Справа № 804/10238/14
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2015 рокусправа № 804/10238/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - Сметанко К. В. (дов. від 12.05.2015 р.)

відповідача: - ОСОБА_2

- ОСОБА_3 (дов. від 13.08.2014 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровська

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року

у справі № 804/10238/14

за позовом Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровська

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Лівобережний районний центр зайнятості м. Дніпропетровська звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача суму коштів у розмірі 7 207,09 грн. незаконно отриманих від Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровська, на користь Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровська.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перебуваючи на обліку позивача як безробітний з 28.10.2013 по 21.05.2014, відповідач не повідомив позивача, що з 12.10.2000 належав до фізичних осіб-підприємців, тобто належав до зайнятого населення, внаслідок чого у нього відсутнє право на отримання допомоги по безробіттю відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення».

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Постанову суду мотивовано тим, що відповідач у 2002 році виявив бажання припинити підприємницьку діяльність, для чого звернувся до відповідних уповноважених органів, проте, з незалежних від нього причин зазначені відомості не було внесено до бази Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. За висновком суду відповідач мав право звернутися до позивача з заявою про реєстрацію його як безробітного та відповідно мав право отримувати допомогу по безробіттю та пройти навчання в Дніпропетровському центрі професійно-технічної освіти державної служби зайнятості на курсах підвищення кваліфікації за навчальною програмою «Основи підприємницької діяльності в малому бізнесі».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та стягнути з відповідача суму коштів у розмірі 7207,09 грн. Апеляційна скарга фактично мотивована доводами, викладеними в позовній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просять залишити без задоволення апеляційну скаргу, а постанову суду першої інстанції - без змін, зазначають, що судом винесене законне та обґрунтоване рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, 28.10.2013 відповідач звернувся до позивача із заявою про надання статусу безробітного, в якій просив зареєструвати його як безробітного, призначити виплату допомоги по безробіттю відповідно до Закону України «Про зайнятість населення». Вказана заява містила інформацію про те, що відповідач не є суб'єктом підприємницької діяльності.

Після надання всіх необхідних документів та підтверджень з березня 2014 року позивач розпочав виплату відповідачу допомоги по безробіттю.

У період з 11 квітня по 25 квітня 2014 року на підставі договору про професійне навчання безробітного №00003 від 10.04.2014 відповідач пройшов підвищення кваліфікації в Дніпропетровському центрі професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості за спеціальністю «Провадження підприємницької діяльності. Основи підприємницької діяльності в малому бізнесі» та 25.04.2014 отримав посвідчення за НОМЕР_1.

07.05.2014 позивачем видано наказ №260 про здійснення виплати відповідачу допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності з дня реєстрації підприємницької діяльності у термін, визначений законодавством. Наказом передбачено, що вказана допомога виплачується одноразово за умови реєстрації юридичної особи або фізичної особи-підприємця протягом 10 робочих днів, а саме: з 08.05.2014 по 22.05.2014 на підставі інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

На виконання вказаного наказу, 14.05.2014 відповідач звернувся до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області із заявою про реєстрацію його як фізичної особи-підприємця.

14.05.2014 державним реєстратором юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Садиленко О. В. надано повідомлення про відмову у проведенні державної реєстрації з огляду на наявність в ЄДР запису, що відповідач є підприємцем.

Зважаючи на отримання вказаної інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивачем було проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та складено акт №05-14/05 від 21.05.2014, яким встановлено, що з метою одержання виплати допомоги безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності відповідно до ч.1 ст.7, ч.7 ст.22, ч.5 ст.23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхуванні випадок безробіття» після закінчення навчання на курсах «Підприємець початківець» відповідач зареєструвався в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та надав виписку серії АД за № 240597, в якій зазначено: «Дата державної реєстрації, дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про включення до Єдиного державного реєстру: 12.10.2000, 14.05.2014 2 093764», що свідчить про те, що на час реєстрації в центрі зайнятості відповідач був зареєстрований як приватний підприємець.

Виходячи з вказаних обставин, 21.05.2014 позивачем видано наказ №304/1, яким відмовлено відповідачу у виплаті допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності з огляду на подання особою недостовірних даних щодо зайнятості, а саме неподання відомостей, що відповідач є приватним підприємцем.

При цьому кошти, отримані відповідачем в період з 02.02.2014 по 08.05.2014 як допомога по безробіттю на суму 699233 грн., а також вартість навчання в розмірі 214,76 грн., - підлягають поверненню як такі, отримані відповідачем неправомірно, оскільки він не належав до безробітного населення.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позву.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 № 1533-III (в редакції на момент виникнення спірних відносин) загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно ч.1 ст.7 вказаного Закону видами забезпечення за цим Законом допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

За правилами ч.1 ст.22 цього ж Закону право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового

державного соціального страхування.

За визначенням, наведеним ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-VI, безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

За правилами ст.43 цього Закону статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п.7 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198, підставою для відмови у наданні статусу безробітного є, в тому числі, встановлення факту зайнятості особи, у тому числі отримання повідомлення роботодавця про працевлаштування особи.

При цьому згідно ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Відповідно до ст.4 вказаного Закону до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

При цьому, згідно положень ч.ч.2-4 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

В даному випадку позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач на час реєстрації в центрі зайнятості був зареєстрований як приватний підприємець, що не давало йому права бути зареєстрованим в якості безробітного з відповідними правовими наслідками.

З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2000 відповідач був зареєстрований у виконавчим комітетом Індустріального району м. Дніпропетровська як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа.

Відносини з реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності на час реєстрації відповідача в якості суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи регулювались Законом України №698-ХІІ від 07.02.1991 «Про підприємництво» та Постановою Кабінету Міністрів України №740 від 25.05.1998 «Про порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності».

Згідно з п.2 Порядку державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності державна реєстрація суб'єктів підприємницької діяльності проводиться у виконавчому комітеті міської, районної у місті ради або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації за місцезнаходженням або місцем проживання суб'єкта, якщо інше не передбачено законом.

Зазначеним Порядком (абз.4 п.10 Порядку) запроваджено внесення фізичних осіб-підприємців до Реєстру суб'єктів підприємницької діяльності. Скасування державної реєстрації передбачалось шляхом виключення з вказаного реєстру на підставі, зокрема, особистої заяви підприємця-громадянина (п.37 Порядку).

Відповідно до пунктів 38, 39 Порядку орган державної реєстрації у 10-денний термін повідомляє відповідні органи державної податкової служби та державної статистики про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності. Реєстраційна справа суб'єкта підприємницької діяльності, державну реєстрацію якого скасовано, передається органом державної реєстрації до місцевої державної архівної установи в установленому порядку.

У відповідності з вказаними нормами відповідач у 2002 році подав заяву до виконавчого комітету Індустріального району м.Дніпропетровська про закриття підприємницької діяльності, здав свідоцтво про підприємницьку діяльність та розписався у відповідному журналі спеціаліста виконкому, при цьому жодних документів на підтвердження припинення підприємницької діяльності відповідачу видано не було.

З листа-відповіді Реєстраційної служби Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 07.10.2014 №11/18-1335 вбачається, що Індустріальна районна у місті Дніпропетровську рада відповідно до з акту прийому-передачі реєстраційних справ від 21.08.2007 реєстраційну справу фізичної особи підприємця ОСОБА_2, №04052465Ф8124 до відділу не передавала.

Листом від 16.10.2014 №93032/6/17-01 Лівобережна об'єднана державна податкова інспекція м. Дніпропетровська повідомила, що відповідач подавав до податкової інспекції заяву №10331 від 29.12.2001 щодо застосування спрощеної системи оподаткування з 01.01.2002.

З 01.01.2002 по 18.07.2002 включно відповідач перебував на спрощеній системі оподаткування. Знятий з обліку як платник єдиного податку 19.07.2002 у зв'язку з припиненням підприємницької діяльності.

Отже наведені документи в сукупності є доказами на підтвердження факту припинення підприємницької діяльності відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України №755-IV від 15.05.2003 «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», який набрав чинності з 01.07.2004 (після здійснення відповідачів дій для припинення підприємницької діяльності), державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

За визначенням статті першої Закону №755-IV Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - автоматизована система збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Згідно з ч.3 ст.43 Закону №755-IV дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця є датою державної реєстрації фізичної особи - підприємця.

Відповідно до ст.18 цього Закону якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.

Отже, саме з моменту внесення запису про проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців він вважається зареєстрованим як суб'єкт підприємницької діяльності та має право на проведення підприємницької діяльності.

Як вбачається з довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АД №222509 від 26.02.2014 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців записи про проведення реєстраційних дій відносно відповідача були відсутні.

14.05.2014 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис №2 093764 про дату реєстрації 12.10.2000.

Відповідно до п.2 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV в редакції на час прийняття означеного Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов'язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Відповідно до вказаної норми в редакції станом на дату внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 14.05.2014 усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов'язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов'язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

З огляду на наведені правові норми, приймаючи до уваги, що саме факт реєстрації у Єдиному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є доказом наявності статусу фізичної особи-підприємця та є необхідною умовою для здійснення будь-якого виду підприємницької діяльності, колегія суддів вважає, що відповідач ні на час надання йому статусу безробітного, ні на час виплати йому допомоги по безробіттю не був суб'єктом підприємницької діяльності в розумінні Закону №755-IV.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем було здійснено всі необхідні дії задля припинення підприємницької діяльності у 2002 році, правові перешкоди для отримання ним допомоги по безробіттю та навчання в Дніпропетровському центрі професійно-технічної освіти державної служби зайнятості на курсах підвищення кваліфікації за навчальною програмою «Основи підприємницької діяльності в малому бізнесі» відсутні.

Суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровська залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2014 року у справі № 804/10238/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко