Справа № 2а/1570/3493/2011
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2011-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/3493/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2011 року колегія Одеського окружного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Бжассо Н.В.,

суддів: Марина П.П.,

ОСОБА_1

при секретарі: Марінгос І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Одеса адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та міграції за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення нечинним та забовязання надати статус біженця в Україні

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_2 ОСОБА_3 з позовом до Державного комітету України у справах національностей та міграції (далі Комітет), за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області (далі ОСОБА_4) за результатами якого позивач просить суд постановити рішення про визнання рішення Державного комітету України від 23 березня 2011 року за № 275-11, яким йому було відмовлено у наданні статусу біженця в Україні - нечинним з моменту його прийняття та зобовязати відповідача надати йому статус біженця в Україні.

Як зазначив позивач, він є громадянином ОСОБА_5, проживав та працював у місті ОСОБА_6. В теперішній час позивач не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань по причині належності до певної соціальної групи.

Позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_5, хоча за походженням він є палестинцем. У звязку з тим, що до палестинців в Йорданії відносяться негативно, позивач намагався нелегально потрапити до Палестини, з метою відвідування свого батька, але був заарештований військовими Ізраїлю та потрапив заграти, де перебував 3 роки. За цей час він отримав ряд захворювань, але отримати гідну медичну допомогу в країні не зміг, тому що був палестинцем. Після зазначеного, позивач намагався нелегально перетнути кордон з Сирією, але також був затриманим, та з того часу офіційна влада його контролює, він змушений кілька разів на день спілкуватися з поліцією, вільне пересування по країні в нього обмежене, знайти роботу він не взмозі.

15.09.2009 року позивач нелегально виїхав з Йорданії до Сирії. В Сирії перебував три дні, після чого, виїхав до Лівану, де пробув понад 1,5 місяця. За цей час, позивач звернувся до особи, яка займається візами, паспортами, нелегальною міграцією. Зазначена особа оформила йому паспорт та туристичну візу до України. 02 лютого 2010 року з Бейруту, транзитом через Москву, позивач прибув до Аеропорту «Борисполь»в Україну. 01.05.2010 року позивач прибув до м. Одеси, так як у Києві життя також тяжке, він не зміг знайти роботу.

12.05.2010 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся з заявою про надання йому статусу біженця до ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23 березня 2011 року за № 275-11 у наданні статусу біженця, позивачу було відмовлено.

Вважаючи рішення необґрунтованим ОСОБА_2 ОСОБА_3 просив визнати його нечинним з моменту прийняття та зобовязати відповідача надати статус біженця в Україні, оскільки воно прийнято у порушення статей 1,16 Закону України «Про біженців», ст.1 Конвенції «Про статус біженця», 1951 року, до якої приєдналася Україна у 2002 році, так як Йорданія відмовляє в громадянстві йорданцям палестинського походження, що унеможливлює отримання останніми належної освіти, медичної допомоги, майна - і це є відомим фактом, підтвердженим висновками міжнародних організацій.

У судовому засіданні позивач підтримав свій позов, та додатково пояснив, що усього у вязниці він знаходився де-кілька разів, спочатку в Ізраїлі шість років, а потім в Йорданії три роки з причини нелегального перетину кордону. В Йорданії він не міг працювати тому що хворів та неможливо було знайти гідну роботу. Близьких родичів в країні в нього немає.

В місті Одесі проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, у центрі перебування біженців. Працює на підробітках.

Відповідач та третя особа до суду не зявилися, сповіщалися належним чином про дату, час та місце слухання справи, причини неявки суду не повідомили. Суд визнав неявку відповідача неповажною, та розглядає справу на підставі доказів, які маються в матеріалах справи.

Вислухавши позивача, дослідивши та проаналізувавши надані докази, матеріали справи, особисту справу позивача, суд прийшов до висновку, що у позові має бути відмовлено з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, громадянин ОСОБА_5, ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, 12.05.2010 року звернувся до ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області з заявою про надання йому статусу біженця. 03.06.2010 року з ним проведено інтервю, про що складений відповідний протокол.

23 березня 2011 року, у звязку з тим, що відповідно до абзацу 5 статті 10 Закону України «Про біженців», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону відсутні, Державним комітетом України у справах національностей та міграції прийняте рішення про відмову позивачеві у наданні статусу біженця.

Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України „Про біженців відповідно до статті 1 якого, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 14 Закону України "Про біженців" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У заяві та інтервю позивач вказав, що він був увязнений з причини нелегального перетину кордону, що є порушенням законодавства будь-якої країни. При цьому, позивач зазначав, що до увязнення він мав національний паспорт Йорданії. Основною причиною виїзду його з країни походження - це неможливість знайти гідну роботу, та обмеження пересування у звязку з відбуванням у минулому покарання, що не подобалося позивачу. Обставини, щодо переслідування останнього саме як палестинця суду зазначені та доведені не були.

Таким чином, проаналізувавши матеріали особистої справи позивача, суд погоджується з висновком ОСОБА_4, що повідомлені ним факти не мають ознак переслідувань або загрози переслідувань за ознаками передбаченими абзацом 2 ст.1 ЗУ «Про біженців».

Зазначені факти знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Так позивач підтвердив, що він не є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідань, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, про що вказують наступні факти, які були встановлені у судовому засіданні: позивач не був членом жодної політичної партії; погроз повязаних з релігією, національністю, расою не отримував; погрози зі сторони офіційної влади на адресу позивача не надходили. Позивач визнав, що йому не подобалося знаходитися в умовах обмеження виїзду та натикань щодо шкоди іміджу Йордані, у звязку з нелегальним перетином кордону .

Згідно відомостей наданих іноземцем до ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області, вбачається те, що ОСОБА_2 ОСОБА_3, прибув до України легально, за туристичною візою. Іноземець не зміг назвати ні однієї причини, чому він мав знищити усі офіційні документи на підтвердження своєї особи та відіслати національний паспорт до Лівану. Відповідь позивача щодо його небажання залишитися у Сирії, Лівану, Росії у звязку з неможливістю знайти там роботу, ставить під сумнів взагалі розуміння позивача що підставою для звернення до суду, ним було зазначено переслідування останнього саме як палестинця, а не неможливість отримання роботи.

При таких обставинах, суд вважає, що дійсною причиною виїзду позивача із країни походження є економічна міграція.

З урахуванням встановлених фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_2 ОСОБА_3 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем та третьою особою здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому Комітет та ОСОБА_4 діяли в межах Закону України "Про біженців", прийняли рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 128, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та міграції, за участю третій особи на стороні відповідача ОСОБА_4 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений судом

Головуючий Н.В.Бжассо

Суддя П.П.Марин

Суддя Л.Р.Юхтенко

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю

02 грудня 2011 року