Справа № 814/3687/14
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/3687/14

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Федусик А.Г.,

суддів Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

при секретарі Пальоній І.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс" на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс" до Южноукраїнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Альянс" (далі ТОВ) звернулось до суду з адміністративним позовом до Южноукраїнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі ОДПІ) про скасування податкового повідомлення-рішення від 12 листопада 2014 року за № НОМЕР_1.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ТОВ подало апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в травні 2014 року відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань достовірності нарахування податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ "Ос-Маркетинг".

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт від 03 червня 2014 року за №20/14-09-22-01/32741433. Перевіркою встановлено порушення п.198.1, 198.3, 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України (далі ПК України), в результаті чого безпідставно завищено податковий кредит з ПДВ за вересень 2013 року в сумі 77112,00 грн..

На підставі зазначеного акту перевірки та в звязку з виявленими порушеннями відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 26 червня 2014 року № на суму 115668,00 грн.

Пізніше, за наслідками адміністративного оскарження зазначене рішення було частково скасовано Головним управлінням Міндоходів у Миколаївській області, а 12 липня 2014 року відповідачем прийняте нове податкове повідомлення-рішення № на суму 104418,00 грн..

Винесення вказаного податкового повідомлення-рішення та визначення порушення податкового законодавства, що було відображено в акті перевірки, і стало підставою для звернення ТОВ з позовом до суду.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено реальність господарських операцій з ТОВ "Ос-Маркетинг", тому суд прийшов до висновку про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, діяв у межах, спосіб та на підставі своїх повноважень, та відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України довів перед судом його законність.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до п.198.1. ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг, отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.

Згідно п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, на ряду з іншим, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п.201.10. ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З аналізу вказаних норм вбачається, що одним з визначальних критеріїв при встановленні правомірності віднесення платником ПДВ до свого податкового кредиту є придбання товарів та послуг з метою використання їх таким платником у власній господарській діяльності, що повинно бути доведено відповідними доказами - обліковими та іншими первинними документами.

Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про переведення боргу від 01 вересня 2013 року та згідно п.1.1 договору ТОВ "Либертин" перевів борг за договором поставки від 07 травня 2013 року № ДГ-0000009, що укладений між ТОВ "Либертин" і ТОВ "Альянс", а ТОВ "Ос-Маркетинг" прийняв на себе зобов'язання за названим у цьому пункті договором.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні, а ТОВ не було надано самого початкового договору поставки, з якого можна встановити та дослідити характер і послідовність господарських відносин позивача з контрагентами. В ході розгляду справи позивачем також не було надано суду будь-яких доказів взагалі наявності, характеру та обсягу зобов'язань, які перейшли від ТОВ "Либертин" до ТОВ "Ос-Маркетинг".

Крім того, ТОВ не було надано вичерпної інформації стосовно факту та способу перевезення, зберігання та порядку відпуску, якості товару, який він повинен був отримати від ТОВ "Либертин" та в подальшому отримав від ТОВ "Ос-Маркетинг", а також інформації в яких операціях цей товар використовувався позивачем надалі. Зокрема не були надані ані перевіряючим, ані судам першої та апеляційної інстанцій товарно-транспортні накладні, подорожні листи, акти внутрішнього переміщення товару в межах ТОВ (якщо мало місце), та інші документи, які підтверджують реальність господарських операцій.

Крім того, позивачем на обґрунтування власної правової позиції у відповідності до ч.1 ст.71 КАС України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, жодним чином не було доведено факт оплати отриманого товару (виписки по банківському рахунку, платіжні доручення, тощо) ні на користь ТОВ "Либертин", ні на користь ТОВ "Ос-Маркетинг".

В той же час, колегія суддів зазначає, що податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених документів та/або сплати грошових коштів.

Отже, враховуючи всю сукупність доказів у справі, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем первинні документи не можуть вважатися належним підтвердженням фактичного здійснення господарських правовідносин позивача з контрагентом та використання вказаних товарів у господарській діяльності ТОВ, не підтверджують правомірність формування податкового кредиту, а будь-яких інших належних доказів в ході розгляду справи позивачем надано не було.

При цьому колегія суддів вважає, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність доказів визнання такого договору недійсним або нікчемним, самі по собі не свідчать про реальність вчинення відповідної господарської операції а також про придбання товарів та послуг саме з метою використання їх в господарській діяльності, якщо це не підтверджено відповідними, належним чином оформленими первинними документами.

В той же час, встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобовязань платнику податків у разі, якщо буде встановлено, зокрема, відсутність реального вчинення цієї господарської операції чи її господарської мети.

Отже, постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Також, колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс" залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: ОСОБА_3
Суддя: Суддя: ОСОБА_4 ОСОБА_2