Справа № 2-а-239/11
Суддя: Спаї В. В.
Дата ухвалення: 2011-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-239/11
ПОСТАНОВА

іменем України

13.04.2011

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

при секретареві - Гудим О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора ДПС ВДАІ Дніпропетровського району Середюк Павла Павловича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернуся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що постановою інспектора (відповідача) від 19.10.2010 р. його було притягнуто до відповідальності за ч. 2 ст.122 КУпАП; на переконання позивача, постанова є незаконною, зазначене у постанові не відповідає обставинам справи та вимогам закону, відсутні докази вчинення з боку водія (позивача) правопорушення, у зв'язку з чим у позові й заявлено відповідну вимогу.

У судове засідання позивач не з'явився про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з'явився про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності у зв'язку з виконанням службових обов'язків.

Врахував заяви сторін та дослідивши докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Постановою інспектора ДПС ВДАІ Дніпропетровського району Середюк Павла Павловича Гаврильченка Я.Л. було притягнуто до відповідальності за ч. 2 ст.122 КУпАП за наступних обставин: 19.07.2010 р. о 17.30 год. водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем Шевроле Авеор/н АЕ 2300 АВ, проїхав перехрестя на заборонений (червоний) сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 (е) Правил дорожнього руху України.

Так, диспозицією статті ч. 2 ст. 122 КУпАП встановлена відповідальність за порушення водіями транспортних засобів правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонений сигнал світлофора або жест регулювальника, ненадання переваги в русі маршрутним транспортним засобам, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування водієм під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, якими, тобто доказами, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Утім, як було встановлено судом, під час складання протоколу та винесення постанови позивач за цим позовом заперечував проти вчинення ним порушення, про що власноруч зазначив, утім зазначене суб'єктом владних повноважень перевірено та враховано при прийнятті оспорюваного рішення не було; при винесенні оспорюваної постанови суб'єктом владних повноважень не було зібрано жодних доказів (ст.251 КУпАП), які би спростовували заперечення позивача, як й не зібрано доказів на підтвердження вчинення порушення. Складаючи перед винесенням постанови протокол про адміністративне правопорушення, в якому, до речі, позивач власноруч зазначив, що не згодний із порушенням, суб'єкт владних повноважень мав би, використовуючи свої повноваження, зібрати докази, які б спростовували пояснення особи, відносно якої складено протокол, але таких доказів ані протокол, ані постанова у справі про адміністративне правопорушення не містять.

Водночас, суд у цій справі, оцінюючи дії відповідача, як суб'єкта владних повноважень, зазначає, що на виконання ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та виходить з засад ч. 3 ст. 2 КАС України та зазначає, що ці дії не були вчинені відповідачем із дотриманням добросовісності, розсудливості, неупередженості, обґрунтованості, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідач не виконав свій процесуальний обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, який на виконання ч. 2 ст.71 КАС покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову; тому постанова підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд при винесенні цієї постанови виходить з того, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Оскільки у розумінні КАС рішенням суб'єкта владних повноважень є постанова, а за КУпАП саме, у тому числі, у протоколі встановлюються дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення, тому задля поновлення прав позивача скасуванню підлягає саме постанова.

Згідно з ч. 1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України; у ч. 1 ст.19 Закону України Про міжнародні договори України також наголошується на тому, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Зважаючи те, що Україною було ратифіковано Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (Закон № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.), таким чином, було взято зобов'язання додержувати поваги до прав людини, у тому числі стосовно того, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Викристолізовуючи у практиці застосування ст. 13 Конвенції (наприклад, (заява N 34056/02)), Європейський суд з прав людини (на виконання ст.17 Закону України Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права) повторює, що стаття 13 Конвенції гарантує доступність засобів захисту на національному рівні для реалізації прав та свобод, викладених у Конвенції, які можуть бути забезпечені у будь-якій формі у національному правовому порядку. Дія статті 13 полягає у вимозі, відповідно до якої національні засоби захисту повинні реагувати на спірне порушення Конвенції та надавати відповідну допомогу, не зважаючи на те, що Договірні Сторони мають певну свободу щодо методів пристосування до своїх конвенційних обов'язків відповідно до цього положення. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від виду скарги заявника відповідно до Конвенції, але, не зважаючи на це, засоби захисту, які вимагаються за статтею 13, повинні бути ефективними.

Керуючись ст.ст. 7-9, 11-12, 17, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати незаконною та скасувати постанову інспектора ДПС ВДАІ Дніпропетровського району Середюк Павла Павловича від 18.01.2011 р. серії АЕ №334309 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП.

Рішення суду є остаточним та оскарженню не підлягає.

Суддя