Справа № 805/1736/15-а
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 р. Справа № 805/1736/15-а

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Хохленкова О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 3771,21 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Маріупольський міський центр зайнятості (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 3771,21 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_1 перебував на обліку як безробітний з 01.02.2008 року та отримував допомогу по безробіттю, але актом № 518 від 15.12.2014 року було встановлено що в період знаходження на обліку відповідач був зареєстрований як фізична особа підприємець.

Просив стягнути з ОСОБА_1 суму незаконно отриманого матеріального забезпечення на випадок безробіття з лютого по червень 2008 року у розмірі 3771,21 грн.

В судове засідання представник позивача не зявився. Був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи. Надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

Відповідач в судове засідання 02.06.2015 року зявився. Проти позову заперечував та надав суду письмові заперечення в яких вказав, що по перше ця справа не підвідомча адміністративному суду. По друге, на думку позивача, в період за який позивач вимагає стягнути з нього не законно отриману допомогу по безробіттю, він не був зареєстрований в якості фізичної особи підприємця. І по трете, якщо він і отримав безпідставно допомогу по безробіттю то він її отримав без усякого протиправного умислу. Проти позову заперечував та просив відмовити.

В судове засідання 25.06.2015 року відповідач не зявився. Був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Згідно з ч.4 ст.128 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 28 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року №803-XII та відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст. 22, п.1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», п.2.1 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України №307 від 20.11.2000 року, ОСОБА_1 перебував на обліку в центрі зайнятості як безробітний та отримував допомогу по безробіттю з лютого по червень 2008 року в сумі 3771,21 грн.

25.01.2008 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою щодо вирішення питання його працевлаштування, надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю (а.с.8-9).

Маріупольським міським центром зайнятості згідно наказу №НТ080201 від 01.02.2008 року, ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю (а.с.14).

Відповідно до довідки, виданої Маріупольським міським центром № 723 від 15.12.2014 року відповідач отримав допомогу по безробіттю за період лютий червень 2008 року в розмірі 3771,21 грн. (а.с.20).

Маріупольським міським центром зайнятості при перевірці обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до вимог Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття було встановлено, що ОСОБА_1 в період перебування на обліку у Маріупольському центрі зайнятості був зареєстрований в якості фізичної особи підприємця з 18.11.1998 року (а.с.17).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців відповідач ОСОБА_1 станом на 01.12.2014 року зареєстрований в якості фізичної особи підприємця 18.11.1998 року (а.с.28).

Згідно з роздруківки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців записом № 3034269 від 26.12.2014 року державна реєстрація ОСОБА_1, припинена (а.с.34-35).

Наказом № НТ141215 від 15.12.2014 року було прийнято рішення повернути суму боргу ОСОБА_1 (а.с.14).

16.12.2014 року відповідачці було спрямовано претензію з пропозицією сплатити незаконно отриману допомогу по безробіттю добровільно (а.с.18).

Ця претензія була спрямована ОСОБА_1 рекомендованим листом та отримана особисто 25.12.2014 року (а.с.19).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року №803-XII (далі Закон) безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Частина 2 статті 36 Закону покладає на застрахованих осіб, зареєстрованих в установленому порядку як безробітні, обовязок своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Підпунктом 5 п. 5.5 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №307 від 20.11.2000р. передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою діяльністю або іншою діяльністю, повязаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня

працевлаштування, державної реєстрації як субєкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт за цивільно-правовими угодами).

Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 протягом перебування на обліку як безробітний в Маріупольському міському центру зайнятості відомості про те, що він зареєстрований як фізична особа підприємець, попре вимог закону, не надав.

Щодо заперечень відповідача про те що розглядаємий судом спір не повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другій статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 цього Кодексу справу адміністративної юрисдикції визначено як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, установлених законом.

За змістом частини четвертої статті 50 КАС субєкт владних повноважень може звернутись з адміністративним позовом до фізичної особи у випадках, установлених законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII Про зайнятість населення , для реалізації державної політики зайнятості населення, професійної орієнтації, підготовки і перепідготовки, працевлаштування та соціальної підтримки тимчасово не працюючих громадян у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, створюється державна служба зайнятості, діяльність якої здійснюється під керівництвом Міністерства праці та соціальної політики України, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Державна служба зайнятості складається з: Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, міськрайонних, міських і районних у містах центрів зайнятості, центрів організації професійного навчання незайнятого населення і центрів професійної орієнтації населення, інспекцій по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення.

Статтею 19 цього ж Закону передбачені обовязки і права державної служби зайнятості, остання, зокрема, має право: розпоряджатися в установленому законодавством порядку коштами Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття; в установленому законодавством порядку подавати громадянам допомогу по безробіттю та матеріальну допомогу по безробіттю, припиняти і відкладати їх виплати.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону України від Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обовязків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Ця норма Закону є бланкетною та передбачає врегулювання відповідних правовідносин іншим нормативно-правовим актом, до якого, в цьому випадку, слід віднести постанову Кабінету Міністрів України від 20 березня 2006 року № 357 (строк дії якої продовжено на 2007 рік згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 98), якою затверджено Порядок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття. За правилами пункту 7 цього Порядку у разі відмови особи повернути суми незаконно виплачених коштів, а також у разі неповернення (невідшкодування) їх у встановлений строк стягнення таких коштів здійснюється в судовому порядку відповідно до законодавства.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що цей спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю субєкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції у сфері державної політики зайнятості населення.

Щодо заперечень відповідача про те що він в період за який позивач вимагає стягнути з нього не законно отриману допомогу по безробіттю, він не був зареєстрований в якості фізичної особи підприємця, суд зазначає наступне.

Ці заперечення відповідача спростовуються як витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців про те що відповідач ОСОБА_1 станом на 01.12.2014 року зареєстрований в якості фізичної особи підприємця 18.11.1998 року, так і відповіддю № 48-30/2509 від 22.06.2015 року відділу Державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в якій вказується що відомості про юридичних осіб та фізичних осіб підприємців зареєстрованих до 01 липня 2004 року та до 03.03.2012 року не включених до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразку та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обовязків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання послуг.

Статтею 39 вказаного Закону визначено, що спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, суд вважає позов таким що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий

збір з відповідача стягненню не підлягає.

З огляду на наведене, керуючись статтями 2, 7-12, 69-72, 87-98, 122-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 3771,21 грн., задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (інд. Номер НОМЕР_1) на користь Маріупольского міського центру зайнятості грошову суму виплаченого забезпечення (допомоги по безробіттю) у розмірі 3771 (три тисячі сімсот сімдесят одну) гривню 21 копійку на р/р 1052 в ГУДКСУ Донецької області, ОКПО 24815706, МФО 834016, одержувач Маріупольській міський центр зайнятості.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Хохленков О.В.