Справа № 760/7631/15-а
Суддя: Лазаренко В. В.
Дата ухвалення: 2015-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/760/324/15
в справі №760/7631/15-а
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 червня 2015 року Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними, стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги, суддя -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірними дії відповідачів щодо непризначення одноразової грошової допомоги у разі смерті її чоловіка у розмірі десятирічного грошового забезпечення та зобов`язати призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі десятирічного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XIІ на день смерті її чоловіка на підставі Закону України від 20 квітня 2011 року №3254-VІ «Про ратифікацію Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії».
Посилається на те, що смерть її чоловіка ОСОБА_2 , пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, та отримує пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06 листопада 2013 року та витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 14 січня 2014 року №63.
Військова частина НОМЕР_1 у відповідь на звернення позивача до командира військової частини НОМЕР_1 в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги йому відмовило.
Вважає таку бездіяльність протиправною та просить задовольнити позов.
Ухвалою суду від 13 травня 2015 року в справі було відкрито скорочене провадження.
В запереченнях відповідачів, які надійшли на адресу суду останні посилаються на те, що позивач не отримав одноразову грошову допомогу у разі смерті її чоловіку правомірно.
Дослідивши матеріали адміністративного позову, суд вважає його таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що чоловіка позивача було звільнено з військової служби з посади начальника групи відділу військової частини НОМЕР_1 .
Чоловік позивача проходив військову службу у Збройних Силах з 01 вересня 1969 року по 17 квітня 1995 року, у тому числі з 22 червня 1986 року по 27 березня 1988 року безпосередньо на території держави Афганістан (колишня назва Демократична Республіка Афганістан), нагороджений орденом «З службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР» ІІІ ступеню, медаллю «За бойові заслуги» та грамотою Президії Верховної Ради СССР «За мужність та військову доблість, виявлені при виконанні інтернаціонального обов`язку у Республіці Афганістан», що підтверджується довідкою Київського міського військового комісаріату від 21 січня 2014 року №14 та копіями відповідних посвідчень, наказів й матеріалами особової справи офіцера.
Позивачка отримує пенсію у разі втрати годувальника її чоловіка ОСОБА_2 , що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 від 01 квітня 2014 року.
05 листопада 2013 року смерть чоловіка позивача настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06 листопада 2013 року та витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 14 січня 2014 року №63.
Таким чином, 05 листопада 2013 року позивач набула право на отримання соціальних гарантій, що встановлено, крім іншого, Угодою про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії, від 24 вересня 1993 року, яку було ратифіковано Верховною Радою України Законом України від 20 квітня 2011 року №3254-VІ за результатом розгляду Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 березня 2011 року №161-р «Про подання на ратифікацію Верховною Радою України Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії».
Військова частина НОМЕР_1 у відповідь на звернення позивача до командира військової частини НОМЕР_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у разі смерті її чоловіка відмовила, що підтверджується вих. відповідача від 25 грудня 2014 року №222/4/2235.
Позивач до Міністерства оборони України щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі смерті її чоловіка не зверталась, але вважає, що Міністерство оборони України також порушило її право на соціальний захист.
Відповідно ст.1 Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії, від 24 вересня 1993 року, яку було ратифіковано Верховною Радою України Законом України від 20 квітня 2011 року №3254-VІ, кожна зі Сторін визнає за доцільне відповідно до національного законодавства визначити розміри й порядок виплати одноразової допомоги батькам та іншим членам сімей військовослужбовців, загиблих або померлих унаслідок поранень, а також каліцтв, контузій, захворювань, отриманих у період бойових дій в Афганістані або в інших державах, але не нижче суми обов`язкового державного особистого страхування військовослужбовців, передбаченої чинним у державі законодавством або прийнятим у колишньому Союзі РСР, з урахуванням індексації цін.
Верховний Суд України, викладаючи свою правову позицію, зазначив у постанові від 10 березня 2015 року: «Проаналізувавши положення зазначених редакцій статті 16 Закону № 2011-ХІІ та зміст постанов №№ 488, 499, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом».
Відповідно Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року №63, Афганістан віднесено до держав, у яких у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велись бойові дії.
Відповідно ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно пункту 1 ч.1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно ч.7 ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
До спірних правовідносин у справі має бути застосовано аналогію закону.
Найближчим законом, який регулює подібні правовідносини, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 №2011-ХІІ.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 №2011-ХІІ (надалі Закон №2011-ХІІ) підлягає застосуванню у редакції на час виникнення спірних правовідносин (день смерті чоловіка позивача) -05 листопада 2013 року.
Відповідно підпункту 2 пункту 1 ст.3 Закону №2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі загибелі (смерті) військовослужбовця Збройних Сил України, який перебував на кадровій військовій службі, під час виконання ним обов`язків військової служби сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога в розмірі десятирічного грошового забезпечення загиблого (померлого) за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно пункту 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати).
На виконання вимог Закону №2011-ХІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» (далі Постанова №499), якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (далі Порядок №499).
Пунктом 1 Постанови № 499 встановлено, що у разі загибелі (смерті) під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовця, який перебував на кадровій військовій службі або проходив військову службу за контрактом, військовослужбовця строкової військової служби, військовозобов`язаного чи резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності - його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога: сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, який перебував на кадровій військовій службі або проходив військову службу за контрактом, а в разі її відсутності - його батькам та утриманцям - у розмірі десятирічного грошового забезпечення зазначеного військовослужбовця за останньою посадою, яку він займав на день загибелі (смерті), виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Крім того, як вбачається із п.2 Постанови №499, призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з порядком, затвердженим цією Постановою.
Відповідно підпункту 2 п. 2 Порядку №499 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі загибелі (смерті) військовослужбовця Збройних Сил України, який перебував на кадровій військовій службі, під час виконання ним обов`язків військової служби сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога в розмірі десятирічного грошового забезпечення загиблого (померлого) за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Військова частина НОМЕР_1 є головним розпорядником коштів в особі її керівника (командира військової частини НОМЕР_1 ).
Відповідно п.4.15 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністра оборони України від 19 серпня 2008 року № 407 Про затвердження Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2008 року за № 1079/15770, порядок оформлення, призначення, фінансування та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 4.7 цього Положення, у військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих їй військових частинах визначається наказом командира військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, вимоги позивача до Міністерства оборони України є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
У той же час 05 листопада 2013 року у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у разі смерті її чоловіка ОСОБА_2 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Саме військова частина НОМЕР_1 порушила оспорювань право позивача на соціальний захист.
Тобто, одноразова грошова допомога позивачу повинна була бути призначена та виплачена у розмірі десятирічного грошового забезпечення її чоловіка за останньою посадою на день настання смерті останнього.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
При цьому, військова частина НОМЕР_1 , як суб`єкт владних повноважень, не спростувала доводи позивача.
Судом критично ставиться до наданої представником військової частини НОМЕР_1 судової практики у зв`язку з тим, що надані судові рішення не обґрунтовані положеннями Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії, від 24 вересня 1993 року, яку було ратифіковано Верховною Радою України Законом України від 20 квітня 2011 року №3254-VІ, на яку саме посилається позивач на підтвердження своїх позивних вимог.
Крім цього, суд відкидає посилання представника військової частини НОМЕР_1 на те, що вищезначена Угода розповсюджується на членів родин військовослужбовців, які загинули або померли лише у період існування Союзу РСР.
Таке помилкове тлумачення представником військової частини НОМЕР_1 вищезазначеної Угоди призводить до порушення принципів гуманізму та соціальної справедливості, порушення єдиного підходу у вирішенні проблем надання пільг членам сімей загиблих (померлих) внаслідок поранень, контузій, захворювань, отриманих у період бойових дій, а також породжує дискримінацію й підриває авторитет держави щодо виконання узятих міжнародних зобов`язань.
Таким чином, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про визнання дій військової частини НОМЕР_1 щодо непризначення позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі десятирічного грошового забезпечення її чоловіка за останьою його посадою на день смерті відповідно до Постанови КМ України від 28 травня 2008 року №499 неправомірними.
Порядок та умови призначення і виплати вищезазначеної одноразової грошової допомоги визначені Постановою КМ України від 28 травня 2008 року № 499.
Таким чином, на військову частину НОМЕР_1 повинен бути покладений обов`язок саме нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі одноразової грошової допомоги у разі смерті її чоловіка ОСОБА_2 у розмірі десятирічного грошового забезпечення на день його смерті за останньою посадою, яку він займав перед звільненням, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з врахуванням вимог Постанов Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», а не стягнути її недоплачену частину.
Керуючись Законом України від 20 квітня 2011 року №3254-VІ «Про ратифікацію Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», ст.ст.9, 11, 69-71, 86, 99, 158-163, 183-2, 254 КАС України, суддя
ПОСТАНОВИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 непризначення позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі одноразової грошової допомоги у разі смерті її чоловіка ОСОБА_2 відповідно до Постанови КМ України від 28 травня 2008 року №499.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі смерті її чоловіка ОСОБА_2 у розмірі десятирічного грошового забезпечення на день його смерті за останньою посадою, яку він займав перед звільненням, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з врахуванням вимог Постанов Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».
В задоволені інших вимог відмовити.
Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її отримання до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд.
Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.
Суддя: