Справа № 826/20820/14
Суддя: Петрик І.Й.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

01 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого суддіПетрика І.Й.
СуддівБорисюк Л.П.,
Собківа Я.М.,
При секретарі судового засіданняВаляєвій Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_10 до Державної міграційної служби України про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянина Афганістану ОСОБА_10 пред'явив позов до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 28 лютого 2014 року № 63-14 про втрату статусу біженця.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким у задоволені позовних вимог позивачу відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Громадянин Афганістану ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав статус біженця згідно рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій 25 грудня 2008 року № 870-08 відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців».

З матеріалів справи вбачається, що в листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 11 вересня 2013 року № 9901 до Начальника Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві виявлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_10 з використанням проїзного документу біженця НОМЕР_1 23 жовтня 2011 року вилетів рейсом Київ - Дубаї (ОАЕ), а звідти добровільно виїхав до Афганістану. 25 листопада 2011 року ОСОБА_10 зворотнім маршрутом повернувся до України.

В письмових поясненнях, які прийняв старший лейтенант Служби безпеки України у м. Києві та Київській області Іщенко А.І. 6 серпня 2013 року вбачається, що ОСОБА_10, громадянин Афганістану їздив до Афганістану 23 листопада 2011 року на один місяць провідати дружину та сина.

Також з протоколу співбесіди Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві 26 грудня 2013 року з позивачем, на запитання: «Ви один раз їздили до Афганістану?» ОСОБА_10 відповів: «Я їздив один раз тому, що був хворий син», підтверджень про хворобу дитини не має. На запитання співробітника органу міграційної служби чи знав ОСОБА_10, що не можна виїжджати до Афганістану, відповів, що не знав.

29 січня 2014 року Головним управлінням в м. Києві Державної міграційної служби України винесено подання про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_10 у зв'язку з тим, що ОСОБА_10 добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону України № 3671-VI та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про втрату статусу біженця ОСОБА_10.

Рішенням від 28 лютого 2014 року від № 63-14 Державна міграційна служба України визнала громадянина Афганістану ОСОБА_10 таким, який втратив статус біженця в Україні як особа, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства) на підставі пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомленням від 12 березня 2015 року № 10 повідомило ОСОБА_10 про втрату статусу біженця відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач звернуся із даним позовом до суду.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, беручи до уваги ту обставину, що обґрунтованість та законність рішення відповідачем суду не доведена, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Із такою правовою позицією суду першої інстанції колегія суддів може погодитись із огляду на наступне.

Відповідно до Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 3671) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;.

Згідно ч. 1 статті 11 Закону № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Колегією суддів зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України від 28 лютого 2014 року № 63-14 встановлено, що підставою для його прийняття стала та обставина, що позивач добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності (підданства).

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи відсутність доказів щодо використання позивачем захисту країни громадянської належності, колегія суддів зазначає, що Державною міграційною службою України передчасно застосовано норму Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, колегія суддів зазначає, що добровільне повернення до країни, яку залишила особа чи за межами якої вона перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, є окремою підставою для прийняття рішення про втрату статусу біженця, на яку в оскаржуваному рішення відповідача посилання відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 41, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2015 року залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Петрик І.Й.

Судді: Борисюк Л.П.

Собків Я.М.

.

Головуючий суддя Петрик І.Й.

Судді: Собків Я.М.

Борисюк Л.П.