Справа № 815/1515/15
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1515/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Прилипка О.В. та перекладача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС України в Одеській області) про визнання нечинним з моменту прийняття рішення відповідача на підставі наказу від 02 грудня 2014 року № 225, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що в 2014 році ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомленням від 02 грудня 2014 року за № 94 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вказане рішення є необґрунтованим та незаконним.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано нечинним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області на підставі наказу від 02 грудня 2014 року № 225, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано відповідача прийняти рішення відносно позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, представник ГУ ДМС України в Одеській області в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а саме пунктів 1 та 13 ст. 1, ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». На думку апелянта, суд першої інстанції переклав обов'язок доказування підстав, за яких надається статус біженця, із заявника на органи міграційної служби, що не відповідає правовим нормам міжнародного та національного законодавства про біженців. Крім того, в порушення п. 22 ч. 1 ст. 1 названого Закону судом не враховано, що позивач виїхав із країни свого громадянського походження до Російської Федерації (м. Москва), де перебував 5 днів, тобто він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. Вказаний факт підтверджує, що виїзд з країни громадянського походження був пов'язаний не з переслідуванням будь-яких організацій, а з пошуком кращих умов життя. У зв'язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити оскаржене судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи представника відповідача в підтримку апеляційної скарги, а також позивача та його представника про залишення оскарженого судового рішення без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що у листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом відповідача від 02 грудня 2014 року № 225 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця гр. Афганістану ОСОБА_2.

На підставі названого наказу відповідача позивачу видано повідомлення від 02 грудня 2014 року за № 94 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржене рішення ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим, оскільки підставами для його прийняття стали загальні обставини, без дослідження відповідачем усіх зазначених заявником фактів з урахуванням інформації по країні походження.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно ч. 1 ст. 7 названого Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Як встановлено матеріалами справи, у листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

На підставі ч. 4 названої статті Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 цієї ж статті Закону встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (ч. 7 ст. 8 Закону).

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведених норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем проведено з ОСОБА_2 співбесіду.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 02 грудня 2014 року та наданих позивачем анкети та реєстраційного листка від 20 листопада 2014 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що причиною виїзду з країни громадянської належності було переслідування з боку радикального руху «Талібан». Зустріч з талібами відбулася на початку березня 2014 року, коли люди зі зброєю хотіли підпалити приміщення, де ОСОБА_2 вивчав англійську мову. Згодом вказані люди зупинили позивача, коли останній направлявся на вказані курси, та сказали йому, щоб він не ходив на курси англійської мови, а брав зброю та йшов воювати проти американців. Через десять днів батьки позивача дізнались від знайомих, що ОСОБА_2 та ще декількох хлопців, які вивчали англійську мову, хочуть викрасти вказані люди зі зброєю. Після цього позивач поїхав до свого дядька ОСОБА_7, у якого прожив 8-9 місяців, поки йому робили закордонний паспорт та візу. 01 листопада 2014 року позивач легально покинув Афганістан авіарейсом Кабул - Дубаї (ОАЕ) - Москва, тобто дістався Російської Федерації. 09 листопада 2014 року автомобілем, а потім пішки позивач нелегально перетнув кордон України (а. с. 60-62, 72-80).

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, ОСОБА_2 до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни.

Твердження позивача про загрозу його життю та здоров'ю у разі повернення на батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою відповідача. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Після трьох зустрічей з талібами позивач переїхав до свого дядька, у якого до виїзду з країни громадянського походження прожив 8-9 місяців, не зазнаючи погроз на свою адресу та не звертаючись за захистом до правоохоронних органів Афганістану.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно абз. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що 01 листопада 2014 року ОСОБА_2 авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва легально дістався Російської Федерації. Державний кордон України позивач нелегально перетнув 09 листопада 2014 року.

Отже, з 01 по 09 листопада 2014 року ОСОБА_2 знаходився у третій безпечній країні, проте за наданням притулку або за наданням статусу біженця позивач у вказаній країні не звертався, що підтверджує висновок посадових осіб органу міграційної служби про виїзд позивача з країни громадянського походження не у зв'язку з переслідуванням будь-якими організаціями, а у зв'язку з пошуком кращих умов життя.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами відповідача не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого рішення ГУ ДМС України в Одеській області на підставі наказу від 02 грудня 2014 року № 225, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, постановлене судове рішення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст постанови складено 06 липня 2015 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

В.О. Скрипченко