Справа № 814/1283/15
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.
08 червня 2015 року Справа № 814/1283/15

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Лісовської Н.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1

довійськового комісара обласного військкомату ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

прозобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до військового комісара обласного військкомату ОСОБА_2 (далі відповідач).
Позивач просить суд визнати пільгове посвідчення від 03.09.1985 р. № 449 дійсним та таким, що надає право на пільги з 1985 р.; зобов`язати відповідача видати позивачу пільгове посвідчення на право отримання та реалізації пільг в обсязі та порядку, передбаченому для учасників бойових дій.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що звільнився з військової служби та прибув на постійне місце проживання до м. Миколаєва в 1985 р. Своє пільгове посвідчення здав до військового комісаріату при постановці на облік для оформлення та призначення пільг. Зазначає, що пільги нараховані не були, а посвідчення було втрачене працівниками військкомату. Відповідач відмовляє позивачу в проханні вити дублікат пільгового посвідчення.
Відповідач не надав письмових заперечень проти позову.
Відповідно до ст. 128 ч. 6 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд дійшов висновку, що позов не належить задоволенню, виходячи з наступного:
Наказом головнокомандувача Військово-Морського Флоту від 02.08.1985 р. позивача звільнено у відставку. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.08.1985 р. № 157 позивача з 12.09.1985 р. виключено зі списків особового складу частини та направлено на облік до Заводського районного військового комісаріату м. Миколаєва (а. с. 7).
03.09.1985 р. військовою частиною НОМЕР_1 позивачу видано посвідчення № НОМЕР_2 , яке надавало право на пільги (а. с. 8).
При постановці на облік позивач здав пільгове посвідчення до військкомату, працівниками якого посвідчення було втрачене. Неодноразові звернення позивача з питання видачі дубліката втраченого пільгового посвідчення залишені відповідачем без задоволення (а. с. 17).
На доказ наявності пільг позивач надав суду посвідчення про право користування пільгами від 27.12.2007 р. № 7/5 і від 16.12.2008 р. № 7/3, видані відділом кадрів військово-повітряних сил Тихоокеанського флоту Російської Федерації, в яких зазначено про наявність у позивача пільг, передбачених Законом Російської Федерації "Про статус військовослужбовців" та Законом "Про ветеранів" (а. с. 11, 13). До матеріалів справи позивачем також додано лист головнокомандувача Військово-Морського Флоту Російської Федерації від 05.09.2013 р. № 700/10/555 та заяву колишнього командира військової частини НОМЕР_1 про наявність у позивача пільг (а. с. 14-15).
Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з наступного:
Стаття 1 Угоди про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців від 15.04.1994 р., ратифікованої Законом Україною від 26.04.1996 р. № 144 (далі Угода) передбачає, що дія цієї Угоди поширюється на осіб, які зазначені у додатку 1 до цієї Угоди.
Додаток 1 визначає наступні категорії осіб, яким надані пільги: учасники Великої Вітчизняної війни; інваліди війни (Великої Вітчизняної війни та особи, які стали інвалідами під час оборони колишнього РСР, при виконанні інших обов`язків військової служби в інші періоди або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, а також під час проходження військової служби в Афганістані або в інших державах, у яких велись бойові дії); учасники бойових дій на території інших держав; сім`ї загиблих військовослужбовців; герої Радянського Союзу й особи нагороджені орденом Слави трьох ступенів, Герої Соціалістичної Праці; інші категорії осіб.
Частиною 3 Додатку 1 визначено категорії осіб, які вважаються учасниками бойових дій на території інших держав, а саме:
- військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових фахівців і радників), які відповідно до рішень урядових органів колишнього Союзу РСР брали участь у бойових діях на території інших держав;
- військовозобов`язані, які призивалися на навчальні збори та спрямовувалися в Афганістан у період ведення бойових дій;
- військовослужбовці автомобільних батальйонів, які направлялися в Афганістан для доставки вантажів у цю країну в період ведення бойових дій;
- військовослужбовці льотного складу, які робили вильоти на бойові завдання в Афганістан з території колишнього Союзу РСР;
- працівники та службовці, які обслуговували радянський військовий контингент в Афганістані, що одержали поранення, контузії чи каліцтва, або нагороджені орденами і медалями колишнього Союзу РСР за участь у забезпеченні бойових дій.
Пунктом 1 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Відповідно до консультативного висновку Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 24.09.2008 р. № 01-1/1-08 (цитується мовою оригіналу): "… статьи 3-6 Соглашения от 12 марта 1993 года и статьи 2, 3 Соглашения от 15 апреля 1994 года могут быть реализованы государствами по своему усмотрению как непосредственно - путем признания в национальной правовой системе прав соответствующих категорий лиц на льготы, установленные указанными Соглашениями (отсылки к международному договору), так и опосредованно - путем предоставления соответствующих прав на основании национальных правовых актов в сфере социального обеспечения (инкорпорации договорных норм во внутригосударственную правовую систему) ".
Такими національними правовими актами є Закон України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус" (далі - Закон № 203) та Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551).
Стаття 6 Закону № 3551 (в редакції Закону України від 22.12.1995 № 488) визначає коло осіб, які належать до учасників бойових дій.
Так, учасниками бойових дій визнаються:
1) військовослужбовці, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період громадянської та Великої Вітчизняної воєн, під час інших бойових операцій по захисту Батьківщини, партизани і підпільники громадянської та Великої Вітчизняної воєн;
2) учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших військових формувань, створюваних Верховною Радою України, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.
Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України;
3) військовослужбовці, а також особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, які в період Великої Вітчизняної війни проходили службу в містах, участь в обороні яких зараховується до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, встановлених для військовослужбовців частин діючої армії; військовослужбовців
4) особи вільнонайманого складу Збройних Сил, військ і органів Міністерства внутрішніх справ і Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, які займали штатні посади у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період Великої Вітчизняної війни та інші періоди ведення бойових дій, або перебували в ці періоди у містах, участь в обороні яких зараховується до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, встановлених для військовослужбовців частин діючої армії;
5) колишні військовослужбовці, особи вільнонайманого складу, а також колишні бійці винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших формувань, що брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп фашистської Німеччини та інших незаконних формувань і груп на території колишнього Союзу РСР;
6) працівники спеціальних формувань Народного комісаріату шляхів, Народного комісаріату зв`язку, Народного комісаріату охорони здоров`я, плаваючого складу промислових і транспортних суден і льотно-підйомного складу авіації Народного комісаріату рибної промисловості колишнього Союзу РСР, морського і річкового флоту, льотно-підйомного складу авіації Головного управління Північного морського шляху, переведені у період Великої Вітчизняної війни на становище осіб, що перебували у лавах Червоної Армії і виконували завдання в інтересах армії та флоту в межах тилових кордонів діючих фронтів або оперативних зон діючих флотів, а також члени екіпажів суден транспортного флоту, які були захоплені в портах фашистської Німеччини 22 червня 1941 року на порушення Конвенції про становище ворожих торгових суден на початку воєнних дій (Гаага, 1907 рік);
7) особи, які в період Великої Вітчизняної війни перебували у складі частин і підрозділів діючої армії та флоту як сини, вихованці полків і юнги до досягнення ними повноліття;
8) особи, які брали участь у бойових діях проти фашистської Німеччини та її союзників у роки другої світової війни на території інших держав у складі армій союзників колишнього СРСР, партизанських загонів, підпільних груп та інших антифашистських формувань;
9) працівники сфери культурного обслуговування фронтів, які в період Великої Вітчизняної війни або в період ведення бойових дій в інших державах виступали перед воїнами діючих армій, флотів, військових з`єднань і контингентів;
10) особи, які в період з 8 вересня 1941 року по 27 січня 1944 року працювали на підприємствах, в установах і організаціях міста Ленінграда і нагороджені медаллю "За оборону Ленінграда", та особи, нагороджені знаком "Жителю блокадного Ленінграда";
11) особи, які були залучені командуванням військових частин, державними і громадськими організаціями до розмінування полів і об`єктів народного господарства, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час;
12) особи, які у неповнолітньому віці були призвані до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941-1945 років;
13) військовозобов`язані, які призивалися на навчальні збори і направлялися до Афганістану в період ведення там бойових дій;
14) військовослужбовці автомобільних батальйонів, які направлялися до Афганістану для доставки вантажів у цю країну в період ведення там бойових дій;
15) військовослужбовці льотного складу, які здійснювали вильоти на бойові завдання до Афганістану з території колишнього Союзу РСР;
16) вояки Української повстанчої армії, які брали участь у бойових діях проти німецько-фашистських загарбників на тимчасово окупованій території України в 1941-1944 роках, які не вчинили злочинів проти миру і людства та реабілітовані відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні".
Прирівняними до учасників бойових дій вважаються колишні неповнолітні (яким на момент ув`язнення не виповнилося 16 років) в`язні концтаборів, гетто та інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період другої світової війни, а також діти, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків.
Співставлення вказаних норм Закону № 3551 з ч. 3 Додатку 1 до Угоди дає можливість встановити, що ті категорії осіб - учасників бойових дій, на яких розповсюджується дія Угоди, передбачені як пільгова категорія і в національному законодавстві України, а саме в Законі № 3551.
Перелік держав, зазначених у п. 2 ст. 6 Закону № 3551, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначені постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 р. № 63. При цьому зазначений перелік узгоджений з переліком, встановленим Законом Російської Федерації "Про ветеранів" від 12.01.1995 р. № 5-Ф3.
Надані позивачем документи не містять будь-яких вказівок на участь позивача в бойових діях, у тому числі на території інших держав.
Крім того, стаття 1 Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 р. (ратифікованого Законом України від 07.06.2001 р. № 2495) передбачає, що (цитується мовою оригіналу) "на граждан, проходивших военную службу в воинских частях Вооруженных Сил, других войсках, воинских формированиях и органах бывшего Союза ССР и перешедших (зачисленных) на военную службу в вооруженные силы, другие войска, иные воинские формирования и органы государств - участников Содружества Независимых Государств, при их переезде на постоянное место жительства из одного Государства Содружества в другое распространяются права и льготы, гарантии и компенсации, установленные законодательством и иными нормативными правовыми актами для военнослужащих Государства Содружества, избранного для постоянного проживания".
Якщо застосовувати вказану норму Протоколу до України, то незалежно від того, в якому військовому формуванні країн-учасниць Співдружності Незалежних Держав проходив службу громадянин, він має право на пільги, які встановлені законодавством України для військовослужбовців України.
У той же час для отримання пільг громадянин повинен мати відповідний статус, наприклад, учасника бойових дій, підтверджений певними доказами. Позивач таких доказів суду не надав.
Саме по собі посвідчення на право користування пільгами російського зразка, не підтверджує право позивача на отримання пільг, передбачених Угодою, та отримання посвідчення українського зразка, оскільки посилання на таке співвідношення в зазначеній Угоді відсутнє.
Крім того, видача "Удостоверения на право пользования льготами" передбачена п. 8 постановления Правительства Российской Федерации от 06.09.1998 р. № 1054 "О порядке учета военнослужащих, подлежащих увольнению с военной службы, и граждан, уволенных с военной службы в запас или в отставку и службы в органах внутренних дел, нуждающихся в получении жилых помещений или улучшении жилищных условий в избранном постоянном месте жительства", і свідчить про право громадянина, звільненого з військової служби, на отримання житлових приміщень або поліпшення житлових умов на пільгових підставах у відповідності до Федерального Закону пільгових "О статусе военослужащих" та інших нормативних актів один раз. Про таке право, якраз і свідчить посвідчення по формі згідно протоколу 1.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 11 КАС).
Згідно ст. 71 ч. 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, ч. 3 ст. 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає чинності з моменту закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.
Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя Н. В. Лісовська