документації;

3) рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.08.2005 № 144-19-ХХР/ про затвердження технічної документації та передачу безоплатно у власність ОСОБА_3 вищевказаної земельної ділянки.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, сільська рада є субєктом владних повноважень, як орган місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження виконавчого комітету сільської ради визначені ст.ст.51-53 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно яких він є колегіальним органом, який на своїх засіданнях розглядає і вирішує питання, віднесені до його компетенції. Зокрема, згідно ст.53 ч.6 цього Закону виконавчий комітет міської ради в межах своїх повноважень приймає рішення на засіданнях більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету, які підписуються міським головою.

Відповідно до п.34 ст.26 вказаного Закону до виключної компетенції сільських, селищних та міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Рішенням виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 11.12.2002 № 75 про передачу у власність вказаної земельної ділянки ОСОБА_3, рішенням виконкому ОСОБА_2 сільської ради від 28.02.2003 №15 в частині надання цієї ж земельної ділянки у постійне користування з правом приватизації ОСОБА_3, рішенням ОСОБА_2 сільської ради від 30.03.2004 № 85-11-XXIV про затвердження обох вказаних рішень виконкому та надання дозволу на розробку технічної документації та рішенням ОСОБА_2 сільської ради від 30.08.2005 № 144-19-ХХІУ про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_3, прав позивачки порушено не було, оскільки вона на той час не була власником вказаного вище майна, крім того, прийняті рішення на пленарному засіданні сесії ОСОБА_2 сільської ради.

Враховуючи викладене вище, оскаржувані рішення було прийнято відповідно до чинного законодавства України, а посилання позивача на їх незаконність і необґрунтованість не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

А за таких обставин суд приходить до висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 160-163 КАС України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів відповідно до ст. 186 КАС України.

Суддя Л.Ф.Войнаренко