Справа № 826/6523/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 червня 2015 року 14:45 № 826/6523/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Федорчука А.Б. Огурцова О.П., при секретарі судового засідання Шевченко М.В. вирішив адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Державної фіскальної служби України
провизнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач або ДФС України), в якому просив суд:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 13.03.2015 року № 844-о «Про звільнення ОСОБА_1.» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України.

2. Поновити ОСОБА_1 з 14.03.2015 року на займаній ним посаді.

3. Стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.03.2015 року з день винесення рішення у даній справі;

4. Стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що звільнення його з займаної посади є незаконним та безпідставним, оскільки підстави, які зазначені в наказі про звільнення та трудовій книжці не відповідають фактичним обставинам, отже він підлягає поновленню на відповідній посаді з відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацією моральною шкоди, завданої йому внаслідок незаконного звільнення.

Представник відповідача проти позову заперечив, наголошуючи на необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог, оскільки він відмовився від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці, з підстав чого і був звільнений з займаної посади.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їхніх представників, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з 09.07.2014 року у зв'язку з утворенням Державної фіскальної служби України позивач був переведений на посаду заступника начальника управління-начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту державної фіскальної служби України.

Наказом відповідача від 13.03.2015 року № 844-о позивач був звільнений з займаної посади 13.03.2015 року у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці (п.6 ст.36 Кодексу законів про працю України).

Листом від 13.03.2015 року № 2316/Г/99-99-04-02-01-15 «Про отримання трудової книжки» відповідач повідомив позивача про те, що спірним наказом від 13.03.2015 року № 844-о його звільнено із займаної посади, а також про необхідність отримання трудової книжки та ознайомлення з зазначеним наказом у відділі роботи з персоналом апарату управління кадрового забезпечення апарату Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України.

Позивач, у відповідь, надіслав відповідачу лист-вимогу від 18.03.2015 року, якою повідомив, що у зв'язку зі знаходженням на лікарняному, він не має можливості ознайомитися з наказом про звільнення від 13.03.2015 р. № 844-0 та отримати трудову книжку, з якими ознайомиться (отримає) після виходу з лікарняного.

Згідно змісту спірного наказу від 13.03.2015 року № 844-о, підставою для звільнення позивача став наказ № 101 від 02.09.2014 року «Про введення в дію Структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 року № 1», попередження про зміну істотних умов праці, акт від 13.01.2015 року, стаття 49-2 КЗпП України.

В матеріалах справи міститься копія попередження про зміну істотних умов праці ОСОБА_1, яким відповідач попереджав позивача про зміну істотних умов праці у зв'язку із зміною структури та штатного розпису Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України та, яким позивачу пропонувалося переведення на одну з вакантних посад: начальника другого відділу управління оцінки ефективності роботи Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України; головного державного ревізора-інспектора першого відділу управління оцінки ефективності роботи Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України.

При цьому, попередження не містить даних про дату його складання, а також відмітки про відмову позивача від його підписання. Позивач же наголошує на тому, що попередження ним було отримано ним лише 01.04.2015 року.

Відповідачем поданий суду акт від 13.01.2015 року, яким зафіксовано, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з попередженням та запропонованими посадами, а також докази направлення позивачу копії акту (супровідний лист від 14.01.2015 року №181/Г/99-99-04-02-02-14).

З матеріалів справи судом також встановлено, що позивач звертався до відповідача зі скаргою від 04.02.2015 року на неправомірні дії працівників ДФС України, з підстав не ознайомлення його з попередженням про зміну істотних умов праці та не пропонуванням йому жодних посад, за результатом розгляду якої, відповідачем була надана відповідь від 10.03.2015 року, що посадові особи ДФС України діяли в межах чинного законодавства.

Аналогічну скаргу позивач подавав до Національного агентства України з питань державної служби, яким за результатом перевірки відповідача не встановлено порушень вимог законодавства посадовими особами Державної фіскальної служби України під час ознайомлення позивача з попередженням про зміну істотних умов праці (лист від 16.03.2015 року № 1197/23-15).

Розцінивши дії відповідача як злочин, позивач звернувся до Прокуратури Шевченківського району м. Києва з заявою про вчинення злочину від 26.03.2015 року, якою просив внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань; доручити проведення досудового розслідування у формі досудового слідства за фактом вчинення службовими особами Департаменту персоналу та Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України дій, які містять ознаки складу злочинів, передбачених статтею 172, 364, 366 Кримінального Кодексу України.

Крім того, судом з поданих позивачем доказів встановлено, що позивач з 12.03.2015 року по 20.03.2015 року перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГЧ № 816503 та свідчить про звільнення позивача з займаної посади під час його тимчасової непрацездатності.

Під час дослідження підстави звільнення позивача, а саме наказу ДФС України № 101 від 02.09.2014 року «Про введення в дію Структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 року № 1», судом встановлено, що пп.3.8. п.3 зазначеного наказу передбачена реорганізація організаційно-розпорядчого департаменту (63 шт.од.) та його базі утворення департаменту з аналогічною назвою (76 шт.од.) за рахунок наявної чисельності та 13 шт.од. додаткової чисельності, з покладенням на нього додатково функцій щодо стратегічного планування, оцінки ефективності роботи апарату та територіальних органів ДФС України.

Таким чином, фактично, відбулась внутрішня реорганізація структурних підрозділів ДФС України, у тому числі, Організаційно-розпорядчого департаменту (зміна найменувань структурних підрозділів - управлінь, відділів тощо), яка не потягла за собою скорочення чисельності або штату працівників, а навпаки, їх збільшення.

Згідно штатного розпису Організаційно-розпорядчого департаменту станом на 08.07.2014 року, в його структурі передбачалося 4 посади заступника начальника управління - начальника відділу, зазначені посади також передбачалися у структурі департаменту після внесення змін 02.09.2014 року.

При цьому, згідно переліку змін до штатного розпису на 2014 рік ДФС України, затверджених 02.09.2014 року, зі штатного розпису, зокрема, було виведено Управління регулювання діяльності, до структури якого входив Відділ супроводження організаційних заходів, який очолював позивач, проте, як вбачається зі змісту акту від 13.01.2015 року, попередження про зміну істотних умов праці у зв'язку із зміною структури та штатного розпису Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України було пред'явлено позивачу для ознайомлення лише 13.01.2015 року.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, позивач листом від 06.03.2015 року надав відповідачу згоду на продовження роботи за тією ж посадою заступника начальника управління - начальника відділу одного з управлінь Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України у зв'язку з його реорганізацією, яка була отримана відповідачем 10.03.2015 року.

З пояснень позивача, тексту позовної заяви вбачається, що позивач вважає спірний наказ відповідача від 13.03.2015 року № 844-о протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а своє звільнення незаконним та таким, що завдало йому моральних страждань, що і стало підставою для звернення до адміністративного суду з відповідними позовними вимогами.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам та поясненням представників сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді у відкритому судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, крім іншого, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП).

Відповідно до частин 3, 4 статті 32 КЗпП у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

За приписами пункту 31 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно частини 3 статті 32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших допускається за умови, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці та про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці є підставою припинення трудового договору.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова.

У тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов були, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за 2 місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення.

За приписами частин 3 статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно пункту 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина 3 статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

За правилами частини 1 статті 42 КЗпП, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частин 1-3 статті 49-2 КЗпП, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Виходячи з аналізу наведених норми та обставин справи, судом встановлено, що згідно переліку змін до штатного розпису на 2014 рік ДФС України, затверджених 02.09.2014 року, Управління регулювання діяльності, до структури якого входив Відділ супроводження організаційних заходів, який очолював позивач, було виведене зі штатного розпису ДФС України, про що позивач був повідомлений лише зі спливом понад чотири місяці після введення в дію відповідних змін, що є порушенням наведених норм.

Крім того, як підтверджується матеріалами справи, позивач, до прийняття спірного наказу, надав відповідачу згоду на продовження роботи за тією ж посадою заступника начальника управління - начальника відділу одного з управлінь Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України у зв'язку з його реорганізацією, яка, з незрозумілих суду причин, не була прийнята до уваги.

Більше того, на момент прийняття відповідачем спірного наказу про звільнення позивача, останній перебував на лікарняному, що виключало можливість його звільнення, проте до уваги відповідачем прийнято не було.

Також, суд не залишає поза увагою той факт, що реорганізація організаційно-розпорядчого департаменту, не супроводжувалась скороченням штату працівників, зокрема, посади заступника начальника управління-начальника відділу, отже не може розцінюватися як зміна істотних умов праці в розумінні частини 3 статті 32 КЗпП.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для звільнення позивача з підстав пункту 6 статті 36 КЗпП та, відповідно про протиправність спірного наказу відповідача від 13.03.2015 року № 844-о «Про звільнення ОСОБА_1.».

Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з допущенням з боку відповідача незаконного звільнення позивача, суд дійшов висновку про необхідність поновлення позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності організаційно-розпорядчого департаменту ДФС України з 14.03.2015 року та виплати йому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 14.03.2015 року по 03.06.2015 року.

Відповідно до довідки відповідача № 412 від 30.04.2015 р. середній заробіток позивача склав 8380,30 грн.

В той же час, не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення з ДФС України на його користь компенсації моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., виходячи з наступного.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого

самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В той же час, позивачем не доведено причинного зв'язку між його звільненням та виникненням у нього будь-яких фізичних та/або душевних страждань.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази та пояснення їхніх представників, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За приписами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не виконано обов'язку щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене в сукупності, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 844-о від 13.03.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1.».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління-начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України.

4. Стягнути з Державної фіскальної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.03.2015 року по 03.06.2015 року з розрахунку середнього заробітку 8380,43 грн. за один місяць.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Постанова суду підлягає негайному виконанню у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління-начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 8380,43 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді А.Б. Федорчук

О.П. Огурцов