Справа № 826/19330/14
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

30 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,

за участю секретаря Гуцул О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОСТОК» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОСТОК» до Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання протиправним та скасування розпорядження в частині, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОСТОК» (далі - Позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відповідач) про визнання протиправним та скасування розпорядження від 08.10.2014 року №12 в частині визнання Позивача таким, що за підсумками діяльності у січні - квітні 2014 року займав монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в територіальних (географічних) межах м.Запоріжжя з прилеглими населеними пунктами на відстані до 10 км. (сіл Сонячне, Балабіно, Бабурка).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача та заперечення представника Відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що першим відділом досліджень та розслідувань Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України під час розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції №02/31-14 (з боку суб'єкта господарювання у складі ТОВ «Золотий екватор» та ТОВ «ВОГ Рітейл») проведено дослідження регіонального ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в м.Запоріжжі за підсумками діяльності у 2012 році, 2013 році, січні - квітні 2014 року згідно Законів України «Про Антимонопольний комітет України», «Про захист економічної конкуренції», Тимчасових методичних рекомендацій щодо визначення основних типів товарних ринків, затверджених розпорядженням Антимонопольного комітету України від 27.01.2004 року № 24-р, Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 року №49-р, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 року №317/6605.

За результатами вказаного дослідження встановлено, що за підсумками діяльності у січні - квітні 2014 року на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в територіальних (географічних)

межах м.Запоріжжя з прилеглими населеними пунктами на відстані до 10 кілометрів (сіл Сонячне, Балабіно, Бабурка) монопольне (домінуюче) становище займали ТОВ«Запоріжнафтопродуктгруп», ТОВ «ВОГ Рітейл», ПАТ «Укрнафта», ТОВ «Восток» з часткою 15%, сукупна частка яких перевищувала 70% та між ними була відсутня конкуренція.

08 жовтня 2014 року Відповідачем на підставі подання першого відділу досліджень та розслідувань Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 08 жовтня 2014 року №02-184-спр прийнято розпорядження №12 яким визнано, що Позивач за підсумками діяльності у січні - квітні 2014 року займав монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в територіальних (географічних) межах м.Запоріжжя з прилеглими населеними пунктами на відстані до 10 км (сіл Сонячне, Балабіно, Бабурка).

Згідно ст.1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Відповідно ч.4 ст.4 Закону України «Про захист економічної конкуренції» державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб'єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Статтею 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» передбачено, що основним завданням Комітету є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: 1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; 2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб'єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються реалізуються) суб'єктами природних монополій; 3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції; 4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; 5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.

Положеннями ст.7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що до повноважень Антимонопольного комітету України належить розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами, перевірка та перегляд рішень у справах, надання висновків щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

В сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Згідно п.7 ч.5 ст.14 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», адміністративна колегія територіального відділення Антимонопольного комітету України має повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Статтею 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається становище суб'єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції.

Монопольним (домінуючим) також може бути визнане становище суб'єкта господарювання, якщо його частка на ринку товару становить 35 або менше відсотків, але він не зазнає значної конкуренції, зокрема внаслідок порівняно невеликого розміру часток ринку, які належать конкурентам.

Вважається, що кожен із двох чи більше суб'єктів господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо стосовно певного виду товару між ними немає конкуренції або є незначна конкуренція і щодо них, разом узятих, виконується одна з умов, передбачених частиною першою цієї статті.

Монопольним (домінуючим) вважається також становище кожного з кількох суб'єктів господарювання, якщо стосовно них виконуються такі умови: сукупна частка не більше ніж трьох суб'єктів господарювання,яким на одному ринку належать найбільші частки на ринку, перевищує 50 відсотків; сукупна частка не більше ніж п'яти суб'єктів господарювання, яким на одному ринку належать найбільші частки на ринку, перевищує 70 відсотків - і при цьому вони не доведуть, що стосовно них не виконуються умови частини четвертої цієї статті.

Аналізуючи наведені правові норми колегія суддів вважає, що Законом України «Про захист економічної конкуренції» надано Антимонопольному комітету та його територіальним органам дискреційні повноваження щодо визначення меж товарного ринку, а також становища, в тому числі монопольного (домінуючого) суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Отже, визначення становища суб'єкта господарювання на відповідному ринку монопольним є виключною компетенцією Відповідача, а тому не може бути предметом доказування у даній справі.

Відповідно ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Таким чином, судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997 року №6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину 2 статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Також, судовому захисту підлягає охоронюваний законом інтерес.

Рішенням від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Поряд з цим, задоволення відповідних вимог можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Положеннями статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Таким чином, оскаржуване розпорядження від 08 жовтня 2014 року №12 про встановлення факту того, що Позивач у січні - квітні 2014 року займав монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в територіальних (географічних) межах м.Запоріжжя з прилеглими населеними пунктами на відстані до 10 км (сіл Сонячне, Балабіно, Бабурка) не порушує права та охоронюваний законом інтерес Позивача, оскільки лише фіксує певне становище Позивача та не покладає на нього будь-яких обов'язків.

Вирішення питання про прийняття розпорядження про визначення монопольного (домінуючого) становища на ринку належить до виняткової компетенції органів антимонопольного комітету та є способом реалізації покладених на них законодавством владних управлінських функцій у сфері забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

В оскаржуваному розпорядженні жодні факти щодо зловживання Позивачем монопольним (домінуючим) становищем не наведені та не визначені.

Отже, до компетенції суду у межах спірних правовідносин не входить визначення питання щодо перевірки факту зайняття Позивачем монопольного становища на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в територіальних (географічних) межах м.Запоріжжя з прилеглими населеними пунктами на відстані до 10 км (сіл Сонячне, Балабіно, Бабурка) у січні - квітні 2014 року, оскільки вирішення такого питання в силу законодавства про захист економічної конкуренції належить до дискреційних повноважень Антимонопольного комітету України та його територіальних органів.

Згідно з ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідач при прийнятті оскаржуваного розпорядження діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Права та охоронювані законом інтереси Позивача розпорядженням не порушені, а відповідно прийняте судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим та законним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОСТОК» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Ухвала складена в повному обсязі 02 липня 2015 року.

.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.