Справа № 816/2365/15
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2015-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі
03 липня 2015 рокум. ПолтаваСправа № 816/2365/15

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Ясиновський І.Г., розглянувши матеріали позовної заяви Військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави до Кременчуцької міської ради Полтавської області, Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 про визнання рішень недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2015 року Військовий прокурор Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременчуцької міської ради Полтавської області, Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 про визнання недійсними: рішення сорок першої сесії четвертого скликання Кременчуцької міської ради Полтавської області від 16 березня 2006 року «Про дозвіл гр. ОСОБА_1 складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність для обслуговування та експлуатації існуючого цегляного гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи №4 в м. Кременчуці» в частині надання дозволу гр. ОСОБА_1 складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність для обслуговування та експлуатації існуючого цегляного гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи №4 в м. Кременчуці; рішення другої сесії п`ятого скликання Автозаводської районної ради м. Кременчука від 11 травня 2006 року «Про передачу гр. ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи № НОМЕР_1 в м. Кременчуці» в частині передачі гр. ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку площею 58 кв. метрів для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи №4 в м. Кременчуці.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 106 цього Кодексу.

Надаючи оцінку поданому позову, суд виходив з наступного.

Рішенням сорок першої сесії четвертого скликання Кременчуцької міської ради Полтавської області від 16 березня 2006 року «Про дозвіл гр. ОСОБА_1 складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність для обслуговування та експлуатації існуючого цегляного гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи №4 в м. Кременчуці» ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність для обслуговування та експлуатації існуючого цегляного гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи №4 в м. Кременчуці.

Рішенням другої сесії п`ятого скликання Автозаводської районної ради м. Кременчука від 11 травня 2006 року «Про передачу гр. ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи №4 в м. Кременчуці» третій особі передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 58 кв. метрів для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи №4 в м. Кременчуці.

На підставі вказаних рішень та на їх виконання ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 травня 2006 року серії ЯА № 906569, що підтверджується наявною у додатках до позовної заяви належним чином завіреною копією такого акту та не заперечується Військовим прокурором Полтавського гарнізону.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією України чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Водночас у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного суду України від 24.02.2015 (реєстраційний номер 43075090).

Також у постанові ВСУ від 24.02.2015 зазначено, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Статтею 80 Земельного кодексу України установлено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Статтею 5 Земельного кодексу України передбачено, що земельне законодавство базується на таких принципах: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

За приписами статей 178, 181 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до статті 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Статтею 374 Цивільного кодексу України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно з пунктом "а" статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі є суб`єктами цивільних правовідносин і мають такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин, оскільки, реалізуючи відповідні повноваження, державні органи вступають з фізичними чи юридичними особами у цивільні та господарські правовідносини. У цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин іншому, яка має місце під час здійснення державним органом владних управлінських функцій, а тому подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

При цьому судом враховано, що згідно з частиною 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Ці положення Основного Закону кореспондуються з пунктом в статті 5 Земельного кодексу України, згідно з яким земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

З матеріалів адміністративного позову суд вбачає, що право власності ОСОБА_1 на вказану вище земельну ділянку не припинене, державний акт на право власності не скасовано.

Таким чином, позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, не може бути розглянутий за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Такі висновки суду узгоджуються з практикою Верховного суду України, висловленою в постановах від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 16 грудня 2014 року у справі № 21-544а14, від 09 грудня 2014 року у справі № 21-308а14, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 03 червня 2014 року у справі 21-144а14, від 14 лютого 2012 року у справі 21-1041во10 та № 21-1042во10, які в силу положень частини 1 статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковими для врахування.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, враховуючи те, що громадянин ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 58 кв.м, розташовану для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 та території міськвійськомату та школи №4 в м. Кременчуці на підставі спірних рішень, які вичерпали свою дію, подальше оспорювання правомірності набуття ним спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з системного аналізу вищеперелічених норм діючого законодавства та правової позиції Верховного суду України, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом Військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави до Кременчуцької міської ради Полтавської області, Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 про визнання рішень недійсними.

На підставі викладеного, керуючись статтею 109 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави до Кременчуцької міської ради Полтавської області, Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 про визнання рішень недійсними.

Роз`яснити позивачеві право звернутися із вказаним позовом до місцевого загального суду в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Копію ухвали направити особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Суддя І.Г. Ясиновський