Справа № 2а-7415/10/1070
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року м. Київ К/9991/41443/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представників позивача Большакової Т.М., Горькавої В.О.

представника відповідача Шаранданова О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2012

у справі № 2а-7415/10/1070

за позовом Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс»

до Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про скасування податкового повідомлення-рішення від 28.01.2010 № /0 в частині донарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 468857,22 грн., в т.ч. 312571,48 грн. основного платежу та в сумі 156285,74 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 05.10.2011 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Вишгородському районі Київської області від 28.01.2010 № /0 в частині донарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 468857,22 грн., в т.ч. 312571,48 грн. за основним платежем та в сумі 156285,74 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2012 постанову суду першої інстанції скасовано. У задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Вважає, що суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального та процесуального права та ухвалив постанову без повного та всебічного з'ясування обставин у справі, без врахування та дослідження наявних у справі доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 28.10.2010 № /0 податкового зобов'язання з податку на прибуток в частині 312571,48 грн. за основним платежем та в частині 156285,74 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями слугували висновки планової виїзної перевірки позивача за період з 01.02.2005 по 30.09.2010, викладені в акті від 18.01.2010 № 37/23-1/21536845, про порушення вимог п.п. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4, п.п. 5.2.1, п.п. 5.2.5 п. 5.2, п.п. 5.4.10 п.5.4, п.5.9 ст.5 ст. 5, п.п.8.3.1 та п.п.8.3.2 п.8.3 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР).

І. Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4, п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР полягало у не включенні до складу валового доходу доходів від здійснення страхових операцій за період з 01.01.2007 по 30.09.2009 в сумі 2272515,81 грн., а також у не включенні до складу валових витрат послуг з фінансового забезпечення гарантій у вигляді страхування в сумі 1709989,47 грн., у зв'язку з чим позивачу визначено податкове зобов'язання в сумі 210947,38 грн., в т.ч. 140631,59 грн. за основним платежем та в сумі 70315,79 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

При цьому податковий орган виходив з таких обставин.

УДП «Укрінтеравтосервіс» в періоді, що перевірявся, виконувало митно-брокерські послуги: надання фінансових гарантій митним органам, забезпечення наданих гарантій шляхом укладення договорів страхування відповідальності перевізника перед митними органами щодо обов'язкової доставки товару до митниць призначення, послуги з оформлення гарантійних документів, послуги з оформлення декларацій тощо.

За позицією відповідача позивач здійснював страхові операції - страхування ризику доставки транзитних вантажів до митниці призначення та повинен був включити до валового доходу доходи в сумі 2272515,81 грн. від здійснення таких операцій. Відповідач кваліфікував посередницьку діяльність позивача у взаємовідносинах між перевізниками, митними органами та фінансовими посередниками, в межах укладених ними договорів комісії, як страхову діяльність.

Відповідач вважає, що при перерахуванні на користь ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» отриманих від перевізників коштів - страхового тарифу позивач повинен був включити до складу валових витрат сплачені витрати за послуги з фінансового забезпечення фінансових гарантій у вигляді страхування в сумі 1709989,47 грн.

Відповідач визначив податкове зобов'язання в сумі 140631,59 грн. з доходу в сумі 562526,33 грн., що є різницею між валовим доходом в сумі 2272515,81 грн. та валовими витратами в сумі 1709989,47 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є державним унітарним підприємством, заснованим на державній власності, діє як комерційне підприємство та знаходиться в підпорядкування Міністерства транспорту та зв'язку України.

Відповідно до статуту позивача, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 02.06.2008 № 656, метою його діяльності є надання вітчизняним та іноземним юридичним особам і громадянам всіх видів послуг з обслуговування автотранспортних засобів та членів їх екіпажів на території України та за її межами.

Серед напрямків діяльності передбачено здійснення митної брокерської діяльності, митно-брокерські послуги, в тому числі декларування вантажу, оформлення гарантійних документів, надання фінансових гарантій та послуг зі страхування.

Позивач (комітент) уклав з повним товариством «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» (комісіонером) Генеральний контракт комісії від 20.12.2006 №179-ГК/06, відповідно до пункту 1.1. якого доручив, а комісіонер, своєю чергою, зобов'язався від свого імені та за рахунок комітента забезпечити надання митним органам фінансових гарантій і здійснити їх фінансове забезпечення у вигляді страхування відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про положення про надання фінансових гарантій митним органам незалежними фінансовими посередниками щодо обов'язкової доставки товарів до митниць призначення» від 04.10.1996 №1216.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про транзит вантажів» від 20.10.1999 №1172-ХІV:

- транзит вантажів - перевезення транспортними засобами транзиту транзитних вантажів під митним контролем через територію України між двома пунктами або в межах одного пункту пропуску через державний кордон України;

- транзитні послуги (роботи) - безпосередньо пов'язана з транзитом вантажів підприємницька діяльність учасників транзиту, що здійснюється в межах договорів (контрактів) перевезення, транспортного експедирування, доручення, агентських угод тощо;

- учасники транзиту - вантажовласники та суб'єкти підприємницької діяльності (перевізники, порти, станції, експедитори, морські агенти, декларанти та інші), які у встановленому порядку надають (виконують) транзитні послуги (роботи).

Відповідно до ст. 1 Указу Президента України «Про заходи щодо забезпечення контролю за переміщенням транзитом товарів через митну територію України» від 14.07.1995 № 614/95 (в редакції Указу Президента України від 20.05.1996 №353/96) переміщення через митну територію України товарів, на які законодавством України встановлено акцизний збір та які переміщуються транзитом через територію України, здійснюється за умови надання власником товарів або уповноваженою ним особою митним органам документів, що підтверджують наявність відповідних фінансових гарантій щодо обов'язкової доставки товарів до митниць призначення, або за умови охорони і супроводження товарів митними органами із залученням у разі потреби підрозділів Міністерства внутрішніх справ України. Власник товару або уповноважена ним особа за своїм розсудом обирає вид заходу, передбаченого частиною першою цієї статті.

Відповідно до п. 4 Положення про надання фінансових гарантій митним органам незалежними фінансовими посередниками щодо обов'язкової доставки товарів до митниць призначення, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 04.10.1996 № 1216, (далі - Положення № 1216) фінансові гарантії митним органам надаються гарантом. Фінансове забезпечення наданих гарантій провадиться гарантом шляхом укладання договорів страхування відповідальності перевізника перед митними органами щодо обов'язкової своєчасної доставки товару до митниці призначення із страховиком або шляхом отримання від перевізника застави у розмірі митного боргу, чи отримання гарантійного листа уповноваженого банку на суму митного боргу.

Згідно з п. 2 Положення № 1216 незалежним фінансовим посередником є уповноважена Держмиткомом юридична особа, зареєстрована в Україні у формі повного або командитного товариства (далі - гарант).

Відповідно до п. 5 Положення № 1216 оформлення фінансових гарантій здійснюється перевізником завчасно, до подання товарів до митного оформлення. Товари, щодо яких немає фінансових гарантій на час подання до митного оформлення, затримуються митницею відправлення до оформлення таких гарантій. Усі пов'язані з цим витрати (збереження, охорона, стоянка тощо) здійснюються за рахунок перевізника.

Згідно з п. 6 Постанови № 1216 у разі наміру здійснити транзитне перевезення товару його власник або уповноважена ним особа звертається до представника гаранта та у взаємодії з ним обирає один із зазначених у пункті 4 цього Положення видів фінансового забезпечення гарантії, що надається гарантом Держмиткому.

Відповідно до п. 9 Постанови № 1216 для фінансового забезпечення гарантії гарант від свого імені та за рахунок перевізника здійснює укладання договору страхування його відповідальності із страховиком, уповноваженим Держмиткомом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач (комітент) уклав Генеральний контракт комісії з повним товариством «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» (комісіонером).

Відповідно до п. 2.2.1 цього генерального контракту комісіонер зобов'язався надати митним органам України фінансову гарантію доставки товарів в митний орган призначення, забезпечену страхуванням відповідальності перевізника у відповідності із законодавством України.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР страхова діяльність в Україні може провадитися за участю страхових посередників. Страховими посередниками можуть бути страхові або перестрахові брокери, страхові агенти.

Посередницька діяльність страхових та перестрахових брокерів у страхуванні та перестрахуванні здійснюється як виключний вид діяльності і може включати консультування, експертно-інформаційні послуги, роботу, пов'язану з підготовкою, укладанням та виконанням (супроводом) договорів страхування (перестрахування), в тому числі щодо врегулювання збитків у частині одержання та перерахування страхових платежів, страхових виплат та страхових відшкодувань за угодою відповідно із страхувальником або перестрахувальником, інші посередницькі послуги у страхуванні та перестрахуванні за переліком, встановленим Уповноваженим органом.

Страхові брокери - юридичні особи або фізичні особи, які зареєстровані у встановленому порядку як суб'єкти підприємницької діяльності та здійснюють за винагороду посередницьку діяльність у страхуванні від свого імені на підставі брокерської угоди з особою, яка має потребу у страхуванні як страхувальник.

Відповідно до статті 1 Положення про порядок провадження діяльності страховими посередниками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.1996 р. №1523, агентська діяльність - це діяльність суб'єктів підприємницької діяльності, уповноважених діяти від імені та на підставі доручення одного або більше страховиків, щодо рекламування, консультування, пропонування страхувальникам страхових послуг та проведення роботи, пов'язаної з укладенням та виконанням договорів страхування (підготовка і укладення договорів страхування, виконання робіт з обслуговування договорів), у тому числі оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхових сум або страхового відшкодування, а також здійснення цих виплат; договір про надання страхових агентських послуг (агентська угода) - письмова угода між страховиком та страховим агентом, в якій визначаються права та обов'язки сторін щодо порядку укладення, обслуговування та виконання договорів страхування, порядок внесення страхових платежів, умови здійснення взаєморозрахунків між ними, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов зазначеної угоди, інші умови за згодою сторін.

Таким чином, надання фінансових гарантій митним органам України незалежними фінансовими посередниками є обов'язковою умовою здійснення транзиту вантажів через митну територію України.

Суд першої інстанції, визнаючи протиправним визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток, виходив з того, що позивач у вказаних вище господарських відносинах діяв як посередник між перевізником транзитного вантажу та страховиком. Позивач є учасником транзиту. Страховиком за генеральним контактом комісії виступало Повне товариство «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс», яке у відносинах з органами Держмиткому виступало в статусі гаранта, а у відносинах з позивачем - в статусі комісіонера. У відносинах з гарантом - Повним товариством «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс» позивач виступає комітентом і одночасно є комісіонером у відносинах з перевізником. При цьому він є посередником між перевізником та гарантом. Страхові платежі, які отримував позивач в межах договорів комісії і одразу перераховував їх страховику, не належать до доходів позивача від страхової діяльності. Відповідно до вимог п.п. 7.9.1 п.7.9 ст. 7 Закону № 334/94-ВР позивач не повинен був включати до складу валового доходу та оподатковувати кошти або майно, залучені на підставі договору комісії, що не передбачають передачі права власності на грошові кошти, та які перераховувались позивачем на рахунок страховика - повного товариства «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс».

Скасовуючи постанову суду першої інстанції в цій частині, суд апеляційної інстанції, виходячи з тих самих обставин, що і суд першої інстанції, вказав, що висновок відповідача про порушення позивачем вимог п.п. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4, п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР є обґрунтованим.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів в частині встановлених обставин та правової оцінки відносин між позивачем, ПП «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс», однак не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позову в цій частині, та з висновком суду апеляційної інстанції щодо віднесення отриманого позивачем доходу до складу валового доходу на підставі п.п. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР як доходу від здійснення страхових операцій з надання фінансових послуг. При цьому суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до п.п. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход включає доходи від здійснення банківських, страхових та інших операцій з надання фінансових послуг, торгівлі валютними цінностями, цінними паперами, борговими зобов'язаннями та вимогами, до яких операції позивача не належать.

Відповідно до п. 4.1. ст. 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Відповідно до п.п. 4.1.1. п. 4.1 ст. 4 № 334/94-ВР валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг).

Виходячи з положень наведених норм Закону № 334/94-ВР суд касаційної інстанції вважає, що позивач отримав доход від послуг в сумі 210947,38 грн., пов'язаних зі страхуванням перед митницею обов'язку щодо доставки транзитних вантажів до митниці призначення (утримання страхового тарифу для перерахування фінансовому гаранту), які позивач надавав перевізникам як послуги, що пов'язані з перевезенням вантажів транзитом через митну територію України, і такий доход підлягає включенню до складу валового доходу на підставі п.п. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР.

Так само і витрати позивача, пов'язані з придбанням від свого імені за дорученням перевізників послуг з фінансового забезпечення гарантій у вигляді страхування в сумі 1709989,47 грн., підлягали включенню до складу валових витрат на підставі п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР.

Враховуючи наведене, відповідач правильно визначив позивачу за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 140631,59 грн. з доходу в сумі 562526,33 грн. Суд першої інстанції ухвалив постанову суду про задоволення позову в цій частині в результаті неправильного застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції, хоча і відмовив в задоволенні позову в цій частині, однак також допустив порушення норм матеріального права та ухвалив необґрунтовану постанову в цій частині.

ІІ. Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п. 5.4.10 п.5.4, п.5.9 ст. 5 Закону № 334/94-ВР полягало у не включенні до розрахунку приросту (убутку) балансової вартості запасів в графу «Запаси використані не в господарській діяльності» 50 відсотків вартості паливно-мастильних матеріалів, придбаних для легкових автомобілів, які списані за рахунок прибутку, що залишається в розпорядженні підприємства, в сумі 107374,25 грн., у зв'язку з чим позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 43000,74 грн., в т.ч. з 28667,16 грн. за основним платежем та 14333,58 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд касаційної інстанції знаходить правильним висновок суду першої інстанції про відсутність з боку позивача порушень вказаних норм закону, з огляду на таке.

Відповідно до абз. 4 п.п.5.4.10 п. 5.4. ст. 5 Закону №334/94-ВР до валових витрат платника податку відносяться витрати на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності (крім тих, що підлягають амортизації): легкових автомобілів, побутових літальних апаратів, моторних човнів, катерів і яхт, призначених для відпочинку, що належать платникам податку, основною діяльністю яких є надання платних послуг з транспортного чи туристичного обслуговування сторонніх громадян або організацій, а також якщо ці засоби належать спортивним організаціям і використовуються як спортивне знаряддя.

Відповідно до абз. 5 п.п. 5.4.10 п. 5.4 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не включаються до складу валових 50 відсотків витрат на придбання пально-мастильних матеріалів для легкових автомобілів та оперативну оренду легкових автомобілів. При цьому платник податку звільняється від обов'язків доведення зв'язку таких витрат з його господарською діяльністю.

Аналіз наведених норм Закону № 334/94-ВР дає підстави для висновку, що для зазначених у абз. 4 п.п. 5.4.10. ст. 4 категорій платників податків, в т.ч. платників, основною діяльністю яких є надання платних послуг з транспортного обслуговування сторонніх громадян або організацій, витрати на паливно-мастильні матеріали, придбані для забезпечення основної діяльності легкових автомобілів, що належать йому на праві власності, включаються до складу валових витрат в повному обсязі.

Щодо платників податків, у яких надання автотранспортних послуг не є основним видом діяльності, то на них поширюється дія абзацу п'ятого пп. 5.4.10 п. 5.4 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, відповідно до якого встановлено обмеження у вигляді віднесення до складу валових витрат підприємства 50 % витрат на придбання ПММ для легкових автомобілів, незважаючи на зв'язок таких витрат з господарською діяльністю.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, основним видом діяльності позивача є надання платних послуг з транспортного обслуговування сторонніх громадян або організацій. У власності позивача знаходяться легкові автомобілі, що використовуються у господарській діяльності для надання послуг з перевезення пасажирів.

За таких обставин, які свідчать про те, що позивач надає платні послуги з транспортного обслуговування сторонніх громадян та організації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірне віднесення позивачем на підставі абз. 4 п.п.5.4.10 п. 5.4. ст.5 Закону №334/94-ВР до складу валових витрат витрати на забезпечення основної діяльності легкових автомобілів, що належать йому на праві власності, використовуваних у такій діяльності, в повному обсязі.

Відповідно у позивача не було підстав включати до розрахунку приросту (убутку) балансової вартості запасів в графу «Запаси використані не в господарській діяльності» 50 відсотків вартості паливно-мастильних матеріалів, придбаних для легкових автомобілів.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить законною та обґрунтованою постанову суду першої інстанції в цій частині, яка помилково скасована постановою суду апеляційної інстанції в результаті порушення норм матеріального права та необґрунтованих висновків цього суду.

ІІІ. Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.5.9 ст.5 Закону №334/94-ВР полягало у не включенні до розрахунку приросту (убутку) балансової вартості запасів в графу «Запаси використані не в господарській діяльності» вартості поліграфічної продукції, яка використана на власні потреби підприємства, у зв'язку з чим позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 45774,93 грн., в т.ч. 30516,62 грн. за основним платежем та 15258,31 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд касаційної інстанції знаходить правильним висновок суду першої інстанції про відсутність з боку позивача порушень п. 5.9 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, з огляду на таке.

Згідно з п. 5.1. ст.5 Закону №334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно п.п.5.2.1. п.5.2. ст.5 Закону №334/94-ВР до валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Судом першої інстанції в результаті дослідження наданих позивачем зразків поліграфічної продукції: бланку Свідоцтва на навчання водіїв, бланку Екзаменаційної картки водія, бланку квитанції про оплату послуг, бланку квитка на міжнародне перевезення пасажирів, бланку рахунку розрахунків через касу, фірмового бланку підприємства, бланку Квитково-касового листа, бланку Дорожнього листа автобуса в міжнародному сполученні, бланку Картки прийому автотранспортного засобу, Журналу реєстрації шляхових листів пасажирів, а також на підставі пояснень представника позивача встановлено, що вказана поліграфічна продукція використовується позивачем в межах господарської діяльності, а саме: для ведення бухгалтерського обліку, обліку наданих послуг з перевезення пасажирів, вантажів, та послуг з підготовки водіїв.

При цьому суд першої інстанції правильно застосував положення ч. 2 ст. 3, ст. 8, ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»від 16.07.1999 р. №996-XIV, з яких випливає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та зведені облікові документи, та положення Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III, з яких випливає обов'язкова наявність у водія автобуса документа, що засвідчує оплату транспортних послуг, інших документів, що передбачені законодавством України. Виходячи з цього суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість витрат позивача на виготовлення вказаної поліграфічної продукції, що використовується у межах господарської діяльності позивача.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить законною та обґрунтованою постанову суду першої інстанції в цій частині, яка помилково скасована постановою суду апеляційної інстанції в результаті порушення норм матеріального права та необґрунтованих висновків цього суду.

IV. Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п. 5.2.5 п.5.2 ст.5 Закону № 334/94-ВР полягало у включенні до складу валових витрат нарахованого податку в сумі 147273,49 грн. з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, які не використовуються у господарській діяльності УДП «Укрінтеравтосервіс», а передані для експлуатації у відокремлені філії, що є самостійними платниками податку на прибуток з обліком в інших податкових органах, у зв'язку з чим позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 55227,56 грн., в т.ч. 36818,37 грн. за основним платежем та 18409,19 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Суд касаційної інстанції знаходить правильним висновок суду першої інстанції про відсутність з боку позивача порушень вимог п.п. 5.2.5 п.5.2 ст.5 Закону №334/94-ВР, з огляду на таке.

Відповідно до п.п.5.2.5 п.5.2. ст.5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми внесених (нарахованих) податків, зборів (обов'язкових платежів), установлених Законом України «Про систему оподаткування» (крім тих, що прямо не визначені у переліку податків, зборів (обов'язкових платежів), визначених зазначеним Законом), включаючи акцизний збір та рентні платежі, а також збір у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, за винятком податків, зборів (обов'язкових платежів), передбачених пп. 5.3.3, 5.3.4, та пені, штрафів, неустойок, передбачених пп. 5.3.5 цієї статті.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 №1251-ХІІ платниками податків і зборів (обов'язкових платежів) є юридичні і фізичні особи, на яких згідно з законами України покладено обов'язок сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі).

Відповідно до п.10 ч.1 ст.14 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 №1251-ХІІ податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів віднесений до загальнодержавних податків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» від 11.12.1991 № 1963-ХІІ платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи, а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства, які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Отже, власники транспортних засобів - юридичні особи є платниками вказаного податку. Усі автомобілі позивача - юридичної особи, що перелічені в акті перевірки, належать позивачу на праві власності та підпадають під об'єкт оподаткування.

Відповідно до статті 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення. Відомості про філії юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, майно (основні засоби), передані філіям позивача, є власністю УДП «Укрінтеравтосервіс».

Філії УДП «Укрінтеравтосервіс» не зареєстровані платниками податків та не перебувають на податковому обліку. Податковий облік та сплату податків за результатами діяльності філій здійснює УДП «Укрінтеравтосервіс».

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтоване віднесення позивачем до складу валових витрат сум податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить законною та обґрунтованою постанову суду першої інстанції в цій частині, яка помилково скасована постановою суду апеляційної інстанції в результаті порушення норм матеріального права та необґрунтованих висновків цього суду.

V. Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п.8.3.1 та п.п.8.3.2 п.8.3 ст.8 Закону № 334/94-ВР полягало у нарахуванні амортизаційних відрахувань на завищену балансову вартість І групи основних засобів (окремого об'єкта основних фондів групи 1), у зв'язку з чим позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 113906,61 грн., в т.ч. 75937,74 грн. за основним платежем та 37968,87 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Під час проведення перевірки встановлено, що згідно з даними бухгалтерського обліку позивача станом на 01.01.2007 рахуються основні засоби 1 групи на суму 6834277,00 грн., на які проводились амортизаційні відрахування.

До перевірки були надані інвентарні картки обліку основних засобів залишковою балансовою вартістю станом на 01.01.2007 на суму 2192756,5 грн., які використовуються у господарській діяльності позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що перевіряючим було надано інвентарні картки на загальну суму 6834277,00 грн., однак відповідач врахував лише ті основні фонди, які розташовані за фактичним місцезнаходженням позивача, а основні фонди, які належать позивачеві на праві власності і розташовані по всій території України за місцем знаходження своїх філій відповідачем, залишив поза увагою.

Суд касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно не погодився з такою позицією відповідача, оскільки вона не ґрунтується на нормах закону. Судом першої інстанції встановлено, що позивач правомірно здійснив амортизаційні відрахування на всі свої основні фонди групи 1 та зменшив суму скоригованого валового доходу звітного періоду на суму таких амортизаційних відрахувань. Позивачем було дотримано порядок визначення та нарахування сум амортизаційних відрахувань, встановлений п. 8.3 Закону 334/94-ВР.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції знаходить законною та обґрунтованою постанову суду першої інстанції в цій частині, яка помилково скасована постановою суду апеляційної інстанції в результаті порушення норм матеріального права та необґрунтованих висновків цього суду.

Враховуючи все вищенаведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування незаконної постанови суду апеляційної інстанції, якою неправильно вирішено справу, та про необхідність зміни постанови суду першої інстанції, яка є помилковою тільки в частині задоволення позовних вимог, що стосуються визначення відповідачем за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 210947,38 грн., в т.ч. в сумі 140631,59 грн. за основним платежем та в сумі 70315,79 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. У задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 225, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2012 скасувати.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 05.10.2011 змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції:

«Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області від 28.01.2010 № /0 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 257909,84 грн., в т.ч. в сумі 171939,89 грн. за основним платежем та в сумі 85969,95 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

У задоволенні позовних вимог в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 28.01.2010 № /0 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в загальній сумі 210947,38 грн., в т.ч. в сумі 140631,59 грн. за основним платежем та в сумі 70315,79 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, відмовити.».

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун