Справа № 2-а-4327/11
Суддя: Спаї В. В.
Дата ухвалення: 2012-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-4327/11
ПОСТАНОВА

іменем України

21.02.2012

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

при секретареві - Коломієць Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного військового комісаріату про визнання дій протиправними та зобовязання вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що є дружиною учасника бойових дій в Афганістані - ОСОБА_2, який з 25.10.2005 р. мав статус інваліда війни ІІІ групи, ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії, а 01.11.2010 р. має статус інваліді війни ІІ групи, та у відповідності до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 28.01.2010 р. ОСОБА_2 звернувся до військового комісара Дніпропетровського ОВК з прохання включити її, тобто позивача (дружину інваліда ІІІ групи), до обліку потребуючих санаторно- курортного лікування за станом здоровя на липень - серпень 2010 року, і просив по мірі надходження надати путівку сімейного типу (на нього і дружину ОСОБА_1В.) бажано в санаторій «Крим». 26.07.2001 р. ОСОБА_2 отримав відповідь, відповідно до якої черга не надійшла у звязку з обмеженою кількістю путівок. Після звернення до Президента України ОСОБА_2 12.08.2010 р. отримав путівку, як інвалід війни зі знижкою 100%; путівку на дружину (позивача) ОВК надав по собівартості до Алупкінського санаторію, усно мотивуючи, що ОСОБА_1 не має права на пільги.

ОСОБА_2 у своїх зверненнях неодноразово наголошував, щоб йому ОВК надав путівку сімейного типу зі знижкою вартості 50% на дружину ОСОБА_1, як того вимагає п. 3 ч. 11 Наказу Міністра оборони України від 09.12.2005 р., однак, ОВК не надав йому путівку сімейного типу, усно мотивуючи, що він не ветеран МОУ та тому не має права на цю пільгу.

13.08.2010 р. ОСОБА_2 звернувся зі скаргою до військового комісара Дніпропетровського ОВК з проханням надати кваліфіковану відповідь чому він повинен сплачувати за путівку на дружину ОСОБА_1 по собівартості на розсуд працівників ОВК, а не у відповідності до Наказу МОУ №727 за 50%, як дружині інваліда війни, та чому працівники ОВК позбавляють інваліда війни права на ортимання пільгової путівки на дружину.

24.01.2011 р. ОСОБА_2 отримав відповідь з ОВК за №7/125/10 на скаргу від 13.08.2010 р. №1202, в якій зазначається, що дружина не має права на пільгове санаторно- курортне лікування з оплатою 50% вартості, оскільки дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби …»на дружину не розповсюджується, але в зазначеному законі також не поширюється дія і на дружин ветеранів військової служби, але на їх дружин поширюється Наказ МОУ №727 ,згідно якого дружини ветеранів Збройних Сил України отримують санаторно- курортне лікування з оплатою 50% вартості.

Позивач посилається на те, що у відповідності до п. 11.3 Наказу МОУ №727 з оплатою 50% вартості санаторні путівки до санаторіїв видаються: членам сімей військовослужбовців, ветеранів війни і ветеранів військової служби. На переконання позивача, працівники Дніпропетровського ОВК протиправно, на свій розсуд тлумачать Закону України, грубо порушують права позивача, позбавляючи законного права отримати належне санаторно - курортне лікування у відповідності до чинного законодавства, та з вини відповідача позивач була вимушена сплатити зайві кошти на санаторно-курортне лікування.

Разом з тим, позивач просила суд зобовязати посадових осіб відповідача письмово вибачитися на адресу позивача за спричинені незручності, визнати Дніпропетровський ОВК належним відповідачем та протиправною його бездіяльність у вязку з відмовою надати позивачу санаторно курортну путівку сімейного типу до Алупкінського санаторію за 2010 р. зі знижкою 50% вартості санаторної путівки на ОСОБА_1, як члена сімї інваліда війни, зобовязати відповідача зробити перерахунок сплачених позивачем коштів за путівку №15016 до Алупкінського військового клінічного санаторію з урахуванням 50% вартості путівки, стягнути з відповідача на користь позивача різницю надмірно виплаченої вартості за санаторно-курортне лікування у відповідності до Наказу МОУ №727.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову повністю, надав пояснення, аналогічні викиданим в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити, посилаючись на правомірність дій та зазначаючи про те, що чоловік позивача (ОСОБА_2Г.) перебував на обліку в Дніпропетровському ОВК, як військовий пенсіонер, та має статус інваліда війни ІІІ групи, та відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на безоплатне позачергове забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад або одержання замість путівки грошової компенсації. А відповідно до п. 5 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист»ветеранам військової служби надається переважне право на забезпечення санаторно-курортним лікуванням у санаторіях Міністерства оборони України та членам їх сімей з пільговою оплатою вартості путівок. Відповідно до п. 1 ст. 5 цього Закону визначено, що ветеранам військової служби визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД. Відповідно до розрахунку вислуги років ОСОБА_2 має 20 років вислуги в календарному обчисленні і 23 роки в пільговому. Тобто він не є ветераном військової служби, таким чином, не має права на отримання путівки на санаторно-курортне лікування на себе та членів своєї сімї. Але має право на отримання путівки згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»як інвалід війни 3 групи. Разом з тим, на переконання позивача, ОСОБА_3 є неналежним позивачем по даній справі, так як не має самостійного права на отримання санаторної путівки по лінії Міністерства оборони України. Водночас, відповідно до заперечень відповідача у 2011 році ОСОБА_2 вже звертався до суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності Дніпропетровського обласного військового комісаріату у звязку з відмовою надати санаторно-курортну путівку сімейного типу до Алупкінського санаторію за 2010 рік за знижкою 50% вартості санаторної путівки на свою дружину, як члена сімї інваліда війни, та постановою суду від 27.07.2011 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Заслухав пояснення представників сторін та дослідивши докази, для суду вбачаються підстави для ухвалення про задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначені у Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; у відповідності до зазначеної правової норми (ст. 4) ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Особи, які належать до інвалідів війни, визначені у ст. 7 зазначеної вище правової норми. Як встановлено судом ОСОБА_2 (чоловік позивача) з 25.10.2005 р. мав статус інваліда війни ІІІ групи, з 01.11.210 р. має статус інваліді війни ІІ групи.

Відповідно до п 11.3 Інструкції про порядок санаторно-курортного забезпечення у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 9 грудня 2005 року N 727 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), з оплатою 50 % вартості санаторні путівки до санаторіїв видаються членам сімей військовослужбовців, ветеранів війни і ветеранів військової служби, військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби.

За таких обставин для суду вбачаються підстави для визнання слушними доводів позивача щодо наявності в неї права на отримання путівки до санаторію, як члену сімї ветерана війни (до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни), з оплатою 50 % вартості санаторні путівки.

Задовольняючи позов в цій частині суд також виходив з того, що за ст. 19 ОСОБА_4 України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

У відповідності до ст. 8 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Як встановлено судом, відповідач діяв не у спосіб, передбачений ОСОБА_4 та законом, тому для суду вбачаються підстави для визнання протиправними дій Дніпропетровського обласного військового комісаріату у частині ненадання ОСОБА_1 санаторно-курортної путівки у 2010 році зі знижкою 50% вартості санаторної путівки, та з метою захисту порушених прав позивача для ухвалення про зобовязання Дніпропетровський обласний військовий комісаріат зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 різницю між вартістю використаної нею у 2010 році санаторної путівки та знижкою 50% вартості санаторної путівки.

Разом з тим, частково задовольняючи позов та відмовляючи в задоволенні його вимоги про зобовязання зобовязати посадових осіб відповідача письмово вибачитися на адресу позивача за спричинені незручності для суду не вбачається підстав для ухвалення про задоволення даної вимоги позову з урахуванням характеру спору, виниклого між сторонами за цим позовом, тому порушені права позивача підлягають захисту у спосіб, встановлений у даному судовому рішенні.

Керуючись ст.ст. 7-9, 11-12, 17, 158-163, 167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Дніпропетровського обласного військового комісаріату у частині ненадання ОСОБА_1 санаторно-курортної путівки у 2010 році зі знижкою 50% вартості санаторної путівки.

Зобовязати Дніпропетровський обласний військовий комісаріат зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 різницю між вартістю використаної нею у 2010 році санаторної путівки та знижкою 50% вартості санаторної путівки.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя