Справа № 308/4806/14-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року м. Київ К/800/61475/14

Колегія Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Олексієнка М.М. (доповідач),

суддів: Бутенка В.І., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - Прикордонний загін) до ОСОБА_1 про примусове видворення за касаційною скаргою відповідачки на судові рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2014 року та Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року представник Прикордонного загону звернувся в суд з позовом, відповідно до якого з урахуванням уточнених позовних вимог, просив примусово видворити з території України громадянку Сомалі ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3, 2013 року народження.

Посилався на те, що відповідачка здійснила спробу незаконного перетину державного кордону України на територію Словаччини. Рішення про примусове повернення за межі України добровільно виконувати не бажає.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року, позовні вимоги задоволено. Примусово видворено за межі України громадянку ОСОБА_1.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2014 року, яке теж залишено без змін Львівським апеляційним адміністративним судом від 4 листопада 2014 року, примусово видворено за межі території України відповідачку разом з неповнолітньою дитиною - ОСОБА_3, 2013 року народження.

У касаційній скарзі відповідачка, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами попередніх інстанцій, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що вона зверталася до відповідних органів із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже з моменту звернення з такою заявою нею повинна займатися міграційна служба, а не прикордонна служба.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Іноземці та особи без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтями 30 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VІ ««Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VІ), 13 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію».

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 3773-VІ центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Виходячи з положень зазначеної норми та роз'яснень, викладених в абзаці другому пункту 29 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особі без громадянства в Україні», примусовому видворенню з України підлягають іноземці та особи без громадянства у випадку, коли вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про повернення або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що відповідає дійсним обставинам справи, рішенням Прикордонного загону від 13 квітня 2013 року примусово повернуто за межі України громадянку Сомалі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому зобов'язано до 15 квітня 2014 року покинути територію України разом з малолітньою дитиною. Проте, зазначене рішення відповідачка не виконала без поважних причин, хоча могла це зробити.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суди прийшли до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок суду не спростовують і не дають підстав вважати судові рішення такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Судами не встановлено жодного доказу, який би свідчив, що відповідачка залишила країну свого національного походження у зв'язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстриміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

Апеляційним судом досліджувалися обставини звернення відповідачки про визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту. На підставі зібраних доказів суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 зловживає зазначеною процедурою з метою уникнення видворення за межі України. Факт не бажання залишатися в Україні доводиться й тим, що вона у квітні 2014 року хотіла нелегальним шляхом перетнути кордон і потрапити до сусідньої держави.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

І.В. Штульман