Справа № 2а-18853/10/2670
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 липня 2015 року № 2а-18853/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом до проПублічного акціонерного товариства «Укрнафта» Державної фінансової інспекції України визнання протиправними дій, скасування вимог,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Відкрите акціонерне товариство «Укрнафта» (після зміни назви - публічне акціонерне товариство «Укрнафта», даті по тексту - позивач) звернулось до Головного контрольно-ревізійного управління України про визнання протиправними дії та скасування вимог.

Просив суд:

- визнати протиправними дії Головного контрольно-ревізійного управління України щодо здійснення перевірки питань, висновки по яких зафіксовані у пунктах 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 17, 19, 20, 21 Акта ревізії фінансово-господарської діяльності від 08.06.2010 №05-21/80;

- визнати протиправними дії Головного контрольно-ревізійного управління України по складенню вимоги, оформленої листом від 27.08.2010 №05-14/975;

- визнати протиправними та скасувати вимоги, оформлені листом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27.08.2010 №05-14/975.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач, здійснюючи ревізію фінансово-господарської діяльності відкритого акціонерного товариства «Укрнафта», вийшов за межі наданих йому Законом України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» повноважень, а висновки про вчинення порушень законодавства є необґрунтованими, а тому є протиправними і вимоги про усунення порушень, виявлених в ході проведення ревізії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2011 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.10.2013, позов задоволений повністю.

Постанова Верховного Суду України від 08.07.2014 заяву заступника Генерального прокурора України задоволено, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 22.10.2013 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.12.2014 (К/800/43049/14) касаційну скаргу Головного контрольно-ревізійного управління України задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2011 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.01.2015 прийнято справу до свого провадження та призначено справу до попереднього судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2015 про закінчення підготовчого провадження, на підставі статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, судом замінено первинного відповідача - Головне контрольно-ревізійне управління України на належного - правонаступника Державну фінансову інспекцію України (далі по тексту - відповідач).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі, свої доводи мотивувала аналогічно викладеному в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, суду надали письмові заперечення.

Сторони у судовому засіданні 12.05.2015 заявили клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження, з огляду на що та відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до доручення Кабінету Міністрів України від 02.04.2010 №17188/1/1-10 та листів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», в період з 06.04.2010 по 01.06.2010 посадовими особами відповідача була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2008 по 01.04.2010, за результатами якої складений акт від 08.06.2010 №05-21/80 ревізії фінансово-господарської діяльності відкритого акціонерного товариства «Укрнафта».

Не погоджуючись з висновками акту перевірки позивач подав заперечення від 18.06.2010 №18-01-03/483 до акту перевірки, на які відповідачем був наданий висновок, затверджений заступником Голови Головного контрольно-ревізійного управління України 29.06.2010.

На адресу позивача відповідачем направлено лист від 27.08.2010 №05-14/975 «Про результати ревізії ВАТ «Укрнафта», у якому вказав, що за результатами ревізії встановлено недоліків та порушень фінансової дисципліни на суму понад 3 811,3 млн. грн. та викладений перелік вимог до позивача, а саме:

1) розглянути матеріали ревізії та розробити заходи щодо недопущення в подальшому аналогічних порушень та недоліків;

2) розглянути доцільність участі ВАТ «Укрнафта»у спільній діяльності та діяльності спільних підприємств, що несуть збитковий характер;

3) забезпечити відшкодування зайво понесених витрат згідно чинного законодавства;

4) посилити контроль за нарахуванням пені (штрафних санкцій) до боржників;

5) у визначеному законодавством порядку вирішити питання щодо притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо проведення ревізії певних питань діяльності та складання вимог протиправними та такими, що перевищують повноваження відповідача, оскільки позивач не є суб'єктом господарювання державного сектору економіки, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно частини другої статі 5 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

На час виникнення спірних правовідносин статус державної контрольно-ревізійної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності були регламентовані нормами Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» («Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні») від 26.01.1993 №2939-XII у відповідній редакції (далі по тексту - Закон №2939-ХІІ).

Відповідно до абзацу першого статті 2 Закону №2939-ХІІ головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності, зокрема і в суб'єктів господарювання державного сектора економіки.

Відповідач стверджує, що позивач є суб'єктом господарювання державного сектору економіки, а тому державному фінансовому контролю підлягають всі операції, здійснювані в рамках фінансово-господарської діяльності позивача.

Суб'єктами господарювання державного сектора економіки відповідно до частини другої статті 22 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує 50 % чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що однією з обов'язкових умов віднесення тієї чи іншої юридичної особи до категорії суб'єктів господарювання державного сектора економіки є наявність у статутному фонді такого суб'єкта частки держави.

При цьому частка держави в статному фонді такого суб'єкта має перевищувати 50 % або частка держави в статутному фонді такого суб'єкта має надавати державі право вирішального впливу на господарську діяльність цього суб'єкта.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відкрите акціонерне товариство «Укрнафта» створено у процесі корпоратизації відповідно до наказу Державного комітету України по нафті і газу від 23.02.1994 №57.

Відповідно до пункту 5.2. Статуту позивача акціонерами відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» є юридичні та фізичні особи.

Пунктами 6.1, 6.2 Статуту позивача зазначено, що статутний фонд товариства складає 13 557 127,50 грн. і був поділений на 54 228 510 штук простих іменних акцій.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 (далі по тексту - Постанова №747) утворено Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України».

Відповідно до пункту 2 Постанови №747 статутний фонд Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» формується шляхом, зокрема, передачі до нього 100 відсотків акцій державних акціонерних товариств, які утворюються на базі державних підприємств, зазначених у додатку 1 до цієї постанови, майно яких не підлягає приватизації; а також пакетів акцій, залишених у державній власності, відкритих акціонерних товариств, зазначених у додатку 2 до цієї постанови, у тому числі відкритого акціонерного товариства «Укрнафта».

Пунктом 8 постанови № 747 Фонд державного майна зобов'язано у двомісячний термін передати до статутного фонду Компанії акції, залишені у державній власності відкритих акціонерних товариств, зазначених у додатку 2 до цієї постанови.

Судом встановлено, що відповідно до акта від 02.09.1998 №203, складеного на виконання Постанови №747, Фонд державного майна України передав, а Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» прийняла 50 відсотків плюс одна акція відкритого акціонерного товариства «Укрнафта».

Розпорядженням Фонду державного майна України від 02.09.1998 №1316-РРА, виданим на підставі Постанови №747 та акта від 02.09.1998 №203, голові правління відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» надано дозвіл щодо внесення змін до Реєстру акціонерів відкритого акціонерного товариства «Укрнафта», а саме - зменшити державну частку акцій на 27 114 256 шт., видати Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» сертифікат на сумарну номінальну вартість акцій акціонерного товариства в кількості 27 114 256 штук, що становить 50 відсотків статутного капіталу плюс одна акція.

Отже, згідно сертифіката акцій серії А від 04.11.2002 №1 Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є власником 27 114 256 акцій відкритого акціонерного товариства «Укрнафта».

Зазначене вище підтверджено також листом Фонду державного майна України від 29.06.2004 №31-1/2-728, в якому вказано, що на рахунку Фонду державного майна України акції позивача не обліковуються, а пакет акцій 50 відсотків плюс одна акція останнього згідно з актом від 02.09.1998 №203 передано до Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Згідно з положеннями Статуту Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», затвердженого Постановою №747 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), засновником компанії є держава в особі Кабінету Міністрів України. Акціонером компанії є держава в особі Мінпаливенерго - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію пакета акцій компанії та в особі Фонду державного майна - після передачі йому пакета акцій компанії, визначеного для продажу згідно з рішенням про приватизацію.

Компанія визначена як господарська структура, що здійснює управління об'єктами державної власності, зокрема корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі господарських товариств та передані до статутного капіталу компанії (пункт 12 Статуту). У розділі Статуту «майно Компанії» у пункті 31 міститься заборона відчужувати зазначені пакети акцій і державне майно у будь-який спосіб без рішення засновника.

Правові засади управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, у періоді, за який відповідачем проводилася ревізія, визначав Закон України «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2006 №185-V (далі - Закон №185-V).

Відповідно до частини восьмої статті 10 Закону №185-V корпоративні права держави, передані уповноваженим особам в управління, не можуть бути відчужені з державної власності без дозволу Кабінету Міністрів України. Стосовно них не можуть вичинятися дії, наслідком яких може бути відчуження цих корпоративних прав з державної власності. Відчуження корпоративних прав держави здійснюється відповідно до законодавства з питань приватизації.

Аналіз згаданих норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що суб'єкт господарювання не втрачає статусу підприємства державного сектора економіки та його діяльність може бути перевірена органами державної контрольно-ревізійної служби і тоді, коли його акції (корпоративні права) передаються в управління іншому підприємству державного сектора економіки, на що вказав і Верховний Суд України у постанові від 08.07.2014.

Разом з тим, статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» від 19.09.1991 №1576-XII у відповідній редакції (далі по тексту - Закон №1576-XII) прямо передбачено, що товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Згідно частини першої та другої статті 1 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 №514-VI (далі по тексту - Закон №514-VI) цей Закон визначає порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів. Діяльність державних акціонерних товариств та державних холдингових компаній, єдиним засновником та акціонером яких є держава в особі уповноважених державних органів, регулюється цим Законом, з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами.

За змістом частини першої статті 20 Закону №514-VI акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо цього акціонерного товариства.

Корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами (пункт 8 частини першої статті 2 Закону №514-VI).

Відповідно до пункту 14 частини 2 статті 5 Закону №185-V здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України приймає за поданням Фонду державного майна України рішення про передачу повноважень з управління корпоративними правами держави уповноваженим органам та господарським структурам.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 7 Закону №185-V Фонд державного майна України відповідно до законодавства здійснює управління корпоративними правами держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту «ґ» частини 3 статті 7 Закону №185-V здійснюючи повноваження щодо корпоративних прав держави, Фонд державного майна України як суб'єкт управління об'єктами державної власності, передає за рішенням Кабінету Міністрів України функції з управління об'єктами державної власності, що перебувають у його управлінні, уповноваженим органам управління, господарським структурам та уповноваженим особам, укладає з ними договори доручення і здійснює контроль за ефективністю управління цими об'єктами в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 2 статті 10 Закону №185-V уповноважені особи виконують функції з управління корпоративними правами держави відповідно до договору доручення, який укладається уповноваженими органами управління або Фондом державного майна України з уповноваженою особою.

