Справа № 804/5014/15
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 р. справа № 804/5014/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Прудника С.В.

при секретарі судового засідання Квасові В.П.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представник відповідача не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський завод будівельних матеріалів" до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.04.2015 року № НОМЕР_1, -

ВСТАНОВИВ :

04 квітня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» (далі ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів», позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі Лівобережна ОДПІ, відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області форми № НОМЕР_1 від 01.04.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Лівобережною ОДПІ була проведена документальна позапланова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства України з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Філакас» за листопад 2014 року, за результатами якої складено акт перевірки № 341/04-64-22-04/34775113 від 16.03.2015 року, висновки якого про відсутність реального здійснення господарських відносини ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» із контрагентами, їх, вид, обсяг, якість та розрахунки, та відсутність обєктів оподаткування та не можливість реального здійснення операцій по ланцюгу постачання з ТОВ «Філакас» за період листопад 2014 року, що призвело до порушення норм Податкового законодавства та заниження податку на додану вартість на суму 121101 грн. є хибними, не ґрунтуються на дійсних фактичних обставинах та зроблені у зв'язку з невірним застосуванням норм податкового законодавства, без належного дослідження наданих позивачем до перевірки первинних документів, у звязку із чим податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01.04.2015 року, прийняте на підставі даного акту, є протиправним та підлягає скасуванню (а.с.4-9).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2015 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 2).

Відповідачем були подані письмові заперечення в яких він зазначає, що враховуючи відсутність доказів відрядження працівника позивача до місця складання видаткових накладних, виписаних постачальником, доказів причетності особи ОСОБА_2, яка від імені позивача підписувала видаткові накладні, до ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів», відсутність використання отриманого товару (вугілля) у власному виробництві, відсутність відповідних товарно-транспортних накладних під час перевірки, а також приймаючи до уваги інформацію з баз даних ОДПІ стосовно контрагента позивача ТОВ «Філакас», згідно якої на підприємстві працює одна особа та рахуються основні засоби на незначну суму, висновки перевірки про не підтвердження реальності здійснення господарських відносин між позивачем та контрагентом ТОВ «Філакас» відповідають фактичним обставинам справи, відтак є цілком обґрунтованими та доведеними, у звязку із чим податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01.04.2015 року є правомірним, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню (а.с.113-117).

Представник позивача у судовому засіданні 02.06.2015 року позов підтримав та просив задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві, скасувавши податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01.04.2015 року.

Представник відповідача у судове засідання 02.06.2015 року не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено матеріалами справи.

Дослідивши всі документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» зареєстровано 07.12.2006 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та з 15.01.2007 року є платником податку на додану вартість за місцем обліку - Лівобережна об'єднана державна податкова інспекція м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області.

Видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є: виробництво цегли, черепиці та інших будівельних виробів із випаленої глини; виготовлення виробів із бетону для будівництва; виробництво бетонних розчинів, готових для використання; виробництво сухих будівельних сумішей; оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; інші види роздрібної торгівлі і неспеціалізованих магазинах.

Згідно матеріалів справи судом встановлено, що у період з 12.03.2015 року по 13.03.2015 року на підставі наказу № 233 від 11.03.2015 року, згідно п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 та відповідно до п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України Лівобережною ОДПІ м. Дніпропетровська проведена документальна позапланова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» з питань дотримання вимог податкового законодавства України з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Філакас» за період листопад 2014 року, за результатами якої складено акт перевірки № 341/04-64-22-04/34775113 від 16.03.2015 року (а.с. 18-31).

Згідно висновку акту № 341/04-64-22-04/34775113 від 16.03.2015 року:

1. не підтверджено реальність здійснення господарських відносини ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» із контрагентами, їх, вид, обсяг, якість та розрахунки, а саме встановлено відсутність обєктів оподаткування та не можливість реального здійснення ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» операцій по ланцюгу постачання з ТОВ «Філакас» за період листопад 2014 року на загальну суму ПДВ 121101 грн.;

2. встановлено порушення п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у листопаді 2014 року на загальну суму 121101 грн.

Не погоджуючись із викладеними в акті перевірки висновками позивачем були подані заперечення від 18.03.2015 року вих. № 200, за розглядом яких відповідачем направлено лист № 9076/10/04-64-22-04-09 від 27.03.2015 року, згідно якого висновки акту перевірки № 341/04-64-22-04/34775113 від 16.03.2015 року є правомірними, обґрунтованими та такими, що не суперечать чинному законодавству.

На підставі акту перевірки № 341/04-64-22-04/34775113 від 16.03.2015 року, податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01.04.2015 року, яким ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 181651,50 грн., у тому числі: 121101 грн. за основним платежем та 60550,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Досліджуючи взаємовідносини ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» із ТОВ «Філакас» у період листопад 2014 року суд встановив наступне.

24.10.2014 року між ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» (покупець) та ТОВ «Філакас» (постачальник) укладено договір поставки № 10/24. За умовами укладеного договору постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупцю товар, найменування та асортимент якого вказується у специфікаціях до цього договору, а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його. Товаром вважають: вугілля антрацит АО (фр. 25-50). Постачання товару здійснюється на умовах, що вказані в специфікаціях до даного договору. Товар постачається партіями та у строки погоджені сторонами у специфікаціях самовивозом. Разом із товаром постачальник передає покупцю наступні документи: рахунок, видаткову накладну, податкову накладну. Право вартості на товар та всі повязані з ним ризики переходять від постачальника до покупця з моменту поставки товару. Моментом поставки товару є дата відвантаження товару, вказана в накладній. Приймання кожної партії товару по кількості та якості проводиться на складі покупця згідно з інструкціями № П-6 та № П-7 (а.с. 32-34).

На підставі укладеного договору сторонами складено специфікації:

№ 1 від 29.10.2014 року на товар вугілля антрацит АО у кількості 46,36 т.

№ 2 від 30.10.2014 року на товар вугілля антрацит АО у кількості 46,16 т.

№ 3 від 04.11.2014 року на товар вугілля антрацит АО у кількості 44,22 т.

№ 4 від 05.11.2014 року на товар вугілля антрацит АО у кількості 46,08 т.

№ 5 від 12.11.2014 року на товар вугілля антрацит АО у кількості 45,91 т.

№ 6 від 21.11.2014 року на товар вугілля антрацит АО у кількості 48,38 т.

№ 7 від 25.11.2014 року на товар вугілля антрацит АО у кількості 47,80 т.

На виконання договірних зобовязань постачальником реалізовано на адресу позивача товар, що засвідчено виписаними товаросупровідними документами: рахунками від 01.11.2014 року, від 05.11.2014 року, від 12.11.2014 року, від 21.11.2014 року, від 25.11.2014 року, видатковими накладними, а також виписаними за фактом постачання товару податковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи.

Транспортування придбаного товару відбувалось придбаними партіями ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» з місця навантаження Харківська обл., м. Дергачи, вул. Панфілова, до пункту розвантаження: вул. Комісара Крилова, 1-Б, м. Дніпропетровськ автомобілем НОМЕР_2 BODEX (водій ОСОБА_3О.), про що свідчать складені товарно-транспорті накладні із зазначенням підстави відпуску за довіреністю вантажоодержувача № 555 від 04.11.2014 року на отримання вугілля від ТОВ «Філакас», виписаною ОСОБА_2, маси вантажу та часу у дорозі.

Суд зазначає, що ОСОБА_2, згідно наданої позивачем копії трудової книжки, з 01.03.2011 року, у звязку з реорганізацією ВАТ «Дніпропетровський силікатний завод», є працівником ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів».

Слід зауважити, що транспортування придбаного за договором поставки № 10/24 від 24.10.2014 року товару здійснювалось в рамках укладеного між ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» та ФОП ОСОБА_4 договору оренди транспортного засобу з водієм № 01с від 18.09.2014 року, за умовами якого орендодавець зобовязується передати орендарю в оренду вантажний автомобіль марки DAF модель 95XF430 держ.номер АЕ9385ЕІ з причепом марки BODEX держ.номер АЕ9091ХР, що засвідчено наданим договором, Актом приймання-передачі № 1 від 18.09.2014 року та копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу (124-126).

Розрахунок за договором поставки № 10/24 від 24.10.2014 року було здійснено у безготівковій формі, що підтверджено випискою по банківському рахунку позивача.

Придбаний товар супроводжено посвідченням про якість вугілля марки А клас 25-50 мм (ТОВ «Садовая», Луганська обл, вул. Леніна, 78, Антарцит) з зазначенням результатів аналізу, проведеного ТОВ «ДЖД» Вуглехімічна лабораторія, що був наданий постачальником ТОВ «Філакас».

Придбане вугілля після проходження контролю на відповідність договору, ТУ (ГОСТу) та складання за його результатами Акту вхідного контролю було оприбутковано на ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» та в подальшому використано у власній господарській діяльності із відповідним списанням за бухгалтерськими рахунками (переміщення до цеху вапна), про що свідчать картка рахунку 2011, виробничі звіти за періоди жовтень-грудень 2014 року.

Також представником позивача в ході розгляду справи було пояснено, що придбане вугілля використовується підприємством задля випалу вапняку в печі з метою отримання вапна, з якого в подальшому виготовляється цегла, силікатна маса та блоки, що безпосередньо є видом господарської діяльності ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів».

Згідно з підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України (наразі та далі - у редакції Податкового кодексу України станом на час виникнення спірних правовідносин) податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11статті 201 цього Кодексу.

При цьому, в пункті 187.1 статті 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

На підставі викладеного, суд робить висновок, що у Податковому кодексі України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Із наведеного випливає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства та як підтверджує сплату податку на додану вартість у складі ціни товару.

Відповідно до змісту пунктів 201.4 та 201.8 статті 201 ПК України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в встановленому порядку.

Згідно з пунктом 184.1 статті 184 ПК України, реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

На момент проведення операції з позивачем і виписки податкових накладних ТОВ «Філакас» було зареєстровано як платник податку на додану вартість, а тому мало повне право виписувати позивачу податкові накладні.

Згідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно частини 1 статті 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачені обов'язкові реквізити первинних документів.

Як вбачається з наданих позивачем доказів, первинні документи, якими оформлені операції з постачання ТОВ «Філакас» товару позивачу, складені належним чином та відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Будь-яких заперечень з цього приводу відповідачем не надано.

Вищий адміністративний суд України у листі від 02.06.2012 року звернув увагу адміністративних судів на те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При вирішенні питання щодо реальності господарської операції судам слід перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності. Необхідно також перевірити наявність спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, а також встановити зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Відповідачем не надано будь-яких доказів нереальності господарських операцій позивача з огляду на наведені критерії.

Натомість податковим органом не було належним чином досліджено первинну документацію ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів», а висновки ґрунтуються лише на отриманій податковій інформації стосовно не підтвердження реальності здійснення господарських операцій ТОВ «Філакас», зокрема, на отриманій інформації з баз даних ОДПІ, згідно якої у 4 кварталі 2014 року на ТОВ «Філакас» кількість працюючих осіб 1 особа, згідно Фінансового звіту рахуються основні фонди на незначну суму (13,1 тис.грн.); ТОВ «Філакас» у перевіряємому періоді сформовано податковий кредит за рахунок ТОВ «Укр-Будсервис» (45,3%) та ТОВ «Строй-Клімат» (42,3%); а також податковій інформації щодо ТОВ «Укр-Будсервис» та ТОВ «Строй-Клімат», в той час як вони не є контрагентами підприємства, що перевірялось, та взаємовідносини між якими не були предметом перевірки.

Крім того, слід зауважити, що сама по собі наявність чи відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформлені не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших документів вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язання платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Тані твердження також викладені в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 року № 2 1936/11/13-11.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в рішеннях Вищого адміністративного суду у справах № К-60198/09 від 15 березня 2012 року, № К-20630/10 від 21 червня 2012 року, №К/800/7790/13 від 17 липня 2013 року.

Суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено залежності виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання та не встановлює обов'язку для підприємства здійснювати контроль за веденням господарської діяльності та зобов'язань сплати податку до бюджету контрагентами.

Також, стосовно доводів податкового органу щодо сумнівності факту здійснення контрагентами позивача зобовязань за укладеними договорами, що були зроблені за результатами аналізу інформаційних баз податкового органу, аналізу даних податкової звітності та інформації з зовнішніх джерел, а також твердження щодо відсутності основних фондів, трудових ресурсів, виробничих потужностей, транспортних засобів, сировини та матеріалів, суд зазначає наступне.

Чинним законодавством не передбачено необхідної кількості трудових ресурсів, зареєстрованих власних основних фондів, виробничих потужностей, транспортних засобів, сировини та матеріалів, що була би достатньою для фізичної та технічної можливості виконання умов наведених договорів, що виключає залежність даних умов та реальності виконання договірних зобовязань.

Таким чином, з огляду на характер викладеного висновку щодо сумнівності факту здійснення контрагентом позивача визначеної діяльності, що містить ознаки припущень, відсутності відповідних доказів з боку відповідача щодо неможливості виконання умов договорів та у відповідності до ст. 62 Конституції України, якою визначено, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, дані твердження відповідача судом не приймаються.

В даному випадку дослідженню підлягає реальність господарських операцій та добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент здійснення правовідносин контрагент позивача ТОВ «Філакас» було зареєстровано як юридична особа.

З огляду на підтвердження позивачем первинними документами реальності здійснення, описаних в Акті перевірки, операцій, суд не приймає до уваги посилання податкового органу на наявні відомості із баз даних із зазначенням даних стосовно контрагентів позивача, також з урахуванням наступного.

Чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.

Крім того, згідно листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011р. - «не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюги яких декларувався рухтоварів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом».

Таким чином, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавленню платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Також слід зауважити, що при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні, перш за все, відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Наслідки ж в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару входить до предмету доказування у справі. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.03.2011 у справі № К-12509/08.

Цей висновок також підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), Булвес АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до частини 1 статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

На момент складання податкових накладних контрагент позивача був зареєстрований як платник податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а отже мав право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні, до того ж видані податкові накладні, на основі яких сформований податковий кредит, відповідають вимогам, встановленим чинним законодавством.

Суд приходить до однозначного висновку, що позивачем були вчинені всі необхідні дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції. Крім того, позивач не зобов'язаний перевіряти наявність у свого контрагента наміру здійснення господарської діяльності, а також фіктивність створення останнього, оскільки дані питання входять до компетенції інших державних органів. Правочини укладалися з юридичною особою, при наявності всіх необхідних документів, а тому позивач жодним чином не міг і не повинен був передбачити дотримання чи недотримання своїм контрагентом вимог податкового законодавства.

Отже, позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по вищезазначеним податковим накладним, виписаним ТОВ «Філакас».

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції Українита діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами та забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність винесеного рішення.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що документи, які були надані для перевірки, відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак в повній мірі підтверджують реальність господарських операцій та право позивача на формування податкового кредиту, відсутності належних доказів правомірності прийнятого відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.04.2015 року № НОМЕР_1 підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 363,30 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 2422 від 06.04.2015 року.

Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 363,30 грн. підлягає поверненню.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 02 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 08 червня 2015 року, про що повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 70, 71, 86, 94, 122, 128, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський завод будівельних матеріалів" до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.04.2015 року № НОМЕР_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 01.04.2015 року № НОМЕР_1.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський завод будівельних матеріалів" (; індекс 49051, Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Комісара Крилова, будинок 1-Б) судові витрати повязані зі сплатою судового збору у розмірі 363,30 грн. (триста шістьдесят три гривні 30 копійок).

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 08 червня 2015 року.

Суддя ОСОБА_5