Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" липня 2015 р. м. Київ К/9991/10245/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Іваненко Я.Л.,

Пасічник С.С.,

секретар судового засідання Іванова Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційними скаргами Державної митної служби України та Чернігівської митниці на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2011 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Державної митної служби України, Чернігівської митниці про поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначив, що проходив службу головним інспектором сектора митного оформлення Чернігівської митниці та у серпні 2010 року звільнений із займаної посади за вчинення дисциплінарного правопорушення.

Посилаючись на неправомірність наказів про звільнення, оскільки факт порушення дисципліни не доведено, просив визнати протиправним та скасувати підпункт 1.2 пункту 1 наказу Державної митної служби України від 30 серпня 2010 року № 1631-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення з посади головного інспектора сектора митного оформлення № 1 відділу митного оформлення № 2 Чернігівської митниці, наказ Чернігівської митниці від 31 серпня 2010 року № 473-к «По особовому складу» про звільнення з посади з 31 серпня 2010 року, зобов'язати Чернігівську митницю нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2011 року, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано пп.1.2 п.1 наказу Державної митної служби України від 30 серпня 2010 року №1631-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення ОСОБА_4 з посади головного інспектора сектора митного оформлення №1 відділу митного оформлення №2 Чернігівської митниці; визнано протиправним та скасовано наказ Чернігівської митниці від 31 серпня 2010 року №473-к «По особовому складу»; поновлено на посаді головного інспектора сектора митного оформлення №1 відділу митного оформлення №2 Чернігівської митниці з 31 серпня 2010 року; зобов'язано Чернігівську митницю нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У касаційних скаргах Державна митна служба України та Чернігівська митниця, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просили скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судами попередніх інстанцій було встановлено що згідно підпункту 1.2 пункту 1 наказу Державної митної служби України від 30 серпня 2010 року №1631-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_4 звільнено з посади головного інспектора сектора митного оформлення №1 відділу митного оформлення №2 Чернігівської митниці за вчинення дисциплінарного правопорушення, на підставі статті 21, пунктів 1, 2 статті 22, пункту 6 статті 23 Дисциплінарного статуту митної служби України.

Наказом Чернігівської митниці від 31 серпня 2010 року №473-к «По особовому складу» ОСОБА_4 звільнено з посади головного інспектора сектора митного оформлення №1 відділу митного оформлення №2 Чернігівської митниці з 31 серпня 2010 року за вчинення дисциплінарного правопорушення згідно пункту 6 статті 23 Дисциплінарного статуту митної служби України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачами не доведено вчинення позивачем дисциплінарного правопорушення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі в межах, встановлених ст. 220 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційних скарг з врахуванням наступного.

Відповідно до частини 2 статті 410 Митного кодексу України у митній службі України діє Дисциплінарний статут, який затверджується законом.

Статтею 21 Дисциплінарного статуту митної служби України встановлено, що порушення службової дисципліни - протиправне, винне (умисне чи необережне) діяння (дія чи бездіяльність) посадової особи митної служби, тобто невиконання урочистого зобов'язання посадових осіб митної служби, зокрема невиконання або неналежне виконання нею своїх службових обов'язків, перевищення повноважень, порушення обмежень і заборон, установлених законодавством з питань проходження служби в митних органах, або вчинення інших дій які дискредитують не тільки посадову особу митної служби, а й митну службу України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 22 Дисциплінарного статуту митної служби України до діянь, які є порушеннями службової дисципліни, зокрема, належать порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів України з питань митної справи, державної служби, а також наказів та розпоряджень безпосередніх та/або прямих керівників; порушення порядку здійснення митного контролю та митного оформлення предметів, що переміщуються через митний кордон України.

Одним із видів дисциплінарних стягнень, відповідно до пункту 6 статті 23 Дисциплінарного статуту, є звільнення з митного органу.

Відповідно до пункту 1 статті 28 Дисциплінарного статуту звільнення посадової особи митної служби може мати місце, зокрема, в разі порушення посадовою особою митної служби вимог законів та інших нормативно-правових актів України з питань митної справи, що призвело до заподіяння матеріальних збитків державі, територіальній громаді, юридичним чи фізичним особам.

Підставою для видання оскаржуваних наказів про звільнення став акт службового розслідування від 21 серпня 2010 року, складений на виконання наказу Державної митної служби України від 17 серпня 2010 року № 929, яким встановлено чотири випадки незаконного переміщення через митний кордон України в період з 23 травня по 05 червня 2010 року під виглядом клейових сумішей товарів народного вжитку, пропуск яких здійснював головний інспектор ОСОБА_4

Комісією з проведення службового розслідування встановлено, що в тому числі ОСОБА_4 допущено пропуск вантажів за межі митної території України без належного митного контролю, чим порушено вимоги пункту 3.10 Положення про порядок здійснення контролю за доставкою вантажів у митниці призначення, затвердженого наказом Держмитслужби від 08 грудня 1998 року № 771, внаслідок неналежного виконання ним службових обов'язків, передбачених пунктами 2.3, 2.5, 2.15 Посадової інструкції головного інспектора сектора митного оформлення № 4 митного поста «Сеньківка» Чернігівської митниці.

Проте, відсутні належні докази порушення позивачем порядку здійснення контролю за переміщенням через митний кордон України товарів чи вантажів поза митним контролем, встановлення умислу щодо можливих допущених порушень, настання тяжких наслідків внаслідок допущених порушень, не розмежовано кількісні та якісні характеристики та вартість товарів, що переміщалися через митний кордон.

Звільнення з митних органів як вид дисциплінарного стягнення щодо посадової особи митної служби, яка вчинила дисциплінарний проступок, застосовується тільки при наявності підстав, передбачених статтею 28 Дисциплінарного статуту, а тому посилання в оскаржуваному наказі Держмитслужби України на статті 21, 22 Дисциплінарного статуту не можуть бути підставою для звільнення позивача.

Наведені у касаційних скаргах доводи законності оскаржуваних наказів висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки не доведено неналежного виконання позивачем службових обов'язків, порушення законів та інших нормативно-правових актів з питань митної справи, вчинення діянь, що є підставами для звільнення, передбаченими статтею 28 Дисциплінарного статуту.

Судові рішення в частині позовних вимог, що стосуються поновлення на посаді, ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, передбачених статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для їх скасування та ухвалення нового судового рішення в цій частині не вбачається.

Разом з тим, судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу неможна визнати законним та обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права колегія суддів доходить висновку, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

У справі, що розглядається, суди зазначені положення Кодексу законів про працю України та Порядку не застосували, унаслідок чого їх рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу неможна визнати законними та обґрунтованими.

Наведений правовий висновок відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13).

Касаційний суд не має повноважень встановлювати обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, зокрема, встановити тривалість вимушеного прогулу та розмір середнього заробітку, тому судові рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають скасуванню, а справа в цій частині направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Державної митної служби України та Чернігівської митниці задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2011 року в частині, що стосується стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін Я.Л. Іваненко С.С. Пасічник