Справа № 804/8331/14
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

804/8331/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"10" червня 2015 р.

справа № 804/8331/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.07.2014 р. у справі № 804/8331/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод»

до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області,

третя особа - Спеціалізована Державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, встановлення відсутності компетенції, -

встановив:

Позивач 17.11.2010 року звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с. 132-134 т.3), просив:

- встановити відсутність компетенції (повноважень) Державної податкової інспекції у м.Дніпродзержинську (правонаступником якої є Дніпродзержинська об'єднана державна податкова інспекція Дніпропетровської області) по проведенню позапланової виїзної перевірки без наявності рішення суду;

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2012 року в задоволенні позову було відмовлено, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2013 року вказане рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2014 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод» задоволено частково, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої

інстанції.

Суд першої інстанції своєю постановою від 30 липня 2014 року в задоволенні позову відмовив.

Не погодившись з постановою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Просить скасувати постанову суду та задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача, повідомлений належним чином, до судового засідання не з’явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Представник третьої особи подав письмові заперечення проти задоволення апеляційної скарги, в судовому засіданні просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що у період з 19.08.2010 р. по 09.09.2010 р., на підставі направлення від 19.08.2010 р. № 784 та відповідно до наказу № 803 від 18.08.2010 р., який було змінено згідно наказу № 835 від 19.08.2010 р., службовими особами ДПІ у м. Дніпродзержинську проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ «ЄВРАЗ ДКХЗ» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за червень 2010 року, яке виникло за рахунок від'ємних значень з ПДВ, що декларувались в липні, серпні, вересні, жовтні 2008 року, лютому, березні, жовтні, листопаді 2009 року, січні, лютому 2010 року, за результатами якої складено акт №6279/138-т/23-407/05393085 від 16.09.2010 р.

За результатами зазначеної перевірки, податковим органом, враховуючи зміни, внесені до Закону України «Про податок на додану вартість» Законом України від 20.05.2010 р. № 2275-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», податковим органом зроблено висновок про відсутність підстав для підтвердження заявленої платником податку у червні 2010 року суми бюджетного відшкодування в розмірі 36 120 301,00 грн. на розрахунковий рахунок платника у банку, з огляду на порушення п. 1.2, п. 1.8 ст. 1, п.п. 7.7.2, п.п. 7.7.4, п. п. 7.7.10 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР (із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 20.05.2010 р. № 2275-17 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»; п. 5.12 Порядку заповнення і подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПА України від 30.05.1997 р. № 166 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.1999 р. за № 250/2054 (далі - Порядок № 166).

Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

- липня 2008 р. на суму 292 847 грн. (сплачено в липні, серпні 2008 р.);

- серпня 2008 р. на суму 2 147 153 грн. (сплачено в серпні, вересні, жовтні 2008 р.);

- вересня 2008 р. на суму 18 385 417 грн. (сплачено в жовтні, листопаді, грудні 2008 р.);

- жовтня 2008 р. на суму 1 015 650 грн. (сплачено в грудні 2008 р., лютому 2009 р.);

- лютого 2009 р. на суму 1 392 664 грн. (сплачено в березні, квітні 2009 р.);

- березня 2009 р. на суму 215 187 грн. (сплачено в квітні, травні 2009 р.);

- жовтня 2009 р. на суму 9 332 956 грн. (сплачено в грудні 2009 р.);

- листопаду 2009 р. на суму 3 338 427 грн. (сплачено в грудні 2009 р., січні, лютому 2010 р.);

- січня 2010 р. на суму 751 242 грн. (сплачено в лютому, березні, квітні, травні 2010р.;

- лютого 2010 р. на суму 519 055 грн. (сплачено в травні 2010 р.).

Правова позиція податкового органу, з якою погодився і суд першої інстанції, полягала в тому, що відповідно до «б» п.п. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» в редакції Закону України від 20.05.2010 р. № 2275-17 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно якої залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту кожного наступного податкового періоду лише в частині суми податку, фактично сплаченої отримувачем постачальникам товарів (послуг) та при імпорті і включається до розрахунку бюджетного відшкодування наступного звітного періоду, а тому у червні 2010 року ПАТ «ЄВРАЗ ДКХЗ» має право на отримання бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок платника залишків від'ємного значення, які були фактично сплачені ним лише у травні 2010 року, а саме на суму 1 270 297 грн., яка складається із залишків від'ємних значень січня 2010 р. на суму 751 242 грн. та лютого 2010 року на суму 519 055 грн.

Інша частина залишків від'ємного значення на загальну суму 36 120 301 грн., які були сплачені підприємством у податкових періодах до травня 2010 року, не були підтверджені податковим органом до відшкодування на розрахунковий рахунок платника у банку.

Суд першої інстанції зазначає, що право продавця на відшкодування суми ПДВ, сплаченої ним у ціні товару продавцю (постачальнику) такого товару, виникає за умови здійснення таким продавцем фактичної оплати товару, тобто фактичної сплати ПДВ в ціні товару. При цьому, враховуючи зміни, внесені до абз. «б» п.п. 7.7.2. п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» згідно Закону України № 2275-VI від 20 травня 2010 року, фактична сплата ПДВ в ціні отриманого товару має бути здійснена покупцем у звітному періоді, який безпосередньо передує періоду, в якому таким продавцем заявлено бюджетне відшкодування.

Підпунктом 7.7.3 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що платник податку може прийняти самостійне рішення про зарахування належної йому повної суми бюджетного відшкодування у зменшення податкових зобов'язань з цього податку наступних податкових періодів. Зазначене рішення відображається платником податку у податковій декларації, яку він подає за наслідками звітного періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного відшкодування згідно з нормами цієї статті. При прийнятті такого рішення зазначена сума не враховується при розрахунку сум бюджетного відшкодування наступних податкових періодів.

Колегія суду не погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

В постанові Верховного Суду України № 223/11 від 10.10.2011 року, яка в силу норми ч.1 ст. 244-2 КАС України є обов’язковою для всіх судів України (а.с. 112-114 т. 5) висловлена правова позиція, за якою попереднім податковим періодом може бути будь-який податковий період, який передує звітному, тому визначенні суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, може здійснюватися за будь-який попередній податковий період, а не лише за період, який передував звітному.

Колегія суддів також звертає увагу, що у редакції абз «а» підпункту 7.7.2. пункту 7.7. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що діяла станом на 20.06.2010 року – на час подання позивачем податкової декларації з ПДВ за травень 2010 року, зазначено: якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг).

Крім того, підпунктом 15.3.1 пункту 15.3 ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (чинного на час виникнення спірних відносин) передбачено, що заяви на повернення надміру сплачених податків, зборів (обов'язкових платежів) або на їх відшкодування у випадках, передбачених податковими законами, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, наступного за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.

Така ж правова позиція висловлена і Вищим адміністративним Судом в ухвалі від 20.05.2014 року в цій справі (а.с. 264 т. 4), яку суд першої інстанції всупереч ч. 5 ст. 227 КАС України, не врахував.

В контексті наведених правових норм колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права на бюджетне відшкодування залишків від’ємного значення ПДВ попередніх податкових періодів.

Щодо посилань суду першої інстанції на порушення позивачем підпункту 7.7.3. Закону України «Про податок на додану вартість».

Колегія суддів звертає увагу, що в акті перевірки від 16.09.2010 року та у податковому повідомленні рішенні не зазначається про порушення платником податків підпункту 7.7.3. України «Про податок на додану вартість».

Аналізуючи правову позицію суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Вищий адміністративний суд України у своєї ухвалі від 20.05.2014 року в цій справі також зазначив про необхідність дослідження, які саме суми бюджетного відшкодування по деклараціям з ПДВ за 2008-2009 роки були фактично відшкодовані позивачу, а які переносились згідно уточнюючих розрахунків та включались до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Правова позиція суду першої інстанції полягає в тому, що, враховуючи норми п.п. 7.7.3 п. 7.3. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», суми залишків від’ємних значень за липень, серпень, вересень 2008 року, які раніше були заявлені платником податку до бюджетного відшкодування у жовтні, листопаді, грудні 2008 року, січні 2009 року, не можуть бути повторно заявлені позивачем до бюджетного відшкодування у червні 2010 року.

- липня 2008 р. на суму 292 847 грн. (сплачено в липні, серпні 2008 р.);

- серпня 2008 р. на суму 2 147 153 грн. (сплачено в серпні, вересні, жовтні 2008 р.);

- вересня 2008 р. на суму 18 385 417 грн. (сплачено в жовтні, листопаді, грудні 2008 р.);

- жовтня 2008 р. на суму 1 015 650 грн. (сплачено в грудні 2008 р., лютому 2009 р.);

- лютого 2009 р. на суму 1 392 664 грн. (сплачено в березні, квітні 2009 р.);

- березня 2009 р. на суму 215 187 грн. (сплачено в квітні, травні 2009 р.);

- жовтня 2009 р. на суму 9 332 956 грн. (сплачено в грудні 2009 р.);

- листопаду 2009 р. на суму 3 338 427 грн. (сплачено в грудні 2009 р., січні, лютому 2010 р.);

- січня 2010 р. на суму 751 242 грн. (сплачено в лютому, березні, квітні, травні 2010р.;

- лютого 2010 р. на суму 519 055 грн. (сплачено в травні 2010 р.).

Податковий орган, посилаючись на уточнюючі розрахунки, подані позивачем до декларацій за жовтень 2008 року, листопад 2008 року, грудень 2008 року та січень 2009 року, за якими частина сум, заявлених до бюджетного відшкодування за вказаними деклараціями, була заявлена платником податку до включення до складу податкового кредиту наступного періоду (рядка 26 декларації), вважає, що такі суми не можуть бути повторно заявлені до бюджетного відшкодування у червні 2010 року.

Суд першої інстанції погодився з такою правовою позицією відповідача та зазначив, що на стор. 10-12 акту перевірки від 16.09.2010 р. податковим органом зафіксовано, та позивачем не спростовано факт того, що залишки від'ємних значень за липень, серпень, вересень 2008 року, які увійшли до загальної суми бюджетного відшкодування, заявленої позивачем у червні 2010 року, вже були заявлені ПАТ «ЄВРАЗ ДКХЗ» до відшкодування у жовтні, листопаді, грудні 2008 року, січні 2009 року, та частково були підтверджені податковим органом до відшкодування на розрахунковий рахунок платника у банку.

Отже, враховуючи норми п. п. 7.7.3 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», відповідно до яких сума, заявлена платником податку до суми бюджетного відшкодування у зменшення податкових зобов'язань з цього податку наступних податкових періодів, не враховується при розрахунку сум бюджетного відшкодування наступних податкових періодів, суд першої інстанції погодився з висновком ДПІ у м. Дніпродзержинську про те, що суми залишків від'ємних значень за липень, серпень, вересень 2008 року, які були раніше заявлені платником податку до бюджетного відшкодування у жовтні, листопаді, грудні 2008 року, січні 2009 року, не можуть бути повторно заявлені позивачем до бюджетного у червні 2010 р.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до даних акта перевірки, на які посилається суд першої інстанції:

Наведені дані доводять, що податковим органом та судом першої інстанції безпідставно застосовано положення підпункту 7.7.3. пункту 7.3. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», оскільки матеріалами справи не підтверджується, що позивачем були заявлені до бюджетного відшкодування суми, стосовно яких платником податків було прийнято самостійне рішення про зарахування належної йому повної суми бюджетного відшкодування у зменшення податкових зобов’язань з цього податку наступних податкових періодів.

Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі від 20.05.2014 року в цій справі (а.с. 264 т. 4), зазначив, що підлягає дослідженню, яка саме сума податку із заявлених до бюджетного відшкодування фактично сплачена позивачем постачальникам товарів (послуг), оскільки тільки при фактичній сплаті сум податку платник податків має право включати до складу податкового кредиту кожного наступного податкового періоду залишок від’ємного значення після бюджетного відшкодування.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи встановила, що підприємством до перевірки було надано оригінали первинних банківських документів, які підтверджують в повному обсязі сплату ПДВ у розмірі 37 102 332,00 грн. постачальникам товарів (послуг) по податковим накладним, що було включено до податкових кредитів декларацій з ПДВ, які вплинули на формування від’ємних значень, зазначених у додатку 2 до декларації з ПДВ за червень 2010 року. Ці обставини досліджені під час перевірки, що відображено на стор. 7-8 акта перевірки (а.с. 21-22 т.1) та не спростовані відповідачем під час судового розгляду справи. Докази (копії платіжних доручень та банківських виписок) містяться в матеріалах справи (а.с. 132-249 т.2 та а.с. 1-79 т. 3).

Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі по цій справі також зазначив, що судам попередніх інстанцій при новому розгляді справи необхідно дослідити, чи враховані позивачем висновки податкового органу, викладені в акті перевірки № 3142/40/23-206/05393085 від 03.07.2009 року щодо порушення підприємством п.п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», яке полягає у завищенні суми кредиту на загальну суму 12 690 536, 51 грн.

Крім того, викладений в акті перевірки висновок щодо порушення вимог податкового законодавства не є актом індивідуальної дії та не створює для позивача правових наслідків, тому колегія суддів вважає, що у позивача відсутній обов’язок щодо врахування цього висновку в своїй податковій звітності.

Колегія суддів також погоджується з доводами заявника апеляційної скарги щодо неможливості застосування до спірних відносин Закону України від 20.05.2010 року № 2275-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесені зміни до п. «б» п.п. 7.7.2. п. 7.7. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», оскільки дію нормативно-правового акта в час треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, Закон України від 20.05.2010 року № 2275-VI застосовується до формування податкового кредиту з податку на додану вартість та нарахування суми бюджетного відшкодування по господарським операціям, яки здійснені з 16.06.2010 року.

Оскільки апеляційна скарга позивача не містить доводів в частині вимог щодо визнання відсутності компетенції ДПІ у м.Дніпродзержинську на проведення виїзної позапланової перевірки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод» задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.07.2014 р. у справі №804/8331/14 скасувати.

Позов задовольнити частково.

В решті позовних вимог – відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун