Справа № 810/2219/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" червня 2015 р. м. Київ К/800/51234/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області до Публічного акціонерного товариства «Техмашремонт» про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області (далі -УПФ) звернулося з позовом до Публічного акціонерного товариства «Техмашремонт» (далі - Товариство), у якому просило стягнути заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, на пільгових умовах за Списками № 1, термін сплати яких настав у березні 2014 року в розмірі 15742,68 грн. (далі - спірні витрати).

В обґрунтування позову УПФ посилалось на порушення Товариством вимог пункту «а» статті 13 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII),Закону України від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 400/97-ВР), Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі Закон 1058-ІV) та Інструкції «Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України» (далі Інструкція), затвердженої Постановою Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року №21-1 (усі у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), та просило про задоволення позову.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 496,91 грн. виплачених витрат з виплати пенсії на пільгових умовах громадянину ОСОБА_4 В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що Товариство перебуває на обліку УПФ, є платником страхових внесків.

При цьому, фактично спір сторін зводиться за своєю суттю до визначення належного платника спірних витрат, оскільки, як стверджує у своїх доводах Товариство воно не є правонаступником за зобов'язанням з виплати пільгових пенсії громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на загальну суму 15245,77 грн.

Оскільки решта позовних вимог в розмірі 496,91 грн. відповідачем визнається і в касаційному порядку не оскаржується, суд касаційної інстанції переглядає рішення судів попередніх інстанцій в межах відмовленої частини позову.

Відмовляючи у наведеній частині позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що зазначені особи, яким виплачені УПФ пільгові пенсії на загальну суму 15245,77 грн., стаж роботи отримали не в Публічному акціонерному товаристві «Техмашремонт», а тому правових підстав вважати відповідача належним суб'єктом сплати спірних витрат у розумінні положень абзацу 1 пункту 2 «Прикінцевих положень» Закону 1058-ІV немає.

Так, частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, визначається, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 6 Інструкції, відшкодуванню підлягають витрати Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до частини 2 Розділу 15 Прикінцевих положень Закону 1058-ІV.

За змістом пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами Закону № 1058-IV в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом № 1788-XII. У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 Закону № 1058-IV. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності Законом № 1058-IV.

На момент набрання чинності Законом № 1058-IV питання щодо відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту «а», «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII, було врегульовано Законом № 400/97-ВР, відповідно до пунктів 1 та 2 статті 1 якого, відповідач є платником збору на обов'язкове державне пенсійне забезпечення.

За змістом абзацу четвертого пункту 1 статті 2 Закону № 400/97-ВР для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «а», «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 цього Закону.

Абзацом третім пункту 1 статті 4 Закону № 400/97-ВР встановлено ставку на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 100 відсотків від об'єкта оподаткування, визначеного абзацом четвертим пункту 1 статті 2 цього Закону.

При цьому, згідно пункту 6.3 Інструкції у разі ліквідації або зміни власника підприємства суми зазначених витрат Пенсійному фонду вносять правонаступники.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство є правонаступником прав та обов'язків Білоцерківського орендного ремонтного підприємства.

Суди вказуючи на відсутність доказів про правонаступництво відповідача за зобов'язаннями попередника, не надали належної правової оцінки положенням статті 37 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (чинному на час реорганізації та/або ліквідації підприємства, на якому відпрацьовано стаж особами, щодо відшкодування виплат пенсій по яким виник спір сторін).

За приписами цієї Статті юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). При злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов'язки) переходить до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов'язки) переходить до останньої. Майно переходить в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію.

Суди, вирішуючи спір сторін, в порушення вимог 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України не з'ясували можливість дослідження належних і допустимих доказів у справі.

Зокрема, суди не дослідили питання як було змінено організаційну-правову форму підприємства (реорганізація, ліквідація, перетворення, поділ тощо), на якому відпрацьовано стаж роботи, що дав право на пільгові пенсії громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15

У разі ж часткової реорганізації та/або ліквідації зазначеного товариства, суди, для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, мали з'ясувати хто саме є правонаступником по спірним зобов'язанням, і відповідно визначити суб'єкта сплати спірних витрат з урахуванням положень статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (заміна неналежної сторони).

Крім цього, суди беручи до уваги вимоги статті частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України і надаючи правову оцінку рішенням певних судів, якими встановлено певні обставини, не надали належної правової оцінку іншим судовим рішенням, що набрали законної сили .

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже неповне з'ясування судами дійсних обставин справи призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідає вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало