Справа № 481/959/13-а
Суддя: Бібік М. В.
Дата ухвалення: 2013-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 481/959/13-а
Провадж.№ 2-а/481/26/2013
П о с т а н о в а

І м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2013 року Новобузький районний суд Миколаївської області

в складі головуючого судді Бібік М.В.

з участю: секретаря Слюсаренко А.І.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Новий Буг адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області та голови ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області ОСОБА_2 про визнання звільнення протиправним, скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и в:

21.05.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом до ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області та її голови - ОСОБА_2, в обгрунтування якого зазначила, що розпорядженням голови ОСОБА_4 міської ради від 26.12.2007 року за № 526-р, її було прийнято на роботу з 02.01.2008 року на посаду спеціаліста міської ради з містобудування та архітектури, а згодом, розпорядженням міського голови від 13.01.2011 року за № 14-р, у звязку зі зміною штатного розпису виконавчого апарату міської ради, переведено на посаду спеціаліста першої категорії з питань будівництва, благоустрою міської ради з 13.01.2011 року.

11 та 12 березня 2013 року міським головою на підставі рішення міської ради від 28.12.2012 року за № 464 «Про затвердження структури, чисельності виконавчого апарату міської ради» було видано два однакові розпорядження за №22а-р та № 25а-р «Про зміну структури штату ОСОБА_4 міської ради», згідно з якою посада спеціаліста з питань будівництва, благоустрою міської ради, яку вона займала, виведена зі штатного розпису. При цьому у вказаних розпорядженнях зазначалося про наступне вивільнення працівників які займали ці посади за два місяці. Вважає своє звільнення упередженим, оскільки окрім посади, яку вона займала, скорочувалися також ще три посади. Однак в період вивільнення, двом працівникам запропонували посади у новостворених відділах, а їй, та і ще одному працівнику, інші нововведені посади не були запропоновані і це при тому, що її здібності, стаж та освіта повністю відповідають вимогам одній з таких посад, зокрема, спеціаліста з питань архітектури та житлово-комунального господарства відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності міської ради. Знаходячись у невіданні щодо подальшого перебування на роботі в міській раді, оскільки її як фактично не попереджали про наступне вивільнення так і не пропонували іншу посаду у новостворених відділах, вона дізналась про наявність підходящої для себе посади у новоствореному відділі і звернулася до міського голови з письмовою заявою за якою погодилася на переведення на вищевказану посаду. Однак, міський голова, посилаючись на те, що переведення працівника на іншу посаду при її скороченні - його право, а не обовязок, не запропонував її переведення на цю посаду, як і на будь-яку іншу з нововведених. За такого, згідно розпорядження міського голови ОСОБА_2 від 13.05.2013 року за № 57а-р, її було звільнено з займаної посади з підстав визначених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із змінами в організації виробництва і праці.

Таким чином, посилаючись на те, що її звільнення з роботи з вказаних підстав проведено з порушенням закону, позивач ОСОБА_1 просила визнати своє звільнення протиправним, скасувати розпорядження про звільнення її з роботи, поновити на роботі у ОСОБА_4 міській раді, стягнути на її користь з ОСОБА_4 міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 13 травня 2013 року і до дня ухвалення судового рішення, при цьому, вказуючи на те, що внаслідок її незаконного звільнення їй завдано моральної шкоди, просила стягнути з відповідачів в рахунок відшкодування такої шкоди 3000 грн.

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_1 уточнила заявлені вимоги, просила визнати протиправним та скасувати розпорядження про її звільнення з роботи, а також, посилаючись на те що набутий нею стаж служби в органах місцевого самоврядування та освіта повністю відповідають вимогам, встановлених для нововведеної посади спеціаліста з питань архітектури та житлово-комунального господарства відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності міської ради, специфіка трудових обовязків якої дуже подібна до посади яку вона займала раніше, просила поновити її на роботі в ОСОБА_4 міській раді саме на цій посаді. Вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди залишила у попередній редакції.

Представник відповідача ОСОБА_3 при судовому розгляді справи заявлені вимоги не визнав та пояснив суду, що міською радою дійсно згідно з рішенням ради від 28.12.2012 року за № 464 затверджена структура та чисельність апарату міської ради на 2013 рік, на підставі якого міським головою видано розпорядження за № 22а-р від 11.03.2013 року яким виведено із штатного розпису посаду спеціаліста з питань будівництва, благоустрою міської ради, про вказане розпорядження ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис. Міським головою дійсно не було надано ОСОБА_1 письмової пропозиції про переведення на інші посади, але в усній формі останній було повідомлено, що пропонувати їй нововведені посади не будуть, у звязку з тим, що вказана особа проявила себе недисциплінованим працівником, зокрема, не вчасно та не належним чином виконувала свої посадові обовязки, ігнорувала виконання доручень міського голови, тому ОСОБА_1 було запропоновано прийняти участь у конкурсі на заміщення нововведених вакантних посад на загальних підставах. Вважає, що обовязку власника чи уповноваженого ним органу щодо інформування працівників, які підлягають вивільненню про нові вакансії законодавством не передбачено, а відтак переведення таких працівників на нововведені посади є виключне право роботодавця, а не його обовязок. За таких умов, вважає звільнення ОСОБА_1 з займаної посади з підстав встановлених п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України обґрунтованим та законним, а саме звільнення проведено згідно з порядком встановленим законом, тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач міський голова ОСОБА_2 при судовому розгляді справи предявлений до нього позов також не визнав, зазначив, що дійсно своїм розпорядженням від 11.03.2013 року № 22а-р «Про зміну структури штату ОСОБА_4 міської ради», при прийнятті якого бралося за основу рішення міської ради від 28.12.2012 року за № 464 згідно з яким створювалися два нові відділи міської ради в склад яких входили нові посади начальників відділів та підпорядковані їм спеціалісти, тому виявлено необхідність у виведенні зі штатного розпису чотири посади спеціалістів та скорочення працівників, які ці посади займали, оскільки такі посади не передбачені новим штатним розписом апарату міської ради на 2013 рік. Двом працівникам, які займали відповідні посади і сумлінно виконували свої посадові обовязки, він запропонував посади спеціалістів у новостворених відділах, а ОСОБА_1, яка займала також одну з таких посад, пропозицію про переведення на нововведену посаду не надав, оскільки за час своєї трудової діяльності остання показала себе недобросовісним працівником, насамперед, систематично нехтувала своїми службовими обовязками, при цьому мали місце непоодинокі випадки вираження ОСОБА_1 грубощів на адресу депутатів міської ради та громадян при їх зверненні для вирішення різних питань до міської ради. Наголосив, що при цьому він як міський голова, поблажливо ставився до неї, не застосував до неї дисциплінарних стягнень, обмежувався лише усними зауваженнями, оскільки сподівався, що працівник виправиться і змінить своє ставлення до службових обовязків. Однак, ОСОБА_1 належних висновків не зробила, тому він не запропонував їй переведення на іншу посаду, так як вважав, що відповідні положення в законодавстві при скороченні працівників не носять обовязкового характеру. Просив позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Суд вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, приходе наступного висновку.

На підставі розпорядженням голови ОСОБА_4 міської ради ОСОБА_5 від 26.12.2007 року за № 526-р, ОСОБА_1 було прийнято на роботу в міську раду з 02.01.2008 року на посаду спеціаліста міської ради з містобудування та архітектури.

У звязку зі зміною штатного розпису виконавчого апарату міської ради, розпорядженням міського голови ОСОБА_2 від 13.01.2011 року за № 14-р, останню було переведено на посаду спеціаліста першої категорії з питань будівництва, благоустрою міської ради з 13.01.2011 року.

28.12.2012 року рішенням 29 сесії 6 скликання Новбузької міської ради Миколаївської області «Про затвердження структури, чисельності виконавчого органу ради», утворено новий відділ міської ради з житлово-комунального господарства та комунальної власності до складу якого входить начальник відділу та два спеціалісти: 1) спеціаліст по організації надходження комунальних послуг, благоустрою та співпраці з ОСББ, 2) спеціаліст з питань архітектури та житлово-комунального господарства.

У звязку з створенням цього відділу, а з цим і зміною всієї структури штату міської ради, розпорядженням міського голови від 12.03.2013 року № 25а-р виведено із штатного розпису з 12.05.2013 року певні посади в тому числі і посаду спеціаліста міської ради з питань житлово-комунального господарства, яку займала ОСОБА_1, зобовязано попередити працівників посади, яких вони займають і які виводяться зі штатного розпису про наступне вивільнення їх за спливом двох місяців та рекомендовано міському голові запропонувати працівникам, посади яких підлягають виведенню із штатного розпису, посади, які будуть створені у нових відділах міської ради.

13 травня 2013 року, головою ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області ОСОБА_2 відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України винесено розпорядження за № 57а-р про звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста І категорії з питань будівництва та благоустрою міської ради з 13 травня 2013 року.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачена можливість звільнення працівника з роботи у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Частинами 3, 4 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи зобовязаний та мав змогу роботодавець виконати вимоги ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, суд виходить з того, що за змістом цієї норми працівникові має бути запропонована наявна посада за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої посади він підлягає скороченню.

За таких умов, доводи відповідачів, що приписи ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП носять виключно рекомендаційний характер для роботодавця є помилковими.

При ознайомленні ОСОБА_1 з розпорядженням № 25а-р від 12.03.2013 року, де також мова йшла про майбутнє вивільнення, останній не було запропоновано жодної іншої посади, чим було порушено право позивача на працю.

Як наголосила позивач, вона не заперечувала проти переведення її з займаної посади на новостворену посаду спеціаліста з питань архітектури та житлово-комунального господарства міської ради, про що написала 07.05.2013 року відповідну заяву адресовану міському голові.

При цьому, відповідач, після прийняття рішення про скорочення штату працівників, розпочав процедуру прийняття на роботу за конкурсом нових осіб, чим порушив норми діючого законодавства.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 21 травня 2013 року в місцевій районній газеті Вперед ОСОБА_4 міською радою розміщено оголошення про проведення конкурсу на заміщення у новостворених відділах вакантних посад в тому числі і на посаду спеціаліста з питань архітектури та житлово-комунального господарства.

За таких умов, у відповідачів була можливість запропонувати позивачеві іншу роботу, яка б відповідала його спеціальності, посаді, кваліфікації, однак цього, всупереч закону, зроблено не було.

Водночас, при судовому розгляді справи встановлено, що при затвердженні структури та чисельності штату ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області на 2013 рік, скорочення працівників, на яке посилалися відповідачі, фактично не мало місце.

Із наданих суду доказів вбачається, що після затвердження структури та чисельності апарату ОСОБА_4 міської ради на 2013 рік, замість посад двох спеціалістів міської ради: 1) з питань житлово-комунального господарства; 2) з будівництва та благоустрою, створено цілий відділ житлово-комунального господарства та комунальної власності на чолі з його начальником та двома спеціалістами: спеціаліста по організації надходження комунальних послуг, благоустрою та співпраці з ОСББ, та спеціаліста з питань архітектури та житлово-комунального господарства. А замість посад провідного спеціаліста із землевпорядкування та спеціаліста з оподаткування земельний відділ, у складі начальника відділу, провідного спеціаліста інженера землевпорядника та спеціаліста з надходження зборів та розвитку підприємства. Тобто, замість чотирьох посад фактично утворилося шість. При цьому, як видно з найменування нововведених посад, останні за своєї сферою діяльності тісно переплітаються з посадами, які виведені зі штату. Згідно п. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновленим на роботі.

Зважаючи на те, що посада, яку займала позивачка виведена зі штатного розпису і поновити на цій посаді суд її не в змозі, вважається необхідним поновити останню на роботі в ОСОБА_4 міській раді на нововведеній посаді спеціаліста з питань архітектури та житлово-комунального господарства відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності міської ради, оскільки ОСОБА_1 відповідає всім професійним критеріям, які ставляться до цієї посади має: вищу освіту, достатній трудовий стаж, при цьому має необхідний досвід та навики роботи на службі в органах місцевого самоврядування на посаді, яка охоплювала виконання посадових обовязків у сфері діяльності, які подібні до тих, що вона виконувала на попередній посаді.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з довідки ОСОБА_4 міської ради від 11.06.2013 року середньомісячна заробітна плата позивача за відпрацьований 2013 рік становила 1888 грн., а середньоденна 92,14 грн. Враховуючи те, що починаючи з наступного дня з дня звільнення (день звільнення згідно з розпорядження про звільнення, являється останнім робочим днем і за цей день позивачці нараховувалася заробітна плата, а тому він не враховується) і до ухвалення судом вказаного рішення, тобто з 14.05.2013 року по 18.06.2013 рік, що складає 28 робочих днів (18 травня та 01 червня робочі дні згідно з розпорядження Кабінету Міністрів України від 19.12.2012 року за № 1043-р «Про перенесення робочих днів у 2013 році»), а відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 2579,92 грн. (92,14 х 28), стягнення якого у такому розмірі і підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд приходе наступного висновку.

Внаслідок незаконного звільнення позивача, остання безумовно зазнала певних душевних страждань, порушилися її нормальні життєві зв'язки та стосунки з рідними. Виникли постійні хвилювання щодо подальшого працевлаштування, тощо. За такого, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу незаконним звільненням, суд враховує характер спірних правовідносин, а саме, що моральна шкода, заподіяна позивачу, випливає з порушення його трудових прав, їх тривалості, ту обставину, що сам факт поновлення порушеного права вже є певною більш важливою сатисфакцією, постановлення позивача на облік у центр зайнятості, а відтак не залишення позивача в період вимушеного прогулу без доходу, беручи до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, а тому оцінює моральні страждання позивача в 500 грн.

При цьому обовязок по відшкодуванню моральної шкоди у вказаному розмірі суд покладає лише на відповідача ОСОБА_4 міську раду.

Зі змісту ст. 237-1 КЗпП України випливає, що у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться власником або уповноваженим ним органом.

Разом з тим, предявлені до міського голови ОСОБА_2 вимоги про відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Так, відповідач міський голова ОСОБА_2 є службовою особою, яка наділена повноваженнями щодо прийняття на роботу та звільнення, а тому прийняття останнім рішення про звільнення працівника з роботи, що виявилося незаконним, не дає суду законних підстав покласти на нього обовязок по відшкодуванню моральної шкоди на користь позивача.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України з ОСОБА_4 міської ради підлягають стягненню на користь позивача судовий збір, понесений ним у звязку з розглядом справи, у розмірі 114,70 грн.

Крім цього, з у звязку з задоволенням позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, за предявлення яких позивача згідно з законом звільнено від сплати судового збору у розмірі 34,41 грн., такі витрати покладаються на відповідача ОСОБА_4 міську раду, з якої такі кошти слід стягнути на користь держави.

Керуючись ст. ст.11, 158-163, 167 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області та голови ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити повністю.

Розпорядження голови ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області від 13 травня 2013 року за № 57а-р про звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста першої категорії з питань будівництва, благоустрою міської ради, з підстав передбачених п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, - визнати протиправним та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в ОСОБА_4 міській раді Миколаївській області на нововведеній посаді спеціаліста з питань архітектури та житлово-комунального господарства відділу житлово-комунального господарства та комунальної власності міської ради.

Стягнути з ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2579 (дві тисячі пятсот сімдесят девять ) гривень 92 коп., з якої здійснити утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 (пятсот) гривень.

В останній частині вказаних позовних вимог відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до голови ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

На підставі вимог п. 2-3 ч. 1 ст. 256 КАС України допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені останньою при зверненні до суду з вказаним позовом, у розмірі 114 грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 міської ради Миколаївської області на користь держави судовий збір у розмірі 34 грн. 41 коп.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного адміністративного суду через Новобузький районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя