Справа № 825/2971/14
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2015 р. м. Київ К/800/2967/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С. , Рецебуринський Ю.Й. , розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Державної міграційної Служби України в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної Служби України в Чернігівській області про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року представник ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Державної міграційної Служби України в Чернігівській області з вимогами про скасування рішення від 14.08.2014 № 74.01/05-12948 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014р. позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014р. апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області залишено без задоволення, постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014р. залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що при скасуванні дозволу на імміграцію в Україні відповідачем було взято до уваги лише інформацію, отриману згідно листа Управління Служби безпеки України № 74/2/2-6217 від 02.06.2014 з грифом "Для службового користування", за відсутності підтвердженого у встановленому законом порядку факту порушення, зазначеного у вказаному листі.

У касаційній скарзі представник управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, з посиланням на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судами, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13.08.2003р. позивачем було отримано тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 з безстроковим терміном дії, видану на підставі висновку № 6/1501 від 11.07.2003р. про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та оформлення посвідки на проживання, затвердженого заступником начальника ВГПІС УМВС України полковником міліції Піщур В.Г.

В зв'язку з втратою зазначеної посвідки на постійне проживання, 03.06.2009 позивачем було отримано нову посвідку серії НОМЕР_1 з безстроковим терміном дії, враховуючи наявність у позивача дозволу на імміграцію в Україну.

Приймаючи рішення у справі, суди вказали, що 04.06.2014р. до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області надійшов лист Управління Служби безпеки України № 74/2/2-6217 від 02.06.2014 з грифом «Для службового користування», в якому повідомлено, що в ході здійснення контррозвідувальних заходів отримана інформація, яка свідчить про причетність позивача до діяльності організованого каналу по незаконному переміщенню осіб через державний кордон України та контрабандного транзитного переміщення важких наркотиків через територію України до країн Західної Європи та наведено факти з посиланням на дати, прізвища та імена осіб, які були причетні разом з відповідачем до протиправної діяльності на території України.

За результатами розгляду матеріалів справи № 16059 начальником відділу у справах іноземців, осіб без громадянства та протидії нелегальній міграції Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Шаль Г.О. 14.08.2014р. винесено висновок про доцільність скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивача, внаслідок чого 14.08.2014р. відповідачем було прийнято рішення № 74.01/05-12948 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 11.07.2003р. громадянину Ліванської Республіки ОСОБА_2, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що відповідачем винесено оскаржуване рішення лише на підставі інформації, отриманої згідно листа Управління Служби безпеки України № 74/2/2-6217 від 02.06.2014р. з грифом «Для службового користування», за відсутності підтвердженого у встановленому законом порядку факту порушення, зазначеного у вказаному листі, та початку процедури притягнення до одного з видів відповідальності чи доказів, що позивача вже було притягнуто до юридичної відповідальності за такі порушення.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з таким висновком судів з огляду на таке.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

При розгляді справи суди не дослідили докази, на які посилався відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення. У матеріалах справи згаданий у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій лист Управління Служби безпеки України № 74/2/2-6217 від 02.06.2014р. відсутній.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суди, ухвалюючи рішення, не повно дослідили та не вжили, передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо витребування доказів з власної ініціативи. Суди повинні були запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Без повного і всебічного з'ясування обставин справи, прийняті у цій справі постанова суду першої та ухвала суду апеляційної інстанцій не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Відповідно до ст. 227 Кодексу адміністративного суду України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

З врахуванням наведеного, постанова суду першої та ухвала суду апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

При новому розгляді суду першої інстанції слід враховувати наведене та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління Державної міграційної Служби України в Чернігівській області задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.11.2014р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014р. у справі скасувати.

Справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді

Пасічник С.С.

Рецебуринський Ю.Й.