Справа № 2а/0570/3619/12
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року м. Київ К/9991/46257/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Волноваському районі Донецької області Державної податкової служби

на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25.05.2012 р.

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.07.2012 р.

у справі № 2а/0570/3619/2012

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Донбаснерудпром»

до Державної податкової інспекції у Волноваському районі Донецької області Державної податкової служби

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Донбаснерудпром» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Волноваському районі Донецької області Державної податкової служби (далі - відповідач) про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25.05.2012 р., залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.07.2012 р., позовні вимоги задоволено, скасовано податкове повідомлення-рішення № 0 від 14.03.2012 р. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 2146,00 грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу відповідача до суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

Працівниками контролюючого органу проведено позапланову невиїзну документальну перевірку позивача з питання підтвердження взаємовідносин з ПП «Креатех» за період з 01.08.2011 р. по 31.08.2011 р., про що складено акт № 405/2330/30942459 від 24.02.2012 р., яким встановлено порушення позивачем вимог п.п. «а» п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, у результаті чого останнім у серпні 2011 року завищено податковий кредит на 245515,00 грн.

За результатами проведеної перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № 0 від 14.03.2012 р., яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 363772,50 грн., з яких 242515,00 грн. за основним платежем та 121257,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Фактичною підставою для визначення позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість слугували результати аналізу даних системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів на рівні ДПА України підприємства ПП «Креатех», яким не задекларовано податкові зобов'язання з ПДВ по операціям з позивачем за серпень 2011 року на суму ПДВ 242515,00 грн.

Крім того, за висновками контролюючого органу, що ґрунтуються на акті перевірки ДПІ у Франківському районі м. Львова №376/23-4/36500360 від 02.12.2011 р., вказаним контрагентом надавалися фінансові послуги без отримання відповідного дозвільного документу.

З матеріалів справи вбачається, що 26.05.2011 р. позивачем укладено договір № 4/0511 з ПП «Креатех» про реалізацію екскаватора марки «Hyundai R250LC-7» на умовах лізингу.

На підставі вказаного договору ПП «Креатех» (лізингодавець) передав позивачу (лізингоодержувач) у платне користування майно - екскаватор гусеничний, вартість, тип, модель, інші індивідуальні ознаки та експлуатаційні характеристики, комплектність, технічний стан якого зазначені у додатку №1, який є невід'ємною частиною договору.

За умовами договору, на період дії договору лізингу передане позивачу майно перебуває в заставі. Відповідно до пункту 2.6 договору, передача товару здійснюється за актом прийому-передачі (додаток №2), який підписують уповноважені представники сторін.

Між сторонами погоджено графіки лізингових платежів, складений акт прийому-передачі обладнання від 10.08.2011 року на суму 1212575,00 грн. без урахування ПДВ у розмірі 242515,00 грн. та ПП «Креатех» видані видаткова накладна №РН-0000007 від 10.08.2011 р., рахунок-фактура №СФ-0000010 від 27.05.2011 р. та податкова накладна від 10.08.2011 р. №1.

Позивач платіжними дорученнями перерахував на розрахунковий рахунок ПП «Креатех» грошові кошти.

У відповідності до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. (п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом наведених норм наявність господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), призначених для використання у власній господарській діяльності платника податків, є визначальною умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, факт використання екскаватора у господарській діяльності позивача, підтверджується: наказом за № 01-1х від 24.01.2012 р. «Про закріплення механізаторів на кар'єрі»; відомостями нарахування амортизації за січень, лютий та березень 2012 року; актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 11.08.2011 р.; картками обліку каоліна та ПММ для водіїв вантажних машин, нарядами виконаних робіт та висновком Донецького технічного центру Держгірпромнагляду України №14.-04.-14.-4079.11 від 25.08.2011 р. щодо спроможності суб'єкта господарювання виконувати роботи підвищеної небезпеки з додержанням вимог нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки і експлуатувати обладнання підвищеної небезпеки, метою якої була оцінка обладнання екскаватору гусеничного (модель «Hyundai R250LC-7»).

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем податковий кредит сформований у відповідності з зазначеними положеннями Податкового кодексу України, підтверджено відповідною податковою накладною, що виписана контрагентом зареєстрованим платником податку на додану вартість.

У той же час, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірних сум податку по господарським операціям з ТОВ «Креатех».

Що ж стосується посилань відповідача на відсутність у ПП «Креатех» дозволу на надання фінансових послуг, як підставу правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення, то колегія вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг належить до фінансових послуг, які за ч. 1 ст. 5 цього Закону надаються фінансовими установами.

Частиною 4 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Згідно листів Держфінпослуг від 09.07.2004 р. № 702/11-3/1 та від 12.07.2004 р. № 715/11-12 лише систематичне надання фінансових послуг (три і більше договорів) передбачає взяття на облік юридичної особи, яка надає послуги з фінансового лізингу, в Держфінпослуг. Вказане передбачено і п. 1.4 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг України від 22.01.2004 р. № 211.

З огляду на те, що дії ПП «Креатех» по наданню послуг фінансового лізингу не носили систематичний характер, отже відповідно до діючого законодавства не потребували отримання ліцензії чи дозволу.

Крім того, судами попередніх інстанцій обґрунтовано зазначено, що податкове законодавство, чинне на час виникнення спірних правовідносин, не ставило у залежність формування позивачем податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховано податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення та наявність правових підстав для його скасування.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Волноваському районі Донецької області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25.05.2012 р. та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.07.2012 р. у справі № 2а/0570/3619/2012 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.