Справа № 2а-3992/12/1370
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2015 р. м. Київ К/800/36364/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (суддя-доповідач), Загороднього А.Ф., Зайцева М.П.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року

у справі № 2а-3992/12/1370

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі - ОДПІ)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) звернулась в суд з позовом до Державної податкової інспекції у м. Трускавець Львівської області Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №002121701 від 15 березня 2012 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2012 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Трускавець Львівської області Державної податкової служби №002121701 від 15 березня 2012 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року апеляційну скаргу ОДПІ задоволено.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2012 року скасовано та прийнято нову, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_3

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ФОП ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2012 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглядається відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами перевірки податковою інспекцією складено акт від 12 березня 2012 року № 17/1701/НОМЕР_1 «Про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_3 за період з 1 січня по 31 грудня 2011 року» (далі - акт перевірки), згідно з яким позивачем порушено вимоги:

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого зменшено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 39 543 гривні 17 коп.;

- п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого завищено податковий кредит по податку на додану вартість на суму 36 630, 33 гривень;

- п.187.1 ст. 187, п. 201.6 ст. 201 ПК України, внаслідок чого занижено податкове зобов'язання по податку на додану вартість на суму 4 525 гривень 71 коп.;

- пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, ст. 138 ПК України, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб у сумі 27 472 гривні 75 коп..

В акті перевірки податковий орган, з посиланням на статті 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, зазначив, що господарські операції між ТОВ ФОП ОСОБА_3 та його контрагентами, є нікчемними.

15 березня 2012 року на підставі акта перевірки Державною податковою інспекцією у м. Трускавець Львівської області Державної податкової служби прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № , яким, у зв'язку з порушенням пп. 138.1.1. п. 138.1., п. 138.2., ст. 138 ПК України, позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 34 340,94 грн. (основний платіж - 27 472,75 грн., штрафні (фінансові) санкції (штрафи) - 6 868,19 грн.).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив відсутність порушень позивачем вимог пп. 138.1.1. п. 138.1., п. 138.2., ст. 138 ПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що представлені позивачем видаткові та податкові накладні не підтверджують реальності операцій позивача з контрагентами.

Колегія суддів, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-Х11 (далі - Закон № 996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Оскільки, згідно зі статтею 1 Закон № 996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з нормами ПК України.

За змістом пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судом першої інстанції встановлено, що надані позивачем первинні документи підтверджують реальність господарських операцій позивача з його контрагентами, тому на підставі отриманих податкових накладних та інших первинних документів ФОП ОСОБА_3 обґрунтовано відніс суми до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Також судом першої інстанції встановлений факт подальшого використання позивачем товарів, послуг, придбаних у контрагентів, що спростовує твердження відповідача про безтоварність господарських операцій з ними.

Відповідачем не наведено будь-яких доводів та не надано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність господарських операцій позивача з його контрагентами, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають право на формування валових витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток.

Твердження податкового органу в акті перевірки про нікчемність правочинів, укладених між ФОП ОСОБА_3 та його контрагентами, є безпідставними, оскільки ОДПІ згідно покладених на неї функцій та повноважень не надано право щодо встановлення нікчемності правочинів, укладених чи неукладених суб'єктами господарювання при перевірці їх господарської діяльності; разом з тим податкові органи не позбавлені права звернутися до суду з вимогою про визнання недійсним правочину при умові його укладання контрагентами з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами відповідно до вимог частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.

Посилання суду апеляційної інстанції на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 26 грудня 2012 року є безпідставним, оскільки його ухвалено після проведення відповідачем перевірки та прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Наведення судом апеляційної інстанції на підтвердження висновку про необґрунтованість позовних вимог обставин, які не були зафіксовані в акті перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, не ґрунтується на положеннях ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, судова колегія вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції щодо правомірності прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції скасуванню. Прийняте із вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права та з вірною правовою оцінкою обставин у справі рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року - скасувати, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2012 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній

М.П. Зайцев