Справа № 2а-16841/10/2670
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шрамко Ю.Т.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
ПОСТАНОВА

іменем України

"23" червня 2015 р. Справа № 2а-16841/10/2670

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Бондарчука І.Ф.

Хаюка С.М.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю

апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від "26" вересня 2014 р. у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Керівника апарату Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_7, Голови Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, скасування розпорядження ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 та ОСОБА_4, (надалі - позивачі), звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Голови Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3, (надалі-відповідач-1), Керівника апарату Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_7 (надалі-відповідач-2), в якому просили визнати протиправними дії відповідача-2 щодо складення 08 листопада 2010 року Акту стосовно позивачів; визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача-1 №192 від 12 листопада 2010 року відносно позивачів.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.09.2014 року позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_4 задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Керівника апарату Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_7 щодо складання 08 листопада 2010 року акту стосовно суддів цього суду ОСОБА_5., ОСОБА_4

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Голови Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 №192 від 12 листопада 2010 року відносно суддів цього суду ОСОБА_5., ОСОБА_4

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу , в якій порушує питання про його скасування з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин справи. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідно до ст.195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 4 ст. 6 КАС України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

З матеріалів справи вбачається і на це слушно звертає увагу автор апеляції, що згідно поданих заяв судді Окружного адміністративного суду м.Києва О.В.Головань, Аблов Є.В., Амельохін В.В. та інші подали заяву про самовідвід у дані справі (а.с.44-47). Серед зазначених суддів значиться і суддя Шрамко Ю.Т.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 29.12.2010 року задоволено заяви головуючого-судді Головань О.В. та заяви суддів Окружного адміністративного суду м.Києва. Цією ж ухвалою справу передано на розгляд Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Зазначена ухвала була оскаржена в частині передачі справи на розгляд Дніпропетровському окружному адміністративному суду і ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2014 року скасована.

04.03.2014 року справа прийнята до свого провадження суддею Шрамко Ю.Т.

На переконання колегії суддів, зазначені дії суддею Шрамко Ю.Т. вчинені всупереч вимог процесуального закону. Частиною 1 ст.32 КАС України визначено, що у разі задоволення відводу (самовідводу) судді, який розглядає справу одноособово, адміністративна справа розглядається в тому самому адміністративному суді іншим суддею, який визначається в порядку, встановленому частиною третьою статті 15-1 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.32 КАС України передбачено, що якщо після задоволення відводів (самовідводів) неможливо утворити новий склад суду, суд вирішує питання про передачу справи до іншого адміністративного суду в порядку, встановленому статтею 22 цього Кодексу.

Зазначені вимоги процесуального закону судом першої інстанції залишені поза увагою, що потягнуло розгляд справи неповноважним судом.

Під "судом" у практиці Європейського суду з прав людини розуміється будь-який юрисдикційний орган, що вирішує питання, віднесені до його компетенції на підставі норм права, відповідно до встановленої процедури.

Вказаний орган має бути встановленим законом, що поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria" вказано, що термін "судом, встановленим законом" у п.1 ст. 6 передбачає "всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". У пунктах 107 - 109 рішення у справі "Коем та інші проти Бельгії" Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом". У справі Сокуренко і Стригун проти України Суд зазначив, що згідно зі ст.111-18 Господарського процесуального кодексу Верховний Суд, скасувавши постанову Вищого господарського суду, міг або повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі. Натомість він залишив у силі постанову апеляційного суду, і такі дії не були передбачені Господарським процесуальним кодексом, що було підтверджено Урядом у його зауваженнях. На думку Суду, перевищивши свої повноваження, які були чітко викладені у Господарському процесуальному кодексі, Верховний Суд не може вважатися "судом, встановленим законом" у значенні п. 1 ст. 6 Конвенції відносно оскаржуваного провадження.

Вислів "суд встановлений законом" стосується не лише регламентації самого існування суду в силу закону, але й законності складу суду. Так, у справі Посохов проти Росії заявник, посилаючись на п. 1 ст. 6 Конвенції, стверджував, шо суд, який виніс відносно нього обвинувальний вирок 22.05.2000 року, не є судом, "створеним на підставі закону", оскільки був створений з порушенням національного законодавства, а саме Федерального закону "Про народних засідателів федеральних судів загальної юрисдикції в Російській Федерації". Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, шо Некліновський районний суд, який постановив 22.05.2000 року вирок відносно заявника, не був "судом, створеним на підставі закону". У зв'язку з цим Суд констатував, що мало місце порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

Таким чином, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд може вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо інших порушень норм процесуального права під час розгляду справи.

Пунктом 1 ч.1 ст.49 КАС України закріплено право осіб, які беруть участь у справі знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що виклик ОСОБА_3, як особи, що видала спірне розпорядження під час перебування на посаді голови Київського апеляційного адміністративного суду, здійснювався за місцем його роботи. Листом Київського апеляційного адміністративного суду суд першої інстанції було повідомлено про те, що ОСОБА_3 звільнений з посади голови цього суду 14.06.2011 року, а 20.06.2013 року звільнений з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку (а.с.122-146).

Незважаючи на те, що після отримання цього листа були відсутні відомості про місцезнаходження ОСОБА_3, суд першої інстанції не запропонував позивачам уточнити вимоги позовної заяви, не уточнив процесуальний статус ОСОБА_3 у даній справі, не вжив заходи до виклику його в судове засідання або ж повідомлення про час та місце його проведення.

Звільнення ОСОБА_3 з посади голови суду та судді не давало підстав для усунення його від участі у справі, оскільки спір зачіпає його права та інтереси, як особи, що винесла спірне розпорядження.

Також в матеріалах справи міститься довідка від 10.04.2014 року, згідно якої суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Незважаючи на це судове рішення по суті спору судом було винесено лиш е 26.09.2014 року тобто більше, ніж через 5 місяців.

За змістом п.10 ч.1 ст.3 КАС України передбачає, що письмове провадження - це розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Крім того, згідно ч.4 ст.122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_3 не звертався з подібним клопотанням до суду, а тому підстав для проведення розгляду справи в порядку письмового провадження суд не мав.

Частиною 6 ст.128 КАС України визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 в судове засідання не викликався, даних про вручення йому судової повістки суд не мав, а тому і з цих підстав він не мав права розглядати справу в письмовому провадженні.

Системний аналіз норм КАС України, які регламентують розгляд справи в порядку письмового провадження вказує на те, що прийнявши рішення про розгляд справи в письмовому провадженні суд зобов'язаний розглянути таку справу в той самий день, а у разі неможливості це зробити - визначити іншу дату розгляду справи та повідомити про неї осіб, які беруть участь в її розгляді. Нездійснення виклику осіб, які беруть участь у розгляду справі можливий лише у прямо визначених КАС України випадках . В будь-якому випадку суд зобов'язаний повідомити осіб, які беруть участь у справі, про час та місце її розгляду.

Порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою є підставою для безумовного скасування судового рішення та ухвалення нового рішення згідно п.4 ч.1 ст.202 КАС України.

Стосовно суті позовних вимог колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі акту від 08.11.2010 р. відповідачем-1 прийнято оскаржуване розпорядження від 12.11.2010 р. № 192, у якому зазначено, що позивачі разом із суддями ОСОБА_8 та ОСОБА_9. організували розпиття спиртних напоїв 08.11.2010 р. о 18:45 год. в службовому кабінеті № 330 суддів Київського апеляційного адміністративного суду, що, як зазначено у розпорядженні, є неприпустимими діями та може бути підставою для вирішення питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Також в розпорядженні міститься вказівка ознайомити з ним всіх суддів Київського апеляційного адміністративного суду (а.с.5).

Згідно з доводами позивачів, викладеними у позовній заяві, акт від 08.11.2010 р. складався відповідачем-2 та іншими працівниками апарату Київського апеляційного адміністративного суду.

Апелянт теж не заперечував факт складання цього акту. Разом з тим, особами, які беруть участь у справі до суду не було надано відповідний акт, від 08.11.2010 р. Суд апеляційної інстанції вживав заходи до витребування цього акту, однак в судовому засіданні з'ясовано, що акт у Київському апеляційному адміністративному суді не зберігся. Ці обставини підтверджено листами Київського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2015 року №02.5-11/783 та від 04.03.2015 року №02.5-11/2515.

За змістом ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на відсутність можливості провести безпосереднє дослідження оспорюваного акту через його відсутність колегія суддів не має права надавати такому документу будь-яку правову оцінку, в тому числі й за обставин, коли сторони не заперечують самого факту складання такого акту 08.11.2010 р.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій відповідача-2 щодо складення 08.11.2010 року акту щодо позивачів.

Щодо позовних вимог про скасування розпорядження від 12.11.2010 року №192, то колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, що був чинний на час видачі спірного розпорядження).

Згідно ст.1 вказаного Закону, судова влада в Україні, відповідно до конституційних засад поділу влади, здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом.

Судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Статтею 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону, втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (ч.1 ст.47 Закону).

Незалежність судді забезпечується, зокрема, недоторканністю та імунітетом судді (п.2 ч.4 ст.47 Закону).

Згідно ч.1 ст.83 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з визначених Законом підстав, суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження.

Право на звернення зі скаргою (заявою) щодо поведінки судді, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність судді, має кожен, кому відомі такі факти (ч.2 ст.84 Закону).

Органом, що здійснюють дисциплінарне провадження щодо суддів місцевих та апеляційних судів є Вища кваліфікаційна комісія суддів України (ч.1 ст.85 Закону).

Таким чином, судді у своїй діяльності є недоторканими та незалежними і можуть бути притягнення до відповідальності лише визначеним Законом органом, у встановленому порядку.

Відповідно до ч.1,4 ст.26 Закону, у системі судів загальної юрисдикції діють апеляційні суди як суди апеляційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення.

До складу апеляційного суду входять судді, які мають стаж роботи на посаді судді не менше п'яти років, з числа яких призначаються голова суду та його заступники. В апеляційному суді, кількість суддів в якому перевищує тридцять п'ять, може бути призначено не більше трьох заступників голови суду.

Згідно ч.1 ст.28 Закону, суддя апеляційного суду здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.

Відповідно до ч.1,2 ст.29 Закону, голова апеляційного суду:

1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами;

2) визначає адміністративні повноваження заступників голови апеляційного суду;

3) контролює ефективність діяльності апарату суду, вносить Голові Державної судової адміністрації України подання про призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду та про звільнення їх з посад, а також про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства;

4) видає на підставі акта про обрання на посаду судді чи звільнення судді з посади відповідний наказ;

5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про наявність вакантних посад у апеляційному суді в десятиденний строк з дня їх утворення;

6) забезпечує виконання рішень зборів суддів апеляційного суду;

7) контролює ведення та аналіз судової статистики, організовує вивчення та узагальнення судової практики, дбає про інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства;

8) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації суддів апеляційного суду;

8-1) здійснює повноваження слідчого судді та призначає з числа суддів апеляційного суду суддів (суддю) для здійснення таких повноважень у випадках, передбачених процесуальним законом;

9) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Голова апеляційного суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Таким чином, голова суду, фактично, наділений повноваженнями адміністрування суду, тобто контрольно-розпорядчими функціями щодо забезпечення ефективності діяльності суду в цілому. При цьому, Закон надає йому право видавати накази і розпорядження в межах його адміністративних повноважень.

В той же час, як визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів" і на що обґрунтовано посилався в рішенні суд першої інстанції, надавати оцінку поведінці судді, зокрема, встановлювати факти систематичного або грубого одноразового порушення правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя, відноситься до повноважень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Не заперечуючи права голови суду видавати розпорядження та накази при здійсненні ним адміністративних повноважень, колегія суддів відзначає, що він не наділений повноваженнями видавати відносно суддів такі накази чи розпоряження, які містять оцінку поведінки судді та визначають підстави для вирішення питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги, що саме розпорядження не порушує законних прав та інтересів позивачів колегія суддів вважає необґрунтованими.

Тим більше, що спірне розпорядження містить твердження про встановлення факту розпиття спиртних напоїв окремими суддями на робочому місці, твердження про вчинення суддею Василенком Я.М. таких дій в минулому, вказівку ознайомити з цим розпорядженням всіх суддів Київського апеляційного адміністративного суду.

На думку колегії суддів наявність таких категоричних суджень у спірному розпорядженні підриває авторитет позивачів як суддів, ставить під сумнів їх професійні якості.

Зважаючи на надані позивачами, висновки Київської міської наркологічної клінічної лікарні "Соціотерапія" щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, знижують увагу та швидкість реакції від 08.11.2010 р. про відсутність у позивачів ознак сп'яніння, твердження оскаржуваного розпорядження від 12.11.2010 р. № 192 теж виглядають сумнівними.

За таких обставин позивачами вірно обрано спосіб захисту їх порушених прав шляхом звернення до адміністративного суду, вимоги щодо скасування спірного розпорядження колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що суд не допитав суддів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як свідків, не з'ясував чому ці судді не звернулися до суду з позовом тощо.

Водночас під час апеляційного розгляду ним не заявлялось клопотань про витребування додаткових доказів чи допит свідків. За власною ініціативою апеляційний суд збирати ці докази не мав достатніх підстав, оскільки це може викликати сумнів у неупередженості суду в даній справі.

Ґрунтувати своє судове рішення на припущеннях, чому судді ОСОБА_8, ОСОБА_9 не скористались своїм правом на звернення до суду колегія суддів вважає недопустимим.

Суд апеляційної інстанції не заперечує право будь-яких осіб (в тому числі і голови суду) збирати чи фіксувати щодо судді інформацію, яка дає підстави для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Однак такі дії мають відбуватися виключно у спосіб, визначений законом і не переслідувати мету приниження авторитету судової влади.

Як вірно зазначив суд першої інстанції апелянтом не подані суду докази реалізації наданого Законом права на звернення до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України зі скаргою (заявою) щодо поведінки судді, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність судді.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової - про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від "26" вересня 2014 р. скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Київського апеляційного адміністративного суду №192 від 12.11.2010 року відносно суддів цього суду ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: І.Ф.Бондарчук

С.М.Хаюк

Повний текст cудового рішення виготовлено "26" червня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Василенко Ярослав Миколайович вул.Кадетський гай,7,кв.71,м.Київ,01001 ОСОБА_5 АДРЕСА_1,01001

3- відповідачу/відповідачам: Керівник апарату Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_7 вул.Московська,8,корп.30,м.Київ 10,01010 Голова Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 вул.Московська,8,корп.30,м.Київ 10,01010

Київський апеляційний адміністративний суд вул.Московська,8,корп.30,м.Київ 10,01010 - ,