Частиною третьою статті 10 Закону №185-V передбачено, що уповноважена особа здійснює функції з управління корпоративними правами держави шляхом реалізації прав акціонера (учасника) господарського товариства в межах повноважень, які надають зазначені корпоративні права держави, що передані цій особі в управління на підставі договору доручення.

Отже, відносини з управління корпоративними правами держави Закон №185-V пов'язує із здійсненням уповноваженим на те органом у встановленому порядку передачі корпоративних прав держави в управління з укладенням договору доручення на таке управління, а отже функції з управління корпоративними правами держави здійснюються на підставі договору доручення та на його виконання.

Відповідно до частини 7 статті 18 Закону №185-V договори доручення на управління корпоративними правами держави, укладені до набрання чинності цим Законом, є чинними до моменту закінчення строку їх дії відповідно до умов зазначених договорів.

Отже, на момент передачі Фондом державного майна України Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» акцій позивача, тобто на дату акта від 02.09.1998 №203 про передачу акцій позивача, правовідносини з управління корпоративними правами держави, в тому числі підстави та умови їх виникнення, регулювались Порядком управління акціями, паями, частками господарських товариств, які перебувають у загальнодержавній власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1995 №1056 (далі по тексту - Порядок №1056).

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку №1056 управління акціями, паями, частками господарських товариств, які перебувають у загальнодержавній власності, в тому числі тими, що залишилися у такій власності після реалізації планів розміщення акцій господарських товариств, здійснює уповноважена особа.

Уповноваженою особою може бути юридична чи фізична особа, якій Фонд державного майна доручає здійснення прав на участь в управлінні господарським товариством, засвідчених акціями, які перебувають у загальнодержавній власності. Відносини між Фондом державного майна та уповноваженою особою регулюються договором доручення.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що правовідносини з управління об'єктами державної власності, зокрема корпоративними правами держави, як на дату факту передачі у вересні 1998 року акцій позивача до статутного капіталу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», так і у період, за який відповідачем проводилась ревізія, тобто з 01.01.2008 по 31.03.2010, виникали на підставах та у порядку, визначених вищевказаними нормативно-правовими актами та оформлялися договорами доручення, предметом яких визначались відповідні корпоративні права та здійснення управління ними.

З огляду на зазначене та з метою вжиття заходів, спрямованих на встановлення обставин, з якими положення Закону України «Про управління об'єктами державної власності», які діяли у періоді, що перевірявся відповідачем, пов'язували виникнення та існування правовідносин з управління об'єктами державної власності, судом, на підставі частини п'ятої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, зроблений судовий запит до Фонду державного майна України.

Як вбачається з листа Фонду державного майна України № 10-31-2600 «Щодо обліку акцій ПАТ «Укрнафта» від 10.02.2015, на підставі Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», Указів Президента України «Про корпоратизацію підприємств» та «Про порядок підготовки до продажу акцій відкритих акціонерних товариств, які створені шляхом корпоратизації», наказом Фонду державного майна України від 14.07.1994 №26-ДПК «Про прийняття рішення щодо приватизації корпоратизованих об'єктів» та наказом Фонду від 31.01.1995 №24-ПРА «Про затвердження плану розміщення акцій відкритого акціонерного товариства «Укрнафта»», яке створено шляхом корпоратизації, затверджений план розміщення акцій та продаж акцій відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» в установлені планом строки.

Розміщення Фондом державного майна України 100 % пакету акцій відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» було здійснено наступним чином:

- 8,56% - працівникам підприємства, майно якого приватизується, іншим громадянам, які мають право на пільгове придбання акцій, керівникам підприємства, які мають право на додаткове придбання акцій у 1995 році;

- 39,46% - продаж акцій на сертифіцірованому аукціоні за приватизаційні майнові сертифікати у 1996 році.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Фонд державного майна України актом від 02.09.1998 №203 передав 50%+1 акція відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» до статутного фонду Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - орган управління: Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

- 10,98% - продаж акцій на фондовій біржі у 1999 році та у 2003 році.

Таким чином, з липня 2003 року і до теперішнього часу акції відкритого акціонерного товариства на рахунках Фонду державного майна України не обліковуються.

Суду не надано доказів укладення відповідних договорів доручення між Фондом державного майна та відповідним суб'єктом управління об'єктами державної власності, зокрема Національною акціонерною комісією «Нафтогаз України» або Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, на здійснення прав на участь в управлінні товариством, тобто доказів існування відносин з управління акціями позивача у кількості 50 % плюс одна акція статутного фонду останнього на момент проведення ревізії.

Таким чином, безпідставними є твердження відповідача, що суб'єктом управління відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» в частині зазначених акцій є Національна акціонерна компанія «Нафтогз України».

Згідно пункту 2 частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, суд вважає за доцільне скористуватися правом, наданим вказаною статтею, відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, оскільки при розгляді даної справи доведено суду відсутність у позивача на час проведення ревізії статусу суб'єкта державного сектору економіки, визначеного статтею 22 Господарського кодексу України, тобто підконтрольного відповідачу статусу щодо усіх питань його фінансово-господарської діяльності.

Виходячи з наведеного, при здійсненні фінансового контролю позивача відповідач може вчиняти дії, спрямовані на перевірку лише тієї частини діяльності підконтрольної установи, яка пов'язана з використанням, збереженням державного чи комунального майна чи коштів, оскільки органам контрольно-ревізійної служби надано право здійснювати державний фінансовий контроль на підприємствах і організаціях, які використовують саме державне чи комунальне майно, а також надано право вживати заходів до усунення порушень з питань збереження та використання такого майна.

Судами встановлено, що згідно акту ревізії від 08.06.2010 № 05-21/80, в ході проведення державного інспектування відповідачем перевірялися такі питання:

- стан усунення порушень, недоліків, виявлених попередніми контрольними заходами (пункт 1 акта ревізії);

- загальні відомості про об'єкт ревізії (пункт 2 акта ревізії);

- відповідність фактичної діяльності товариства передбаченій статутом та іншими регуляторними актами (ліцензіями, сертифікатами, квотами, дозволами тощо) (пункт 3 акта ревізії);

- правильність складання фінансових планів, оцінка їх виконання (пункт 4 акта ревізії);

- відповідність положень наказу про облікову політику товариства вимогам чинного законодавства (пункт 5 акта ревізії);

- ревізія дотримання законодавства при проведенні безготівкових операцій в національній та іноземній валюті (пункт 6 акта ревізії);

- дотримання законодавства при проведенні готівково-розрахункових операцій в національній та іноземній валюті (пункт 7 акта ревізії);

- повнота надходження, достовірність і правильність визначення доходів від усіх видів діяльності (пункт 8 акта ревізії);

- достовірність та законність здійснених витрат (пункт 9 акта ревізії); законність господарських операцій по власному капіталу (пункт 10 акта ревізії);

- достовірність дебіторської та кредиторської заборгованості і причин їх утворення (пункт 11 акта ревізії);

- орендні відносини (пункт 12 акта ревізії);

- ревізія стану розрахунків по кредитах (пункт 13 акта ревізії);

- претензійно-позовна робота (пункт 14 акта ревізії);

- дотримання вимог законодавства щодо закупівлі товарів, робіт та послуг за державні кошти (пункт 15 акта ревізії);

- стан збереження державного майна (пункт 16 акта ревізії);

- ревізія капітальних вкладень (пункт 17 акта ревізії);

- цільове використання товариством бюджетних коштів (за наявності) (пункт 18 акта ревізії);

- правильність ведення бухгалтерського обліку господарських операцій (пункт 19 акта ревізії);

- достовірність фінансової звітності та правильності визначення фінансових результатів (пункт 20 акта ревізії);

- правильність та повнота надходження до бюджету частини прибутку та дивідендів, нарахування на акції, які є у державній власності (пункт 21 акта ревізії).

З зазначеного акту ревізії вбачається, що з-поміж інших відповідачем вчинялися також і дії на перевірку операцій з використання та збереження державного майна, що підтверджується змістом пунктів 16, 18 акта ревізії.

Отже, відповідач, вчиняючи дії, спрямовані на перевірку питань, відображених у пунктах 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 17, 19, 20, 21 акта ревізії, що оскаржуються позивачем, з урахуванням того, що такі дії не були спрямовані на перевірку здійснюваних відкритим акціонерним товариством «Укрнафта» операцій з державним чи комунальним майном, вийшов за межі наданих йому нормами статей 2, 10 Законом України («Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» («Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні») від 26.01.1993 №2939-XII у відповідній редакції, повноважень.

Також, частиною першою статті 11 Закону №2939-ХІІ зазначено, що плановою виїзною ревізією вважається ревізія у підконтрольних установах, яка передбачена у плані роботи органу державної контрольно-ревізійної служби і проводиться за місцезнаходженням такої юридичної особи чи за місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така планова виїзна ревізія.

Суду відповідачем не надано доказів, що ревізія позивача була передбачена планами контролюючого органу, таким чином суд робить висновок, що ревізія, яка проводилася відповідачем за своїм характером була позаплановою.

Відповідно частини шостої 11 Закону №2939-ХІІ позапланова виїзна ревізія може здійснюватися лише за наявності підстав для її проведення на підставі рішення суду.

Рішення суду про проведення ревізії у відкритому акціонерному товаристві «Укрнафта» відповідачем не надане.

Таким чином, відповідачем при проведенні ревізії відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» не дотримані вимоги встановленого вказаним Законом №2939-ХІІ порядку проведення заходу контролю, що є додатковою підставою для визнання протиправними дій, спрямованих на проведення ревізії, зокрема, в тій частині, в якій ці дії оскаржуються позивачем.

Щодо вирішення спору стосовно позовної вимоги про визнання протиправними та скасування вимог, оформлених листом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27.08.2010 №05-14/975«Про результати ревізії ВАТ «Укрнафта», суд дійшов висновку про наступне.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2008 по 01.04.2010 відповідачем на адресу позивача було направлено вказаного листа зі сформованими вимогами:

1. Розглянути матеріали ревізії та розробити заходи щодо недопущення в подальшому аналогічних порушень та недоліків.

2. Розглянути доцільність участі ВАТ «Укрнафта» у спільній діяльності та діяльності спільних підприємств, що несуть збитковий характер.

3. Забезпечити відшкодування зайво понесених витрат згідно чинного законодавства.

4. Посилити контроль за нарахуванням пені (штрафних санкцій) до боржників.

5.У визначеному законодавством порядку вирішити питання щодо притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях.

Як вже зазначалося, відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» («Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні») №2939-XII, у редакції, яка діяла у період проведення ревізії, головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону №2939-XII порядок проведення державною контрольно-ревізійною службою державного фінансового аудиту та інспектування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно, а на підставі рішення суду - в інших суб'єктів господарювання врегульовано Порядком проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 №550, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Порядок №550).

Пунктом 35 Порядку №550 визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Відповідно до пункту 46 Порядку №550 проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом служби у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Згідно із пунктом 49 Порядку №550 проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган служби ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Отже, встановивши, що державному підприємству завдано шкоду, управління ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Крім того, пунктом 50 Порядку №550 проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою встановлено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

У відповідності до пункту 7 статті 10 Закону №2939-XII контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів.

Із змісту вказаних положень законодавства вбачається, що з метою усунення порушень законодавства контрольно-ревізійна служба використовує механізми, встановлені чинним законодавством, зокрема, пунктом 50 Порядку №550 проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою. У випадку встановлення порушень законодавства, відповідач має право пред'являти письмову вимогу щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства.

Отже, вимоги є способом реалізації владних управлінських функцій відповідачем, як суб'єктом владних повноважень.

Між тим, зміст вимоги відповідача повинен узгоджуватися з приписами чинного законодавства, що, зокрема, означає те, що вимога повинна містити вичерпну вказівку підконтрольному суб'єкту щодо вчинення дій, які відповідно до норм законодавства будуть направлені на усунення порушених вимог закону.

Із аналізу вимог, сформованих відповідачем, яким позивача зобов'язано вжити заходи за результатами проведеної ревізії, вбачається, що вони не містять жодного посилання на законодавчі норми, не конкретизують, які саме дії необхідно здійснити позивачу на усунення встановлених порушень.

Тобто, за своїх складом та характером є переліком загальних вимог дотримання будь-яким суб'єктом господарювання діючого законодавства.

Як зазначалось вище, законом надано контролюючому органу здійснювати державний фінансовий контроль на підприємствах і в організаціях, які використовують саме державне майно чи кошти, тому за результатами ревізії мають бути відображені результати діяльності, яка безпосередньо пов'язана саме з використанням державного майна чи коштів, а не всієї фінансово-господарської діяльності.

Судом встановлена відсутність у позивача на час проведення ревізії статусу суб'єкта державного сектору економіки, тобто підконтрольного відповідачу статусу щодо усіх питань його фінансово-господарської діяльності.

Слід зазначити, що у листі від 27.08.2010 № 05-14/975 «Про результати ревізії ВАТ «Укрнафта» не зазначено жодного порушення позивачем в сфері використання чи збереження державного майна чи державних коштів.

Зазначене вище у сукупності свідчить про те, що сформульовані відповідачем вимоги, оформлені листом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27.08.2010 №05-14/975, не відповідають приписам ні Закону №2939-XII, ані Порядку №550.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи згідно із статтею 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 15 Закону №2939-XII лише законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами, що ревізуються.

Щодо порушень, зазначених у листі відповідача від 27.08.2010 № 05-14/975 «Про результати ревізії ВАТ «Укрнафта», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За результатами перевірки відповідач зазначає, що в порушення вимог статті 3 Закону України «Про Державний бюджет на 2009 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення споживачів природним газом» від 27.12. 2001 №1729 протягом 2009 - І кварталу 2010 року природний газ власного видобутку реалізовувався відкритим акціонерним товариством «Укрнафта» трьом підприємствам, а саме: відкритому акціонерному товариству «Азот», відкритому акціонерному товариству «ДніпроАзот» та товариству з обмеженою відповідальністю «Гронінгрен», а не Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, на загальну суму 3 228,38 млн. грн.

З акту перевірки вбачається, що протягом 2009 - першого кварталу 2010 відкрите акціонерне товариство «Укрнафта» отримало від Національної акціонерної комісії «Нафтогаз України» згідно судового рішення 1 390 115,597 тис. куб. м. природного газу, який протягом того ж 2009 року було реалізовано.

Передача зазначеного газу відкритому акціонерному товариству «Укрнафта» відбулась згідно з актом вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду та передачі їх стягувачу, складеного 06.10.2006 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби (серія АА № 026010), на підставі наказу господарського суд у м. Києва №18/49 від 25.05.2005.

Таким чином, природний газ обсягом 1 390 115,597 тис. куб. м. не є природним газом, видобутим позивачем у 2009 році .

Частиною першої статті 3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 №835-VI (далі по тексту - Закон №835-VI) установлено, що підприємства, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків, господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутних фондах інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, учасники договорів про спільну діяльність, та/або особи, уповноважені договорами про спільну діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств, щомісячно здійснюють продаж, зокрема, всього природного газу (у тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку (видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами) для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, безпосередньо суб'єкту, уповноваженому Кабінетом Міністрів України на формування такого ресурсу, за ціною (яка повинна забезпечувати покриття економічно обґрунтованих витрат видобутку та отримання прибутку), затвердженою Національною комісією регулювання електроенергетики України для кожного суб'єкта господарювання, визначеного в абзаці першому цієї статті.

Отже, положення вказаної норми Закону №835-VI поширюють свою дію лише на природний газ, видобутий у 2009 році, а тому операції з природним газом, який не є природним газом власного видобутку і не є природним газом, видобутим у 2009 році, не регулювались нормами зазначеного закону.

Відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України, який діяв у 2009 році, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в ухвалі від 13.04.2000 № 31-у/2000, а також ухвалі від 18.03. 2010 №21-уп/2010 у справі № 1-10/2010, Закон про Державний бюджет України має строковий характер і згідно з частиною першою статті 96 Конституції України діє з 1 січня по 31 грудня.

Таким чином, норма статті 3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», на порушення якої посилається відповідач, поширюється лише на природний газ, що видобувався суб'єктами господарювання, зазначеними у статті 3 цього Закону, у 2009 році, тобто протягом строку дії Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік».

З огляду на зазначене, суд вважає безпідставними висновки відповідача про порушення позивачем законодавства при здійсненні реалізації природного газу обсягом 1 390 115,597 тис. куб. м. у 2009 році.

Також, ревізією встановлено, що в порушення пункту 7.3 рішення Загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» від 26.01.2010 товариством не в повному обсязі сплачено дивіденди акціонеру - Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України»в сумі 400 млн. грн.

Так, Загальними зборами акціонерів, що відбулися в січні 2010 року, прийняте рішення виплатити Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» дивідендів за результатами фінансово - господарської діяльності за 2008 рік у сумі 718,8 млн. грн. у термін до 05.02.2010, проте, станом на 01.04.2010 виплачено лише 318,8 млн. грн.

Слід зазначити, що пунктом 7.3 рішення Загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» від 26.01.2010 встановлений загальний строк виплати дивідендів акціонерам, який розпочинався 29.01.2010 та закінчився 01.08.2010.

Таким чином, доводи відповідача про несплату дивідендів акціонеру Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» на час проведення ревізії, суд вважає передчасними.

Також, нормами Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» («Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні») від 26.01.1993 №2939-XII не надано повноважень відповідачу здійснювати перевірку дотримання учасниками корпоративних відносин взятих на себе прав та обов'язків.

Крім цього, позивачем надано докази сплати на користь Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» зазначених сум дивідендів у межах загальних строків виплати дивідендів, встановлених рішенням Загальних зборів акціонерів від 26.01.2010.

Крім того, за результатами ревізії встановлено, що без рішення Спостережної ради, як того вимагає пункт 9.6.6.14 Статуту товариства, відкрите акціонерне товариство «Укрнафта» надало благодійну допомогу громадській організації «Інститут розвитку Прикарпаття» в сумі 2,4 млн. грн.

Відповідачем не зазначено, положення якого нормативно-правового акта порушені позивачем при перерахуванні на користь громадської організації «Інститут розвитку Прикарпаття» благодійної допомоги у розмірі 2,4 млн. грн.

Судом встановлено, що рішення про надання благодійної допомоги приймалось Правлінням відкритого акціонерного товариства «Укрнафта», що оформлено протоколом Правління від 25.06.2008 №35.

Згідно пунктів 9.6.6 Статуту відкритого акціонерного товариства «України» Спостережна рада товариства:

9.6.6.13 за поданням Правління товариства приймає рішення про розпорядження (заставу, здачу в оренду, продаж, обмін та інше відчуження) нерухомим майном Товариства, якщо сума угод за фінансовий рік становить від 5% до 25% від залишкової балансової вартості основних фондів;

9.6.6.14 за поданням Правління Товариства приймає рішення про розпорядження іншим майном Товариства, що не відноситься до товарів і послуг, які надаються Товариством, якщо сума угод перевищує 50 мільйонів гривень;

9.6.6.19 попередньо затверджує всі без виключення договори, контракти угоди на суму, що перевищує 50 мільйонів гривень;

9.7.10.3 розпоряджається відповідно до чинного законодавства та цього Статуту майном та коштами Товариства.

Відповідно до частини першої статті 134 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Будь-яких доказів визнання недійсним правочину, на підставі якого була надана благодійна допомога суду не надано.

Таким чином, висновок про вчинення порушення при наданні благодійної допомоги у сумі 2,4 млн. грн. є безпідставним.

Ревізією, крім іншого, встановлено, що відкритим акціонерним товариством «Укрнафта» в особі його структурного підрозділу НГВУ «Полтаванафтогаз» протягом 2008 - 2009 років розподіл прибутку за договором спільної діяльності №410/95, що укладений між позивачем та компанією «Carpatsky Petroleum Corporation», не проводився.

Так, внаслідок не розподілення чистого прибутку за результатами спільної діяльності за 2008, 2009 роки позивачем недоотримано доходів у загальній сумі 6,6 млн. грн.

Втім, діючим на момент проведення ревізії законодавством не встановлений обов'язок учасників договорів про спільну діяльність здійснювати розподіл прибутку у визначені строки.

Таким чином, суд доходить висновку про безпідставність твердження відповідача про недоотримання позивачем доходів у розмірі 6,6 млн. грн. через не розподілення прибутку за договором про спільну діяльність між відкритим акціонерним товариством «Укрнафта» та компанією «Carpatsky Petroleum Corporation».

Крім того, під час проведення ревізії визначено, що внаслідок не нарахування пені (незастосування штрафних санкцій до боржників) та неефективних управлінських рішень щодо встановлення розмірів орендної плати, керівництвом структурних підрозділів відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» завдано збитків Товариству на загальну суму 6,5 мнл. грн.

З огляду на зазначене, слід зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 230 штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до статі 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

З огляду на зазначені норми, нарахування штрафних санкцій є правом, а не обов'язком суб'єкта господарювання права, якого порушені. Крім того, стягнення штрафних санкцій, як різновиду форм господарсько-правової відповідальності, ставиться в залежність від наявності певних, передбачених Законом умов.

Зазначене свідчить про безпідставність висновків відповідача про невиконання позивачем обов'язку щодо нарахування штрафних санкцій у формі пені.

Ревізією встановлено, що відкритим акціонерним товариством «Укрнафта» у періоді, що підлягав ревізії, проведено зайвих витрат, що призвело до збитків, на загальну суму 0,2 млн. грн., а саме: проведено оплату ремонтних робіт, послуг з пожежної охорони та інших за обсяги, що більше за фактичні.

Із змісту акту ревізії та пояснень відповідача слідує, що до завищення витрат, зокрема, призвело завищення Качанівським газопереробним заводом відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» витрат на оплату послуг з пожежної охорони за договором від 21.11.2006 №9/29.

Відкрите акціонерне товариство «Укрнафта» здійснювало оплату послуг з пожежної охорони відповідно до умов договору, тобто у порядку та у сумі, визначеній умовами договору, втім відповідачем встановлено, що виконавець послуг завищив розрахункову вартість таких послуг, закріплену в договорі, на розмір заробітної плати працівників, посади яких протягом строку надання послуг були вакантними.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором від 21.11.2006 № 9/29 не передбачається можливість зміни його умов в односторонньому порядку, отже у відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» у періоді, за який проводилася ревізія, відповідачем, не було правових підстав для зменшення розміру плати за пожежну охорону, тому висновки відповідача щодо завищення позивачем витрат на оплату послуг за договором від 21.11.2006 №9/29 є безпідставними.

Висновки відповідача, щодо завищення позивачем витрат на оплату ремонтних робіт за договорами від 17.10.2006 №9/21-р/385-р, від 02.10.2008 №9/186-р є також безпідставними, оскільки оплата здійснена у відповідності з умовами вказаних договорів, підстав для оплати в іншій сумі у позивача не було.

Ревізією, крім іншого встановлено, що потягом 2008 - І кварталу 2010 року відкритим акціонерним товариством «Укрнафта» обліковано прострочену дебіторську заборгованість в загальній сумі 67,2 млн. грн., внаслідок чого завищено вартість активів на зазначену суму.

Водночас, в обліку рахувалася кредиторська заборгованість за товари, роботи, послуги в сумі 73,1 тис. грн., термін позовної давності яких минув. До викривлення дійсного майнового стану Товариства також призвело безпідставне завищення активів та пасивів.

А саме, за результатами проведених зустрічних звірок встановлено завищення в обліку дебіторської заборгованості на загальну суму 3,6 млн. грн. та кредиторської заборгованості на загальну суму 0,2 млн. грн.

Структурними підрозділами Товариства в неповній мірі вживалися заходи з погашення дебіторської заборгованості, в тому числі по дебіторській заборгованості, термін позовної давності якої станом на момент проведення ревізії минув. Так, претензійно-позовна робота щодо погашення дебіторської заборгованості в загальній сумі 1,1 млн. грн. проводилася не в повній мірі, що призвело до втрати можливості повернення коштів та завдано збитків Товариству на зазначену суму.

Отже, а акті ревізії зазначається, що завищення вартості активів відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» зумовлене несвоєчасним списанням позивачем дебіторської заборгованості.

Згідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 № 237, дебіторська заборгованість - сума заборгованості дебіторів підприємству на певну дату.

Відповідно до пункту 7 П(С)БО «Дебіторська заборгованість» поточна дебіторська заборгованість, яка є фінансовим активом (крім придбаної заборгованості та заборгованості, призначеної для продажу), включається до підсумку балансу за чистою реалізаційною вартістю.

Пунктом 4 П(С)БО «Дебіторська заборгованість» встановлено, що чиста реалізаційна вартість дебіторської заборгованості це сума поточної дебіторської заборгованості за вирахуванням резерву сумнівних боргів.

Згідно з пункту 9 П(С)БО «Дебіторська заборгованість» класифікація дебіторської заборгованості здійснюється групуванням дебіторської заборгованості за строками її непогашення із встановленням коефіцієнта сумнівності для кожної групи. Коефіцієнт сумнівності встановлюється підприємством, виходячи з фактичної суми безнадійної дебіторської заборгованості за попередні звітні періоди. Коефіцієнт сумнівності, як правило, зростає зі збільшенням строків непогашення дебіторської заборгованості.

Згідно з Положенням про порядок нарахування резерву сумнівних боргів та списання безнадійної заборгованості відкритого акціонерного товариства «Укрнафта», затвердженого рішенням Правління позивача (протокол №18 від 05.06.2006) на розмір дебіторської заборгованості, за якою минули строки позовної давності, нараховуються резерви сумнівної заборгованості у розмірі 100%.

Позивачем надано суду документи, якими підтверджується, що на суму дебіторської заборгованості, яка обліковується на балансі відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» 3 роки і більше сформований резерв сумнівних боргів у розмірі 100 % такої заборгованості.

Відповідно до пункту 10 П(С)БО «Дебіторська заборгованість» нарахування суми резерву сумнівних боргів за звітний період відображається у звіті про фінансові результати у складі інших операційних витрат.

Та обставина, що в обліку позивача продовжує обліковуватись дебіторська заборгованість 3 роки і більше з одночасним формуванням на суму такої заборгованості у складі операційних витрат резерву сумнівних боргів у розмірі 100% вартості такої заборгованості не призвела до завищення вартості активів.

Ревізією правильності створення резерву сумнівних боргів встановлено, що Товариством по окремих дебіторам не створювався резерв сумнівних боргів, внаслідок чого поточна дебіторська заборгованість включалася до підсумку балансу не за чистою реалізаційною вартістю, що призвело викривлення фінансової звітності ф.1 «Баланс» в частині реальності відображення активів балансу станом на 31.03.2010 на загальну суму 61 млн. грн.

Отже, в акті ревізії зазначається, що позивачем протягом періоду, що ревізувався, не створювався резерв сумнівних боргів по окремих дебіторах, в той же час, суду не надано доказів того, що відкрите акціонерне товариство «Укрнафта» не нараховувало резерву сумнівних боргів.

Також, не надано доказів того, на яку саме заборгованість резерв не формувався, не вказано строки та підстави виникнення заборгованості. Акт ревізії таких даних не містить.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність висновків відповідача щодо порушення правил формування резерву сумнівних боргів на суму 61 млн. грн.

Також, ревізією встановлено, що структурними підрозділами відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» безпідставно, виходячи лише зі строку виникнення дебіторської заборгованості, нараховане резерв сумнівних боргів на дебіторську заборгованість на загальну суму 32,7 млн. грн.

Відповідно до пункту 1.1 Положення про порядок нарахування резерву сумнівних боргів та списання безнадійної заборгованості відкритого акціонерного товариства «Укрнафта», затвердженого рішенням Правління позивача (протокол № 18 від 05.06.2006), позивач формує резерв для відшкодування можливих втрат від непогашення дебіторської заборгованості.

Відповідно до пункту1.2 цього ж Положення величина резерву сумнівних боргів визначається на основі класифікації дебіторської заборгованості, яка здійснюється шляхом групування заборгованості за строками її непогашення. Заборгованість вважається непогашеною з дня оформлення первинного документа, який підтверджує виникнення заборгованості.

Із розділу 3 згаданого Положення слідує, що коефіцієнт непогашення, а отже і розмір резерву сумнівних боргів, залежить від строків непогашення. Зазначені норми повністю відповідають положенням П(С)БО «Дебіторська заборгованість», зокрема п. 9 останнього.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що твердження відповідача про безпідставність формування резерву сумнівних боргів на суму 32,7 млн. грн. є необґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності дій та прийнятих ним спірних вимог з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин справи та вимог законодавства.

Враховуючи той факт, що суд встановив безпідставність та необґрунтованість висновків про порушення, зазначених у листі від 27.08.2010 №05-14/975 «Про результати ревізії ВАТ «Укрнафта», а також порушення відповідачем порядку оформлення вимог за результатами проведення ревізії, суд приходить до висновку, що існують достатні правові підстави для визнання протиправними дій Головного контрольно-ревізійного управління України по складенню вимог, оформлених листом від 27.08.2010 №05-14/975 та визнання протиправними та скасування вимог, оформлених листом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27.08.2010 №05-14/975.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Укрнафта» підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до норм статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 69- 71, 94, 160- 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов публічного акціонерного товариства «Укрнафта» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного контрольно-ревізійного управління України щодо здійснення перевірки питань, висновки по яких зафіксовані у пунктах 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 17, 19, 20, 21 акта ревізії фінансово-господарської діяльності відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» від 08 червня 2010 року №05-21/80.

3. Визнати протиправними дії Головного контрольно-ревізійного управління України по складенню вимог, оформлених листом від 27 серпня 2010 року №05-14/975.

4. Визнати протиправними та скасувати вимоги, оформлені листом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27 серпня 2010 року №05-14/975.

5. Судові витрати в сумі 3,40 грн. присудити на користь публічного акціонерного товариства «Укрнафта» за рахунок Державного бюджету України.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко