Справа № 826/6463/13-а
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" червня 2015 р. м. Київ К/800/17977/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2014

у справі № 826/6463/13-а

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва Державної податкової служби від 06.03.2013 № , № , № , № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2013 позов задоволено; визнано протиправними та скасовано спірні податкові повідомлення-рішення, з підстав обґрунтованості позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2014 постанову суду першої інстанції скасовано в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.03.2013 № на суму 7 476,75 грн. та № на суму 28 789,46 грн.; постановлено в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено; в решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач в касаційній скарзі просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач в касаційній скарзі просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

В зв'язку з цим, касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційну скаргу позивача слід задовольнити, а касаційну скаргу відповідача - залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності обчислення, повноти та своєчасності внесення до бюджету держави податків, зборів та інших обов'язкових платежів позивачем за період з 01.01.2010 по 31.12.2012, складено акт № 94/17-20/НОМЕР_5 від 18.02.2013, в якому зафіксовано порушення: пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, п. 177.4 ст. 177, п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, що призвело до завищення витрат на загальну суму 163 828,86 грн., у т.ч. за 2011 рік на 156 070,08 грн., за 2012 рік на 7 758,78 грн.; п. 177.2, пп. 177.5.3 п. 177.5 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження оподатковуваного доходу на загальну суму 163 828,86 грн. та податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 25 460,43 грн., в т.ч. за 2011 рік на 24 296,61 грн., за 2012 рік на 1 163,82 грн.; п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму 6 595 грн.; п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 6 595 грн.; п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», п. 5 Порядку ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженого Постановою КМУ від 26.09.2001 № 1269.

На підставі результатів проведеної перевірки, 06.03.2013 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 7 476,75 грн., в т.ч.: 6 595 грн. основного платежу та 881,75 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № про нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1 365 930 грн. за порушення законодавства у сфері застосування реєстраторів розрахункових операцій;

- № про збільшення суми грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб (від підприємницької діяльності) у розмірі 28 789,46 грн., в т.ч.: 25 460,43 грн. основного платежу та 3 329,03 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № про застосування штрафних (фінансових) санкцій по податку з доходів фізичних осіб у розмірі 170 грн.

Актом перевірки зафіксовано несвоєчасність подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік, а саме: декларація подана 10.02.2012, при цьому, граничний термін її подання - 09.02.2012; позивач задекларував валові витрати від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 741 395 грн., при цьому, перевіркою зараховані лише валові витрати на загальну суму 577 566,14 грн., та встановлено неналежне ведення обліку доходів та витрат за період з 01.01.2011 по 31.12.2012, а саме: завищення валових витрат на загальну суму 163 828,86 грн., в т.ч.: за 2011 рік на 156 070,08 грн., за 2012 рік на 7 758,78 грн., у зв'язку з включенням до складу витрат суми витрат, які не відносяться безпосередньо до витрат від операційної діяльності та які безпосередньо не відносяться до отримання доходу (заправка авто, проживання у готелі, харчування та ін.), що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 25 460,43 грн., в т.ч. за 2011 рік на 24296,61 грн., за 2012 рік на 1163,82 грн.; завищення позивачем податкового кредиту та суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 6 595 грн., в т.ч. за січень 2011 року - 35 грн., за березень 2011 року - 1 319 грн., за квітень 2011 року - 1 194 грн., за травень 2011 року - 157 грн., за червень 2011 року - 367 грн., за серпень 2011 року - 1 591 грн., за вересень 2011 року - 1 294 грн., за грудень 2011 року - 538 грн., за листопад 2012 року - 100 грн., у зв'язку з зарахуванням до складу податкового кредиту сум, які не використовувались в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; позивач за період з 01.01.2010 по 21.12.2012 здійснював продаж товарів, які не обліковані у встановленому порядку в книзі обліку доходів та витрат на загальну суму 682 965,28 грн.

Матеріалами справи встановлено, що позивач подає до податкового органу податкову звітність в електронному вигляді, згідно укладеного ними договору про надання податкових звітів засобами телекомунікаційного зв'язку від 19.09.2011 № 19022011.

Відповідно даних програми, за допомогою якої відправляються звіти, декларація про доходи за 2011 рік передана позивачем на шлюз ДПС України 09.02.2012 о 21 годині 00 хвилин, тобто в межах граничного терміну її подачі, але прийнята податковим органом лише 10.02.2012 о 02 годині 25 хвилин.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що згідно листа ДПС України від 17.02.2012 № 4847/7/18-4017 дев'ятого лютого 2012 року на приймальному шлюзі ДПС України виникла черга, у зв'язку з чим, надіслана 9 лютого 2012 року звітність оброблена податковою службою лише на наступний день, в результаті чого така звітність вважається наданою в органи ДПС без порушення граничного строку подання; ні актом перевірки а також в запереченнях на позов відповідачем не наведено переліку операцій здійснюваних позивачем, які не пов'язані з його господарською діяльністю або не підтверджені належними документами, визначеними Кодексом, що свідчить про необґрунтованість таких висновків відповідача та порушення ним законодавчих вимог щодо оформлення результатів перевірок; витрати на паливно-мастильні матеріали для автомобіля, який використовувався в господарській діяльності позивача та проживання в готелі, правомірно включені ним до складу валових витрат; відповідачем помилково застосована фінансова санкція за реалізацію, на його думку, не облікованого товару, згідно ст. 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оскільки відповідальність за таке правопорушення передбачена ст. 164-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині та відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, апеляційний адміністративний суд мотивував своє рішення тим, що перевіркою встановлено неналежне ведення обліку доходів і витрат, а саме: заниження оподатковуваного доходу на загальну суму 163 828,86 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 25 460,43 грн.; перевіркою повноти нарахування податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету за перевіряємий період з 01.01.2011 по 31.12.2012 встановлено заниження суми податку на додану вартість на загальну суму 6 595 грн., в зв'язку з чим податкові повідомлення-рішення від 06.03.2013 № та № є правомірними.

Однак, суд касаційної інстанції з таким висновком апеляційного адміністративного суду погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до п. п. 49.1, 49.2 ст. 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

Податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством (п. 49.3 ст. 49 ПК України).

Згідно з п. 177.5 ст. 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці подають до органу державної податкової служби податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Відповідно до п. 177.11 ст. 177 зазначеного Кодексу фізичні особи - підприємці подають річну податкову декларацію у строк, визначений підпунктом 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 цього Кодексу, в якій поряд з доходами від підприємницької діяльності мають зазначатися інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.

Податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - підприємців - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року (пп. 49.18.5 п. 49.18. ст. 49 Кодексу).

Згідно листа ДПС України від 17.02.2012 № 4847/7/18-4017 дев'ятого лютого 2012 року на приймальному шлюзі ДПС України виникла черга, у зв'язку з чим, надіслана 9 лютого 2012 року звітність оброблена податковою службою лише на наступний день, в результаті чого така звітність вважається наданою в органи ДПС без порушення граничного строку подання.

Таким чином, є помилковим висновок відповідача щодо порушення позивачем пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України та, відповідно, протиправним прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 06.03.2013 № .

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 зазначеного Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Як зазначено в акті перевірки позивача, відповідачем встановлено, що позивачем віднесено до складу податкового кредиту суми, які не використовувались в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, що призвело до заниження ПДВ, що підлягає сплаті в бюджет.

Однак, як встановлено матеріалами справи, а ні в акті перевірки, а ні в запереченнях на позов, відповідачем не наведено переліку операцій здійснюваних позивачем, які не пов'язані з його господарською діяльністю, або не підтверджені належними документами, визначеними Кодексом, що свідчить про необґрунтованість таких висновків відповідача та порушення ним законодавчих вимог щодо оформлення результатів перевірок.

Таким чином, є помилковими висновки податкового органу щодо порушення позивачем п. 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України та, відповідно, безпідставним прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 06.03.2013 № .

Згідно з пп. 14.1.27. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (п. 177.4 ст. 177 ПК України).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

До складу інших витрат включаються: адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона) (пп. в пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 ПК України).

Згідно з пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

З огляду на наведені норми законодавства, можна зробити висновок, що витрати на паливно-мастильні матеріали для автомобіля, який використовувався в господарської діяльності позивача та проживання в готелі, правомірно включені позивачем до складу валових витрат.

Таким чином, помилковим є висновок податкового органу щодо порушення позивачем п. 177.2, пп. 177.5.3 п. 177.5 ст. 177 Податкового кодексу України та, відповідно, безпідставність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 06.03.2013 № .

Згідно з п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

Облік товарних запасів фізичною особою - підприємцем ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) - у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва (ст. 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з п. п. 1, 2 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого Наказом Міністерства Фінансів України від 20.10.1999 № 246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.1999 за № 751/4044, це Положення (стандарт) визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про запаси і розкриття її у фінансовій звітності. Норми цього Положення (стандарту) застосовуються підприємствами, організаціями та іншими юридичними особами (далі - підприємства) незалежно від форм власності (крім бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності).

Таким чином, з наведених положень законодавчих норм вбачається, що порядок обліку товарних запасів встановлено виключно для юридичних осіб, фізичні ж особи - підприємці, ведуть лише облік доходів і витрат в Книзі обліку доходів і витрат, а тому висновки податкового органу про порушення позивачем вимог п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Відповідно до п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Статтею 164-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, зокрема, що неведення обліку або неналежне ведення обліку доходів і витрат, для яких законами України встановлено обов'язкову форму обліку, - тягне за собою попередження або накладення штрафу у розмірі від трьох до восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як зазначено в акті перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем порядку ведення книги обліку доходів і витрат, однак помилково застосовано фінансову санкцію за реалізацію не облікованого товару згідно ст. 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Таким чином, є помилковим висновок відповідача щодо порушення позивачем п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», п. 5 Порядку ведення Книги обліку доходів та витрат, в результаті чого безпідставно донараховані штрафні санкції податковим повідомленням-рішенням від 06.03.2013 № .

Викладене дозволяє погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Враховуючи викладене, касаційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 підлягає задоволенню, касаційна скарга Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві - залишенню без задоволення, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2014 - скасуванню, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2013 - залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2014 скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2013.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний