Справа № 759/4772/14-а (2-а/759/162/14)
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Київ К/800/41145/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Заїки М.М.

Кочана В.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії щодо нарахування та виплати одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 1996 по 2013 роки.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року постанову Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року в частині позовних вимог з 1996 року по 2012 рік скасовано та залишено цю частину позовних вимог без розгляду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року постанову Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року в частині позовних вимог за 2013 рік скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати постанову Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, що підтверджується копією посвідчення та довідкою МСЕК.

Позивач перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації та має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення згідно зі статтею 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до листа Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.11.2013 № 10302/37-02/13 ОСОБА_2 виплачується допомога на оздоровлення, розмір якої встановлено постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Допомогу на оздоровлення за 2013 рік йому нараховано у розмірі 120,00 грн. Положення постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не визнані неконституційними.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що нарахування та виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2013 рік обґрунтовано здійснена відповідно до норм та у розмірі встановленому Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено право позивача на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Законом передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати, а фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього закону, здійснюється за рахунок державного бюджету.

Розміри щорічної допомоги на оздоровлення відповідної категорії громадян, на яких розповсюджується дія Закону України «Про статус ї соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлюється цим законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 закріплено, що в одних законах безпосередньо встановлено розміри соціальних виплат, а в інших їх визначення віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України. Відповідно до положень законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначення порядку та розмірів соціальних виплат віднесено до відання Кабінету Міністрів України.

Положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлений розмір допомоги на оздоровлення, а саме - 120 гривень для осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії, інвалідам 2-ї групи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06.12.201212 встановлено, що у 2013 році, зокрема, норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України роз'яснено, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Статтями 113, 116, 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, у своїй діяльності керується Конституцією України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови, розпорядження в межах своєї компетенції, зокрема здійснює внутрішню політику держави, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики, політики у сфері соціального захисту, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права. Оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованими, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді М.М. Заїка

В.М. Кочан