Справа № 2-а-469/11
Суддя: Левко Т. Ю.
Дата ухвалення: 2011-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Виноградівський районний суд Закарпатської області
____________________________________________________________
Справа № 2-а-469/11
Номер рядка звіту 70
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2011року м.Виноградів

Суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області Левко Т.Ю., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління ПФУ у Виноградівському районі про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобовязання відповідача нарахувати недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1, звернувся до суду із позовом до УПФУ у Виноградівському районі про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобовязання відповідача нарахувати недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за період із 01.07.2010 року по 31.01.2011 року включно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач має статус дитини війни та має право на щомісячну соціальну допомогу в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. У 2010 році така допомога не виплачувалась. Вказане право було обмежено прийнятими законами про бюджет. Однак рішеннями КСУ від 09.07.2007 року та від 22.05.2008 року вказані зміни були визнані такими, що не відповідають Конституції України. недоплачена сума допомоги становить за підрахунками позивача 6864 грн. Тому позивач просить зобовязати відповідача нарахувати недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за період із 01.07.2010 року по 31.01.2011 року включно.

Відповідачем подано заперечення проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, яке мотивовано тим, що норма закону, якою встановлено право дітей війни на підвищення, не вказує який саме орган здійснює нарахування та виплату вказаного підвищення. Крім того, дана норма була зупинена законом про бюджет у 2007 році. Також, законом встановлено, що фінансування витрат на вказане підвищення здійснюється із державного бюджету, а не із бюджету Пенсійного фонду. Реалізація пенсійних програм здійснюється за рахунок Пенсійного фонду України. Тому відповідач вважає свої дії такими, що вчинені виключно у межах та на підставі повноважень, визначених Конституцією та законами України. крім того, мінімальний розмір пенсії за віком на думку відповідача може застосовуватися виключно для визначення розміру пенсії. Чіткого механізму надання підвищення дітям війни такі не встановлено.

Дослідивши подані докази, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, прийшовши до висновку, що є достатньо підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суддя прийшов до переконання про часткову обґрунтованість вимог позивача, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що позивач є «дитиною війни» в розумінні статті 1 Закону України № 2195-IV «Про соціальний захист дітей війни». Позивач є пенсіонером (Посвідчення серії АД№306006) і йому призначено пенсію по віку. Відповідно до чинної редакції статті 6 Закону України № 2195-IV позивач має право на отримання державної соціальної підтримки у вигляді підвищення до пенсії.

Із поданих доказів встановлено, що відповідачем на виконання ст.6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» у 2008-2010 рр позивачу нараховувалась та виплачувалась надбавка (підвищення) до пенсії у розмірі 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Розглядаючи справу в межах позовних вимог, щодо яких відкрито провадження у адміністративній справі, суддя констатує, що правовідносини, які відповідають встановленим фактам, врегульовані ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» (далі-Закону), зокрема на дані правовідносини поширюється дія ст.6 в ред. Закону від 18.11.2004 року.

Так, нова редакція ст.6 вказаного Закону була Рішенням Конституційного суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року визнана неконституційною. Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відтак із 22.05.2008 року вказана норма діє у наступній редакції: «Дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком».

Щодо розрахункової величини мінімальної пенсії за віком, з якої необхідно рахувати підвищення до пенсії дітям війни в розмірі 30%, то суд приходить до висновку, що на час виникнення спірних правовідносин розмір мінімальної пенсії за віком визначався лише ст.28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленого для осіб, що втратили працездатність, і ця норма не суперечить ч.1 ст.2 ЗУ «Про прожитковий мінімум», згідно якої прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком. На цій підставі спростовується посилання відповідача на те, що розмір мінімальної пенсії за віком не може застосовуватись як розрахункова величина для підвищення пенсії позивачу на підставі ст.6 Закону.

За законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Згідно абз.1 п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 року Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади. Відповідно до зазначеного Положення, на Пенсійний фонд України покладено обовязок щодо призначення пенсії, підготовки документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій. Пунктом 1.1. Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року завданням Управлінь є забезпечення призначення та виплати пенсій. Отже суд приходить до висновку, що в даному конкретному випадку саме на відповідача покладено обовязок здійснювати нарахування та забезпечувати виплату підвищення до пенсії позивачу.

У відповідності до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак прямим порушенням даної конституційної норми є застосування відповідачем на виконання покладених законом обовязків статті 6 Закону № 2195-IV в ред. від 28.12.2007 року починаючи із 22.05.2008 року і до цього часу, в тобто в редакції, що визнана неконституційною, а відтак є нечинною. Такі дії відповідача є протиправними.

Таким чином, починаючи із 22.05.2008 року розмір підвищення, яке належало нараховувати до пенсії позивача, повинен був становити 30% мінімальної пенсії за віком. Обовязок нарахування та забезпечення такого підвищення покладено на відповідача. А відтак, відповідачем допущено бездіяльність, яка полягала у неприведенні розміру підвищення, що нараховувалося до пенсії позивача, до розміру, що встановлено чинним законом.

Така бездіяльність відповідача призвела до порушення законних прав позивача на отримання на підставі чинної редакції ст.6 Закону державної соціальної підтримки, зокрема, починаючи із 22.05.2008 року, у вигляді підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Отже, суддя приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, що стосуються нарахування позивачу за минулий період, а в даному випадку в період із 01 серпня 2010 року, відповідачем підвищення до пенсії на підставі ст.6 Закону в розмірі меншому, ніж передбачений Законом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач просить зобовязати відповідача нарахувати щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни. Однак, соціальна підтримка, що передбачена Законом України № 2195-IV визначена у вигляді підвищення до пенсії та встановлена у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.11, ст..162 КАС України, в межах визначених повноважень суду надано право виходу за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. На цій підставі, з метою повного захисту порушених прав позивача, суддя вважає за необхідне визнати встановлену під час розгляду справи бездіяльність відповідача такою, що призвела до порушення законних прав позивача, а відтак неправомірною, а також зобовязати відповідача здійснити перерахунок і забезпечити виплату підвищення до пенсії, передбаченого відповідним законом для Дітей війни.

Розглядаючи підставність вимоги позивача в частині вказаного ним періоду (починаючи із 01.07.2010 року), суд вважає, що вимоги, по яким сплив встановлений ч.2 ст.99 КАС України шестимісячний строк звернення за захистом порушених прав, задоволенню не підлягають. Усуненню підлягають допущені відповідачем права позивача в межах шестимісячного строку до часу звернення, тобто із 25.02.2011 року.

Однак, в ході судового розгляду справи встановлено, що порушення встановленого законом права позивача на підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком порушувалося відповідачем включно до часу звернення до суду із даним позовом.

Тому, на підставі ч.2 ст.11 КАС України, суд користується правом виходу за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, та вважає за необхідне вийти за межі періоду, вказаного позивачем (до 31.01.2011 року) та прийняти рішення про зобовязання відповідача усунути допущене порушення прав позивача включно до часу звернення до суду із позовом.

Отже, зясувавши всі необхідні обставини по справі, перевіривши їх поданими доказами, суд приходить до висновку, що обставини, наведені позивачем, знайшли підтвердження належними доказами, вимоги позову є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.64 Конституції України, ст.ст.3,6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст.ст.11 ч.2, 162, ст.183-2 КАС України,суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Виноградівському районі в частині неприведення розміру підвищення, що нараховувалося до пенсії позивача ОСОБА_1, на підставі ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», до розміру, що встановлений чинним законом неправомірною.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Виноградівському районі здійснити нарахування та забезпечити виплату ОСОБА_1, підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, що передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період із 25 вересня 2010 року по 25.02.2011 року включно із урахуванням виплачених сум підвищення та ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив постанову. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_2