Справа № 810/1462/15
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2015-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року 810/1462/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом гр. ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся гр. ОСОБА_1 позовом до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення від 10.03.2015 №19887467 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про державну реєстрацію права власності позивача на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Хотів, вул. Калініна, 49.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Позивач звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, явку свого представника до судового засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

На підставі ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.04.2009 у справі № 2-3/9 за позивачем визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель, які знаходяться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Хотів, вул. Калініна, 49.

Позивач 03.03.2015 звернувся до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області із заявою про державну реєстрацію права власності на вказаний обєкт.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2 від 10.03.2015 № 19887467 відмовлено позивачу у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Згідно даного рішення підставою для його прийняття є те, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав, не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно преамбули Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-1V) цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

За визначенням у ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 4 Закону України № 1952-ІV передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право постійного користування та право оренди земельної ділянки.

Повноваження державного реєстратора у сфері державної реєстрації прав та їх обтяжень визначено ст. 9 Закону України №1952-ІV.

Так, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. На виконання покладених цим Законом повноважень державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону №1952-ІV органи державної реєстрації прав, державні реєстратори забезпечують достовірність інформації, її захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних, їх оперативний пошук і документальне відтворення процедури державної реєстрації прав, оперативне надання витягів про зареєстровані права та/або їх обтяження з Державного реєстру прав.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (ч. 4 ст. 15 Закону №1952-ІV).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 цього ж Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Згідно оскаржуваного рішення підставою для висновку про те, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав, не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують є те, що у наданому заявником рішенні суду за ним визнано право спільної часткової власності на житловий будинок та господарські споруди, проте, у наданому технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок міститься відмітка про те, що житловий будинок в стадії будівництва готовністю 85%.

Обєкт незавершеного будівництва є обєктом з особливим правовим статусом, оскільки має ряд ознак, за якими він відрізняється від обєктів нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці.

Обєктом незавершеного будівництва є обєкт будівництва, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження та не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства.

Відсутність можливості використання обєкта незавершеного будівництва за призначенням, задля якого він будується, не позбавляє особу, яка здійснює його будівництво, звернутися за проведенням державної реєстрації права власності на такий обєкт.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Державна реєстрація прав на обєкт незавершеного будівництва проводиться у порядку, встановленому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше, з урахуванням особливостей, визначених Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703 (далі Порядок № 703).

Так, державна реєстрація права власності на обєкт незавершеного будівництва проводиться за наявності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, на якій розташований такий обєкт, за заінтересованою особою, яка здійснює його будівництво (пункт 72 Порядку № 703).

Заявник під час подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (далі заява про державну реєстрацію) предявляє документ, що посвідчує його особу, та подає копію реєстраційного номеру облікової картки платника податку згідно з Державним реєстром фізичних осіб платників податків (далі - реєстраційний номер облікової картки платника податку), крім випадків, коли фізична особа через свої релігійні або інші переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку, офіційно повідомила про це відповідні органи державної влади та має відмітку в паспорті громадянина України.

До заяви про державну реєстрацію заявником подаються наступні документи:

1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку;

2) витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер);

3) документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт;

4) технічний паспорт на обєкт незавершеного будівництва, що формується за результатами проведеної технічної інвентаризації;

5) документ про сплату державного мита (крім випадків звільнення від сплати державного мита) (пункт 74 Порядку);

6) документ, що підтверджує плату за видачу витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав).

Як встановлено судом, до заяви про державну реєстрацію позивачем додано, зокрема, технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 49 по вул. Круглицька в с. Хотів, проте, зазначеним вище рішенням суду за ним визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель, які знаходяться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Хотів, вул. Калініна, 49.

У той же час, позивачем не надано суду доказів додання до заяви про державну реєстрацію прав відомостей, які б підтверджували зміну адреси вказаного обєкту.

Крім того, позивачем не надано суду доказів виконання інших вимог закону, встановлених до заяв про державну реєстрацію, зокрема: надання документів на посвідчення речового права на земельну ділянку, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер), документу, що надає право на виконання будівельних робіт; технічного паспорту на обєкт незавершеного будівництва, що формується за результатами проведеної технічної інвентаризації.

На підставі викладеного суд вважає обґрунтованим висновок відповідача стосовно того, що документи, подані позивачем для проведення державної реєстрації прав, не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Зі змісту ч. 3 ст. 2 КАС України слідує, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення є правомірним та обґрунтованим, а тому адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідачем не надано суду доказів понесення ними судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 14, 70, 71, 72, 122, 159 163, 167, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лапій С.М.