Справа № 2а/0270/4085/12
Суддя: Вергелес Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2012-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м.Вінниця

29 листопада 2012 р. Справа № 2а/0270/4085/12

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вергелеса Андрія Валерійовича,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Тетяни Юріївни

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_3

до: Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в особі територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області

про: визнання протиправною та скасування постанови про застосування фінансових санкцій

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_3 до Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в особі територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування фінансових санкцій.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на протиправність проведеної перевірки та складеного акту. Зазначає, що при визначені штрафних санкцій, відповідач невірно застосував положення статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", абзац третій частини першої якої регламентує застосування штрафної санкції у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а не 100 неоподатковуваних мінімумів як застосовано відповідачем. Крім того, при перевірці інспекторами не було встановлено особу водія, що підтверджується записом у графі: "документ, що посвідчує особу водія" - "не надав", а тому відсутні були підстави вимагати копію договору із замовником транспортних послуг, оскільки такий знаходиться виключно у самого перевізника. Також у акті вказано про відсутність ліцензійної картки та договору із замовником транспортних послуг, наявність яких вимагається лише при здійсненні перевірки перевізника регулярних спеціальних пасажирських перевезень, тоді як позивач здійснює перевезення пасажирів на таксі. Акт не вручено перевізнику. За таких обставин, на думку позивача, наявні підстави вважати, що рішення прийняте за результатом такої перевірки є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 24.10.2012 р. замінено неналежного відповідача - начальника територіального управління Головної автотранспортної інспекції у Вінницькій області ОСОБА_4 на належного - Головну державну інспекцію на автомобільному транспорті в особі територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти вимог викладених у позовній заяві заперечив, просив у задоволені позову відмовити, як необґрунтованому та безпідставному. Додатково пояснив, що 04.07.2012 р. проведено рейдову перевірку транспортного засобу, що належить ОСОБА_3 та за кермом якого знаходився останній. В ході перевірки встановлено, що ОСОБА_3 здійснював перевезення пасажирів на замовлення, однак, документів, які б надавали право вчиняти саме таке перевезення ним не надано. В звязку з чим й винесено постанову, якою застосовано штрафну санкцію за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Обґрунтовуючи свою позицію щодо визначення виду перевезення, а саме, "на замовлення", представник пояснив, що до такого висновку субєкт владних повноважень дійшов виходячи з того, що транспортний засіб не був обладнаний як таксі, а враховуючи те, що в салоні знаходились пасажири, які повідомили, що провели оплату за надані послуги, інспектори обґрунтовано визначили вид перевезення, якій здійснювався позивачем.

В судове засідання в якості свідків викликано державних інспекторів, що здійснювали перевірку, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які суду пояснили, що на підставі завдання на перевірку ними проведено рейдову перевірку транспортного засобу, що належить ОСОБА_3 та за кермом якого він і знаходився. ОСОБА_3 відмовився надавати документи, на підставі яких виконувалось перевезення пасажирів, що зафіксовано у акті перевірки.

Як пояснив ОСОБА_5, про складання акту був повідомлений ОСОБА_3 В свою чергу, ОСОБА_6 повідомив, що ОСОБА_3 показав через вікно посвідчення водія, однак, ці документи не надані інспектору, а проміжок часу, в який ОСОБА_3 показував документи був недостатній для того, щоб зафіксувати їх реквізити у акті. Свідчення свідків в частині того, що перевіряємий транспортний засіб не був облаштований як таксі, а також, що в салоні знаходились пасажири, які усно повідомили про здійснення оплати за надані послуги по перевезенню - є однаковими та не суперечать одне одному. Також свідки повідомили, що належність автомобіля була встановлена за допомогою працівників ДАІ з бази даних та інспектори знають самого ОСОБА_3, оскільки неодноразово здійснювали перевірку його транспортного засобу.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, свідків, дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступне.

4 липня 2012 року відповідно до графіка "рейдових перевірок додержання субєктами господарювання вимог законодавства та інших нормативно-правових актів щодо забезпечення безпеки перевезень автомобільним транспортом у Вінницькій області на тиждень з 02.07.-08.07.2012" та згідно завдання на перевірку № 058526 від 02.07.2012 р., державними інспекторами ТУ Головавтотрансінспекції у Вінницькій області проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки ГАЗ 32213 номерний знак АВ 8040АС, що належить ОСОБА_3 та за кермом якого знаходився останній.

Під час перевірки виявлено порушення законодавства про автомобільний транспорт, яке зафіксоване у акті "проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом" №0511080 від 04.07.2012 року (далі - акт перевірки). Зокрема, зазначено: "водій здійснював перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення без ліцензійної картки, копії договору із замовником транспортних послуг порушення вимог статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт". Водій не предявив документи для перевірки державному інспектору - чим порушив вимоги ст. 39 ЗУ "Про автомобільний транспорт".

Як вказано в акті перевірки, водій з актом ознайомлений, підписати акт відмовився.

09.07.2012 р. територіальне управління інспекції у Вінницькій області направило ОСОБА_3 повідомлення з пропозицією зявитись 23.07.2012 року в приміщення ТУ Головавтотрансінспекції у Вінницькій області для участі в розгляді справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт. Вказане повідомлення ОСОБА_3 отримано 11.07.2012 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

23 липня 2012 року начальником ТУ Головавтотрансінспекції у Вінницькій області прийнято постанову про застосування до ОСОБА_3 фінансової санкції в сумі 1700 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Не погоджуючись з таким рішенням позивач звернувся з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" урядовий орган державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті здійснює державний контроль за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів законодавчо регульованої сфери, що визначають організацію перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та державний нагляд за забезпеченням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, безпеки автомобільних перевезень.

Урядовим органом державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті, відповідно до пункту 1 Положення про Головну державну інспекцію на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2004 року № 1190, є Головна державна інспекція на автомобільному транспорті (Головавтотрансінспекція), що діє у складі Мінтрансзв'язку і йому підпорядковується.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, наявністю відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням ними ліцензійних умов, а також процедура здійснення державного нагляду за забезпеченням такими суб'єктами господарювання безпеки автомобільних перевезень врегульована Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 р. № 1567 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб'єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (п. 4 Порядку).

Оцінюючи обґрунтованість доводів позивача в частині проведення самої перевірки та визначення виду перевірки, суд виходить з наступного.

Як пояснив ОСОБА_6А, .ОСОБА_3 показав через вікно посвідчення водія, однак, ці документи не надані інспектору, а проміжок часу, в який ОСОБА_3 показував документи був недостатній для того, щоб зафіксувати їх реквізити у акті. Свідки зазначили, що самого ОСОБА_3 вони знають, оскільки неодноразово здійснювали перевірку його транспортного засобу. Крім того, власник автомобіля встановлюється на підставі наявної в інспекції інформації. Зокрема, саме до повноважень останньої віднесено видачу ліцензійних карток, в яких зазначаються дані про автотранспортний засіб і ліцензіата.

При цьому, суд вважає за необхідне вказати на те, що представником позивача не заперечувалось і не спростовувались ті обставини, що за кермом перевіряємого автомобіля знаходився ОСОБА_3

Окрім того, як встановлено державними інспекторами та зафіксовано в акті, під час перевірки в салоні автомобіля знаходились пасажири, які повідомили, що за надані послуги перевезення заплатили кошти. Таким чином перевіряючі дійшли висновку про здійснення перевезень пасажирів на замовлення, а не перевезення пасажирів для власних потреб чи на "таксі".

Більш того, згідно визначення, наведеного у статті 1 Закону України Про автомобільний транспорт таксі - це легковий автомобіль, обладнаний розпізнавальним ліхтарем оранжевого кольору, який встановлюється на даху автомобіля, діючим таксометром, сигнальним ліхтарем із зеленим та червоним світлом, розташованим у верхньому правому кутку лобового скла, і який має нанесені композиції з квадратів, розташованих у шаховому порядку на дверцятах автомобіля з лівого та правого боків, призначений для надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку.

Як повідомлено представником відповідача такі розпізнавальні знаки на перевіряємому автомобілі були відсутні, що виключає визначення виду перевезень, що здійснювалось ОСОБА_3, як "внутрішні перевезення пасажирів на таксі". Крім того, жодних доказів того, що здійснювались перевезення як "таксі" чи для власних потреб, суду надано не було. Отже інспекторами обґрунтовано визначено вид перевезень, а саме: перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення. З чим не може не погодитись суд.

Відповідно до положень статті 39 Закону України Про автомобільний транспорт автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документами для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення є:

- для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України;

- для водія легкового автомобіля - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ліцензійна картка, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України.

Як вже зазначалось вище, під час перевірки, державними інспекторами виявлено, що у водія транспортного засобу відсутні ліцензійна картка та копія договору із замовником послуг, що вимагається статтею 39 Закону України Про автомобільний транспорт.

При цьому, суд вважає за необхідне вказати на наступне.

Згідно положень статті 14 Закону України Про ліцензування певних видів господарської діяльності до ліцензій на надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом додаються ліцензійні картки на кожен автомобільний транспортний засіб. Ліцензійна картка є бланком суворої звітності, до якої заносяться реєстраційні дані ліцензії та автомобільного транспортного засобу.

Відповідно до вказаної норми, Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 514 від 22.07.2010 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 серпня 2010 р. за № 681/17976, затверджено Положення про ліцензійну картку, що додається до ліцензії на надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно пункту 1.3 вказаного Положення, ліцензійна картка - це документ, який додається до ліцензії на надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. Ліцензійні картки додаються до ліцензії на кожен автомобільний транспортний засіб

Крім того, суд звертає увагу на те, що перевірка, що є предметом розгляду у даній справі проведена 04.07.2012 р., а ліцензія серії АД за № 065029 була видана ОСОБА_3 31 липня 2012 року з строком її дії з 1.08.2012 р. - необмежений. До вказаної ліцензії видано й ліцензійну картку серії АА № 725563 також зі строком дії з 1.08.2012 р. - необмежений. Копії зазначених документів були надані представником позивача.

Отже жодних доказів, про та, що на час проведення перевірки, і навіть на момент прийняття оскаржуваного рішення, у ОСОБА_3 була ліцензійна картка та ліцензія, надано не було.

Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт встановлена статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Так, згідно положень наведеної норми "За порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються санкції за:

безпідставну відмову від пільгового перевезення пасажира - штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

експлуатацію легкового автомобіля, облаштованого як таксі, без наявності ліцензійної картки - штраф у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; ….

На думку представника позивача, при застосуванні штрафної санкції відповідачем невірно визначено розмір штрафу, оскільки, як вказує представник, абзац третій частини першої передбачає відповідальність у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а не ста неоподатковуваних мінімумів, як застосовано відповідачем.

З такою позицією суд не погоджується, виходячи з наступних міркувань.

В листі Міністерства юстиції України за № 19-26-1628 від 4.05.2007 р. Щодо роз'яснення стосовно поділу статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", вказано, що за усталеною практикою закони поділяються на статті, які можуть поділятися на частини і пункти. Частини статей і пункти, в свою чергу, можуть поділятися на абзаци і підпункти. Частина статті - це правова норма.

Стаття 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" складається з п'яти частин, а частина перша складається з дванадцяти абзаців.

При цьому, суд звертає увагу, що вказане розяснення надано до внесення змін до аналізуємої статті, якими частину першу статті 60 доповнено новим абзацом згідно із Законом №4621-VI від 22.03.2012 р.

Окремо суд звертає увагу на те, що у разі обрахування абзаців аналізуємої норми у зворотному напрямку, зокрема, починаючи із абзацу шостого (в який також внесено зміни Законом № 4621-VI та чітко визначено його номер), то третім абзацом є надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що державними інспекторами встановлено обставини, які свідчать про здійснення позивачем перевезень пасажирів без додержання вимог спеціального законодавства, а саме, за відсутності документів, перелік яких визначений Законом, що і зафіксовано у акті перевірки

За сукупністю наведених обставин, суд приходить до висновку про правомірність застосування штрафу до ОСОБА_3 за порушення законодавства про автомобільний транспорт та визначення норми, якою цей штраф встановлений.

Додатково щодо посилань позивача на не невручення йому одного примірника акту перевірки, суд зазначає про наступне.

Закон України "Про автомобільний транспорт" та Порядок №1567 визначають три види перевірок: планові, позапланові та рейдові перевірки.

Згідно пункту 20 Порядку №1567 за результатами планової або позапланової перевірки за місцезнаходженням суб'єкта господарювання складається акт за формою згідно з додатком 2.

Акт складається у двох примірниках, кожен з яких підписується посадовими особами, що провели перевірку, та посадовою особою суб'єкта господарювання або фізичною особою - суб'єктом господарювання. Один примірник акта передається уповноваженій особі суб'єкта господарювання, щодо якого було проведено перевірку, інший - до органу державного контролю. Тобто, складання акту у двох примірниках та вручення його субєкту господарювання встановлено тільки у разі проведення планової або позапланової перевірки.

Разом з тим, в ході проведення рейдових перевірок, яка відбувалось у даному випадку, та у разі виявлення в ході такої перевірки порушення законодавства про автомобільний транспорт, посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3. Вказане регламентовано пунктом 21 Порядку. Наведена норма не зобовязує посадових осіб складати акт (за формою згідно з додатком 3) у двох примірниках та вручати один примірник особі, яку перевірили.

За таких обставин суд не вбачає порушень вимог чинного законодавства державним інспектором за не складання у двох примірниках та невручення акту перевірки субєкту господарювання (у даному випадку водію транспортного засобу ОСОБА_3П.).

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

В той же час згідно частини 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Мотивація та докази, надані позивачем, не дають суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а встановлені у справі обставини не підтверджують позиції позивача покладену в основу оскаржуваного рішення.

За сукупністю наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, витрати пов'язані з розглядом справи, згідно положень статті 94 КАС України, позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні позовної заяви відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вергелес Андрій Валерійович