Справа № 0503/1236/2012
Суддя: Воробйова І. В.
Дата ухвалення: 2012-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 0503/1236/2012
У Х В А Л А

08 лютого 2012 року суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Воробйова І.В., ознайомившись з адміністративним позовом Артемівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач- Артемівська міська рада звернувся до суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 і просить суд постановити рішення в порядку адміністративного судочинства, яким внести зміни до договору оренди земельної ділянки територіальної громади м. Артемівська від 01.06.2009 року, зареєстрованого у Артемівському міському відділі Донецької Регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному Комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.07.2009 р. за №99, а саме: п.9 договору викласти в такій редакції: «Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі згідно розрахунку орендної плати, який є невідємною частиною цього договору, та вноситься рівними частинами щомісячно. Розмір річної орендної плати складає: 27 055, 30 грн., розмір місячної орендної плати складає: 2 254,61 грн.».

Вказана позовна заява не може бути прийнята судом до розгляду з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Своє звернення до суду з цим позовом в порядку адміністративного судочинства позивач обґрунтовує посилаючись на п. 15 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 24.10.2011 року №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам»( далі Постанова), де вказується, що судам слід мати на увазі, що не всі договори, укладені субєктами владних повноважень, їх посадовими чи службовими особами на реалізацію своїх повноважень, відносяться до адміністравтиних договорів. Якщо обовязковим учасником договору відповідно до законодавства повинен бути субєкт владних повноважень, то такий договір є адміністративним, оскільки субєкт владних повноважень, у такому випадку діє від імені держави ( територіальної громади), в її інтересах чи для забезпечення їх, а не для своїх власних потреб.

Позивач вважає, що договір оренди земельної ділянки, укладений з відповідачем, є адміністративним і зазначає, що згідно підпункту г) пункту 17 Постанови до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у спорах з приводу укладання та виконання адміністративних договорів.

Однак з таким висновком позивача погодись не можна.

За змістом пункту 14 статті 3 КАС України адміністративний договір дво- або багатостороння угода, зміст якої складають права та обовязки сторін, що випливають із владних управлінських функцій субєкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди.

У частині 5 статті 35 Закону України « Про місцеві державні адміністрації»зазначається, що для здійснення спільних програм місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування можуть укладати договори, створювати спільні органи та організації.

Адміністративний договір є особливою категорією публічного права, своєрідною формою реалізації державної виконавчої влади, найбільш виразно вони виступають уролі юридичних фактів особливого роду, що зумовлюють виникнення адміністративно-правових відносин. До характерих рис адмінстративно-правового договору належать такі: це угода, що виникає у сфері дії виконавчої влади узвязку і з приводу реалізації органом цієї влади державно-владних повноважень; підставою виникнення такої угоди є адміністративний акт - владний вольовий припис; він завжди конкретизує норму адміністративного права чи акт правозастосовчої діяльності органу державної виконавчої влади, має організуючий характер, Крім того, адміністративно-правові договори укладаються у публічних інтересах, мають метою досягнення публічного блага, тобто тут переважають суспільні цілі. Неможливою ( за будь-яких умов) є одностороння відмова від виконання договірних умов або їх зміна. Норми про форс-мажор тут не застосовуються. Не може бути такий договір або окремі його положення визнано конфіденційними. Більш того, у деяких випадках необхідною умовою чинності адміністративно-правового договору є його опублікування.

Адміністративно-правовий договір можна визначити як право чин, укладений на підставі адміністративно-правових норм у загальнодержавних ( публічних) інтересах, правовий режим якого визначається наявністю сторони, що має державно-владні повноваження.

Таким чином, адміністративний договір - це правовий акт управління, що ухвалюється на підставі норм права двома (або більше) суб'єктами адміністративного права, один із яких обов'язково є органом виконавчої влади, може містити у собі загальнообов'язкові правила поведінки (нормативний характер) або встановлювати (змінювати, припиняти) конкретні правовідносини між його учасниками (індивідуальний характер). Тобто це один із видів договорів, який використовується державними органами (органами місцевого самоврядування) для здійснення і реалізації поставлених перед ними задач.

Також адміністративні договори передують юридично-владній формі реалізації виконавчої влади, бо самі по своїй суті такою формою не являються. Тому що їхня роль поки що допоміжна і вони мають важливе значення в розвитку демократичних механізмів реалізації державної влади, і через певний час за допомогою та на основі плідної роботи фахівців в цій галузі, адміністративний договір можна буде розглядати як самостійну форму державного управління.

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно, і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, ОСОБА_2 Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші субєкти публічного права.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обовязки через органи місцевого самоврядування в межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.172 ЦК).

Рада у даному випадку, виступає як субєкт цивільних правовідносин і має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин. Реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в її власності, рада відповідно до ст.5 Земельного кодексу України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто при здійсненні повноважень власника землі позивач є рівноправним субєктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпорядження землею.

Правовідносини, які склалися між сторонами не є публічно правовим спором і не підпадають під визначення справи адміністративної юрисдикції, яке наведене у п.1 ч.1 ст.3 КАС України і компетенція адміністративних судів, встановлена ст.17 Кодексу, на цей спір не поширюється, що виключає розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 4 КАС України, - юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Справи в спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, котрі виникають з правовідносин, в яких ці органи реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін у спорі вимогам ст.1 Господарського процесуального кодексу, підвідомчі господарським судам.

Згідно з положеннями Конституції, приписами Цивільного та Господарського кодексів земля та земельні ділянки є обєктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власника земельних ділянок. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування в правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами в цивільні та господарські правовідносини. Отже, в таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, в тому числі із субєктами підприємницької діяльності. Таким чином, сама лише участь органів державної влади та органів місцевого самоврядування в цивільних відносинах не трансформує ці відносини в публічно-правові, оскільки на цивільні відносини з їхньою участю поширюються положення Цивільного, Господарського та Земельного кодексів.

Відповідно до п.1.2 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»( далі Постанова) господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов'язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

У вирішенні питання про те, чи мають земельні відносини приватноправовий характер, слід враховувати таке.

1.2.1. Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 148 Господарського кодексу України (далі - ГК України), земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових

відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

1.2.2. З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167,169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197, 283 ГК України, статей 80,84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК підвідомчі господарським судам.

Позивачу слід було звернути увагу на розяснення, викладені у двох останніх реченнях п. 15 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 24.10.2011 року №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», де вказується, що у разі ж вчинення цивільного правочину між суб'єктом владних повноважень і суб'єктом господарської діяльності, договірні відносини сторін ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності. Тому до адміністративних договорів не відносяться договори, укладені за правилами Цивільного та Господарського кодексів України, інших актів цивільного або господарського законодавства.

Оскільки, як вбачається із змісту позовної заяви, спір виник з цивільно-правової угоди- договору оренди земельної ділянки, укладеному за правилами Закону України «Про оренду землі», та за правилами Цивільного і Господарського кодексів, в якому позивач діє як власник земельної ділянки, а відповідач є фізичною особою-підприємцем, тому цей спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.109 КАС України,-

У Х В А Л И В :

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Артемівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про невиконання умов договору оренди земельної ділянки та внесення змін до діючого договору оренди земельної ділянки відмовити.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.109 КАС України ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву.

Повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Головуючий суддя І. В.Воробйова