Справа № 826/8642/14
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року м. Київ К/800/51400/14

Колегія Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Олексієнка М.М.,

суддів: Бутенка В.І., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Державної виконавчої служби України, Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України) про визнання дій протиправними щодо переведення на іншу посаду, зобов'язання запропонувати іншу роботу в Державній виконавчій службі України за касаційною скаргою представника ДВС України на судові рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2014 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, відповідно до якого з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати протиправними:

дії відповідачів, допущені під час попередження його про вивільнення з посади головного державного виконавця ДВС України в частині надання йому пропозиції щодо працевлаштування в іншій установі, а не в тому, в тій в якій він працює, неврахуванні переважного права на залишення на роботі;

бездіяльність по недотриманню вимог статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в частині ненадання пропозиції стосовно працевлаштування на наявну вакантну посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України;

зобов'язати відповідачів запропонувати йому посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України з урахуванням вакантних посад станом на 19 травня 2014 року.

Посилався на те, що при попередженні про майбутнє вивільнення не враховано його переважне право залишення на роботі, оскільки на утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними: дії Голови ДВС України по пропонуванню ОСОБА_1 переведення на посаду старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві; бездіяльність зазначеного відповідача в не запропонуванні ОСОБА_1 іншої роботи в ДВС України. Зобов'язано запропонувати позивачу іншу роботу в ДВС України. У решті в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами попередніх інстанцій, просить рішення судів скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове про відмову в позові.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до статті 42 КЗпП України (у редакції закону на час виникнення спірних правовідносин) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Виходячи з положень зазначеної норми, у першу чергу перевага залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій вище згаданої статті.

Представником відповідачів не доведено, а судами попередніх інстанцій не встановлено, що інші особи, які переведені на посади державних виконавців відділу примусового виконання рішень ДВС України мали більш високу кваліфікацію і продуктивність праці ніж позивач, хоча за правилами частини другої статті 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Обґрунтований висновок суду першої інстанції і в тому, що відповідачами не дотримані вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні позивача, згідно якої одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Зокрема, відповідачем не доведено про неможливість переведення ОСОБА_1 за його згодою на іншу роботу в тій же установі, в якій він працював, та відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині протиправності діянь Голови ДВС України, допущені при вивільненні позивача з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок судів не спростовують і не дають підстав вважати рішення такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Як зазначалося вище, відповідачами не доведено, що інші особи, які обіймали посади державних виконавців відділу примусового виконання рішень ДВС України, мали переважне право перед позивачем на залишенні на роботі. Не встановлено, що лише ОСОБА_1 притягувався до дисциплінарної відповідальності, а інші ні. Дотримання вимог статті 49-2 КЗпП України є обов'язком, а не дискреційним правом власника або уповноваженого органу.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної виконавчої служби України відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

І.В. Штульман