Справа № 826/19721/14
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

02 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 02 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Національного банку України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивував тим, що скаржуваний наказ видано через два місяці з дати поновлення його на роботі, що свідчить про те, що рішення про його поновлення на роботі було здійснено відповідачем удавано, тобто на штатну одиницю інкасатора в неіснуючий в структурі НБУ відділ, який було виключено зі штатної структури відповідача ще в 2007 році. Зауважував, що насправді в 2014 році скорочення штату інкасаторів у відповідача не відбувалось, відбулось лише скорочення посади позивача, яка або взагалі не вносилася відповідачем до штатного розпису установи або ж була внесена до штатного розпису установи штучно, в день прийняття останнього на роботу, та скорочена в штатному розписі в день звільнення позивача. Вказував на те, що запропоновані йому посади взагалі не відносилися до його фаху, що є порушенням зі сторони відповідача у процедурі прийняття оскаржуваного наказу. Також зазначав, що його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось як того вимагають приписи Кодексу законів про працю України без згоди профспілкової організації. З метою відновлення порушених, на думку позивача, прав, свобод та інтересів, останній вважає, що його має бути поновлено на роботі на посаді інкасатора в НБУ з дня його звільнення та йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Просив суд визнати протиправним та скасувати наказу Національного банку України від 17.11.2014 р. № 17-к про звільнення ОСОБА_2 з посади інкасатора за п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді інкасатора в Національному банку України з 17.11.2014 року; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_2 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.11.2014 року до дати ухвалення судового рішення в цій справі та моральної шкоди в розмірі 12 000,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 02 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 02 січня 1992 року працював в Національному банку України на посаді інкасатора. Присягу державного службовця прийняв 15 листопада 1999 року.

Згідно наказу Національного банку України від 23.08.2007 р. №1073-к ОСОБА_2, інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України, 23 серпня 2007 року звільнено з роботи в зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Цим же наказом ОСОБА_2 виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України.

Позивач 20 вересня 2007 року з вимогами про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м.Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.04.2008 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2009 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.04.2008 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.04.2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2009 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м.Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 28.03.2013 року (справа №826/1981/13-а) позов ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано наказ Національного банку України від 23 серпня 2007 року №1073-к в частині звільнення ОСОБА_2, інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23 серпня 2007 року в зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України, зобов'язано Національний банк України звільнити ОСОБА_2 з 17 листопада 2011 року, в задоволенні решти адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним вище рішенням, ОСОБА_2, НБУ та первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища Національного банку України звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2014 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища Національного банку України задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 28.03.2013 року в частині зобов'язання НБУ звільнити ОСОБА_2 з 17.11.2011 року скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 поновлено на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей Управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23.08.2007 року, в решті постанову залишено без змін, в задоволенні апеляційної скарги Національного банку України відмовлено.

13 лютого 2014 року Київським апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист №826/1981/13-а.

Заява про примусове виконання ОСОБА_2 подана 27.05.2014 року.

03 вересня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на підставі виконавчого листа №826/1981/13-а, виданого 13 лютого 2014 року Київським апеляційним адміністративним судом, прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №43482723 з примусового виконання рішення суду, яким скасовано наказ Національного банку України від 23.08.2007 р. №1073-к в частині звільнення ОСОБА_2, інкасаторі відділу перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23 серпня 2007 року в зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та поновлено ОСОБА_2 на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23.08.2007 року.

Вказаною постановою боржнику - Національному банку України надано 7-денний термін для самостійного виконання рішення суду.

На виконання постанови відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження від 03.09.2014 року ВП №43482723, Центральним сховищем Національного банку України 09.09.2014 року прийнято Наказ «Про поновлення на роботі ОСОБА_2» №232-к.

Вказаним наказом ОСОБА_2 поновлено на роботі в посаді інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 24 серпня 2007 року з посадовим окладом 1 218,00 грн. на місяць, надбавкою за високі досягнення в праці в розмірі 27 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг, винагородою за вислугу років у розмірі 30 відсотків і доплатою за раніше присвоєний ранг державного службовця в розмірі 90,00 грн.

Позивач 16 вересня 2014 року був попереджений про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що останній власноруч розписався в попередженні.

Одночасно ОСОБА_2 16.09.2014 року було запропоновано переведення на вакантну посаду старшого касира відділу приймання та видачі цінностей управління приймання, видачі та зберігання цінностей Центрального сховища на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, старшого касира цього відділу ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, від якого позивач відмовився.

17 листопада 2014 року позивачу вдруге було запропоновано переведення на вказану вище вакантну посаду, від якого ОСОБА_2 вдруге відмовився.

На підставі попередження про звільнення ОСОБА_2 від 16.09.2014 року, 17 листопада 2014 року Центральним сховищем Національного банку України прийнято Наказ «Про звільнення ОСОБА_2» №317-к.

Вказаним наказом ОСОБА_2, інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей, звільнено з роботи 17 листопада 2014 року в зв'язку із скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Незгода з вказаним вище наказом від 17.11.2014 р. №317-к, маючи на меті поновитися на роботі на посаді інкасатора в НБУ, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди обумовила позивача звернутись до суду.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам необхідно зазначити наступне.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України, Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача згідно рішення суду було поновлено на його попередній роботі (посаді) - інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України шляхом внесення відповідних змін до штатного розпису Центрального сховища Національного банку України на 2014 рік, затвердженого директором Центрального сховища Національного банку України від 08.01.2014 року, переліком №2 змін до штатного розпису Центрального сховища Національного банку України на 2014 рік, затвердженого В.о. директора Центрального сховища Національного банку України від 11.08.2014 року.

Поновлення ОСОБА_2 на посаді інкасатора відбулось на підставі наказу Центрального сховища НБУ від 09.09.2014 р. №232-к.

Разом з тим, як було встановлено судом першої інстанції, посада на яку був поновлений позивач, була скорочена згідно з постановою Правління Національного банку України «Про вдосконалення діяльності Національного банку України з перевезення цінностей та використання приміщень» від 29.03.2007 р. №101 та наказом Національного банку України «Про скорочення штату працівників управління перевезення цінностей та організації інкасації Головного управління Національного банку України по м.Києву і Київській області та управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України» від 18.05.2007 р. №67.

За умови що управління перевезення цінностей було виключено із структури Центрального сховища НБУ із скороченням чисельності та штату працівників, ОСОБА_2 на виконання приписів ст. 49-2 КЗпП України 16.09.2014 року було попереджено про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавцем ОСОБА_2 було запропоновано іншу роботу в тій же установі, а саме, останньому було запропоновано переведення на вакантну посаду старшого касира відділу приймання та видачі цінностей управління приймання, видачі та зберігання цінностей Центрального сховища на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, старшого касира цього відділу ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з яким позивач не погодився, про що власноруч 16.09.2014 року розписався.

17 листопада 2014 року ОСОБА_2 вдруге було запропоновано переведення на вакантну посаду старшого касира відділу приймання та видачі цінностей управління приймання, видачі та зберігання цінностей Центрального сховища на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, старшого касира цього відділу ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з яким позивач вдруге не погодився, про що власноруч 17.11.2014 р. розписався.

З аналізу встановлених фактів вбачається, що відповідачем під час попередження позивача про наступне вивільнення та надання можливості перевестися на іншу вакантну посаду були дотримані вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Що стосується того, яку саме посаду запропоновано позивачу, на що останній наголосив у своєму адміністративному позові як на посаду яка не відноситься до його фаху, колегія суддів звертає увагу на те, що це є виключним правом власника або уповноваженого ним органу.

Крім того, з наявної в матеріалах справи копії диплому спеціаліста серії НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_2, вбачається, що позивач закінчив у 2010 році Університет банківської справи Національного банку України (м.Київ) і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Банківська справа» та здобув кваліфікацію спеціаліст з банківської справи.

Відповідно до спеціальностей, спеціальність «Банківська справа» визначається як спеціальність 7.03050802 - Банківська справа.

Спеціаліст з «Банківської справи» підготовлений до роботи за такими видами економічної діяльності: науковий співробітник (банківська справа, кредит, валютні операції тощо ); економіст і фінансист; консультант з банківської справи та кредитування; аудитор; кредитний інспектор; економіст по фондових операціях; дилер по валютних операціях; фінансове посередництво; грошове посередництво; фінансовий лізинг; надання кредитів; інші види грошового посередництва; управління фінансовими ринками; інші види допоміжної діяльності у сфері банківських послуг; управління портфелями цінних паперів; викладач вищого навчального закладу.

Спеціаліст з банківської справи може займати такі первинні посади: спеціаліст управління платіжних карток; спеціаліст-економіст валютного відділу; спеціаліст кредитного відділу; спеціаліст сектору залучення клієнтів; економіст чи консультант з економічних та фінансових питань; економіст спеціалізованих кредитно-фінансових установ; старший касир, контролер-касир; науковий співробітник; викладач.

За вказаних обставин, на думку колегії суддів запропонована відповідачем посада старшого касира відповідає фаху позивача.

Приписами частини другої ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Втім, позивач двічі відмовився від запропонованої відповідачем посади старшого касира, що стало наслідком в подальшому його звільнення на підставі наказу Центрального сховища НБУ від 17.11.2014 року №317-к.

Що стосується отримання роботодавцем попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації при розірванні трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, на що позивач звертає увагу в своєму адміністративному позові, зокрема, на відсутність погодження про його звільнення від первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища ДБУ, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до приписів Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 р. №1045-XIV (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин), зокрема до ст. 1 первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі.

Приписами п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону №1045-XIV визначено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Матеріалами справи підтверджено, що в Центральному сховищі НБУ існує первинна профспілкова організація Центрального сховища Національного банку України - це Первинна профспілкова організація Центрального сховища Національного банку України, яка є організаційною ланкою Професійної спілки працівників державних установ міста Києва, про що свідчать довідки Центрального сховища НБУ від 16.02.2015 р. №85/06-007/751 та голови міськкому профспілки працівників державних установ міста Києва від 16.02.2015 р. № б/н.

Як вбачається з довідки голови міськкому профспілки працівників державних установ міста Києва від 16.02.2015 р. №б/н, Первинна профспілкова організація Центрального сховища Національного банку України налічує 65 членів і знаходиться за адресою: 02660, м.Київ, вул.Пухівська, 7а. Голова первинної профспілкової організації - ОСОБА_4.

Також, матеріали справи містять довідку за підписом Голови профкому ОСОБА_4 від 10.11.2014 року, в якій повідомляється що ОСОБА_2 не є членом профспілкової організації Центрального сховища Національного банку України.

Даними, що містяться в довідці за підписом начальника відділу персоналу Центрального сховища Національного банку України ОСОБА_5 від 16.02.2015 р. №34-08-060/42, підтверджується те, що відрахувань із заробітної плати працівників Центрального сховища Національного банку України профспілкових внесків на користь первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» з квітня 2009 року по вересень 2014 року, згідно заяв працівників про вихід із вищезазначеної профспілки, відділ персоналу Центрального сховища не здійснював. Згідно (наявної в матеріалах справи) заяви ОСОБА_2 від 16.09.2014 р. в період з вересня 2014 року по 17.11.2014 року (дата звільнення) здійснювалися відрахування з його заробітної плати на рахунок первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища НБУ, членом якої згідно довідки голови цієї профспілкової організації ОСОБА_6 від 09.02.2015 р. №б/н являється позивач.

Отже, з огляду на вищевикладене, існувало дві профспілкові організації, а саме, Первинна профспілкова організація Центрального сховища Національного банку України та Профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища НБУ.

Як вбачається з матеріалів справи, ні відповідач, ні суд першої інстанції, не звертались до Профспілкової організації Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» Центрального сховища НБУ щодо надання інформації щодо звільнення ОСОБА_2

З огляду на вищевикладене, під час апеляційного розгляду справи виникла необхідність у зібранні додаткових доказів, а саме, витребувати з Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» у центральному сховищі НБУ інформації про дачу згоди на звільнення ОСОБА_2 з посади інкасатора Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» у центральному сховищі НБУ.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2015 року було зупинено апеляційне провадження у справі за розглядом вищевказаної апеляційної скарги до надання інформації з Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» у центральному сховищі НБУ.

Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» у центральному сховищі НБУ довідкою від 15 червня 2015 року надала відповідь про те, було скорочено лише штучно створену для позивача посаду, яка або взагалі не вносилася адміністрацією Центрального сховища Національного банку України до штатного розпису або ж була внесена до штатного розпису штучно, в день поновлення ОСОБА_2 на роботі, та скорочена в штатному розписі через два місяці в день його звільнення. Тобто, реального скорочення штату у роботодавця не відбувалося, тому на думку профспілки, ОСОБА_2 було звільнено незаконно. Проти звільнення ОСОБА_2 з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України, профспілкова організація заперечувала.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника).

Проте обговорення правомірності такого обґрунтування лежить поза межами компетенції власника або уповноваженого ним органу, а також суду. Власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди профспілкового комітету лише у разі, якщо в рішенні цього виборного органу немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, а не в разі незгоди з наведеним обґрунтуванням.

Тобто за змістом цієї норми суд, розглядаючи трудовий спір, має з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, і не вправі давати оцінку обґрунтованості самого рішення.

І лише у разі відсутності в рішенні обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 19 травня 2015 року №21-107а15.

Оскільки, у рішеннях Профспілкових організацій немає правового обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, то процедуру звільнення останнього з НБУ здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Крім того, у судовому засіданні 02 липня 2015 року, представник відповідача надав копію постанови від 10 червня 2015 року №365, відповідно до якої продовжується скорочення штату і чисельності працівників у Центральному сховищі Національного банку України та Визнано такою, що втратила чинність, структуру Центрального сховища Національного банку України, затверджену постановою Правління Національного банку України від 25 листопада 2005 року №451 "Про затвердження структури Центрального сховища Національного банку України", пункт 8 постанови Правління Національного банку України від 29 березня 2007 року №101 "Про вдосконалення діяльності Національного банку України з перевезення цінностей та використання приміщень".

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, таке.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Разом з тим, необхідно звернути увагу, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що діями відповідача йому заподіяно шкоду, наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та нанесеною шкодою.

Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Приймаючи до уваги той факт, що під час розгляду даної справи фактів, які б свідчили про протиправність дій відповідача встановлено не було, вимога позивача про стягнення з НБУ моральної шкоди в розмірі 12 000,00 грн. задоволена бути не може.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 02 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 07 липня 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 07 липня 2015 року.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.