Справа № 816/1105/15-а
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/1105/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Кулик-Куличок О.Л.,

представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробниче торгово- будівельне підприємство "Будкон" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю виробниче торгово- будівельне підприємство "Будкон" (надалі - позивач, ТОВ ВТБП "Будкон") звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області (надалі - відповідач, Кременчуцька ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № /2563 від 20 листопада 2014 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на безпідставність висновків відповідача про заниження ТОВ ВТБП "Будкон" податку на додану вартість на загальну суму 26 516 грн за результатами господарських операцій з ТОВ "БА Столиця", стверджуючи, що податковий кредит сформовано в порядку, встановленому чинним законодавством, на підставі належним чином оформлених податкових накладних, а господарські операції підтверджено первинними бухгалтерськими документами.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала.

У письмових запереченнях в обґрунтування правомірності оскаржуваного податкового повідомлення - рішення зазначала, що в ході проведення перевірки ТОВ ВТБП "Будкон" не підтверджено реальність та товарність його господарських операцій з ТОВ «Будівельний альянс «Столиця» щодо поставки товарів та виконання підрядних робіт, з огляду на відсутність документів, що підтверджують наявність у ТОВ «Будівельний альянс «Столиця» необхідної кількості працівників відповідної кваліфікації, доказів погодження ціни, переліку та обємів будівельних робіт, графіків виконання робіт, доказів передачі матеріалів від позивача до ТОВ «БА «Столиця», доказів погодження з основними замовниками місць зберігання матеріалів, прийнятих ТОВ «БА «Столиця» від ТОВ ВТБП «Будкон» на території основних замовників, доказів щодо здійснення контролю за роботами, наданими ТОВ «БА «Столиця», доказів наявності допусків працівників ТОВ «БА «Столиця» основними замовниками до власних обєктів, погодження ТОВ ВТБП «Будкон» з основними замовниками залучення субпідрядника ТОВ «БА «Столиця» до виконання робіт на обєктах замовників. Також представник відповідача звертала увагу на те, що в актах КБ-2В, що підписані позивачем і спірним контрагентом, відсутнє найменування обєктів, на яких виконувалися роботи, а лише вказано вид робіт (улаштування асфальтобетонного покриття), що унеможливлює ідентифікувати обєкти, на яких виконувалися роботи. Крім того, документально не підтверджена наявність у позивача місць для зберігання товару, що поставлявся, у загальному розмірі 186,14 тон., при цьому товарно-транспортні накладні, згідно з якими поставлявся товар, не містять заповнені графи щодо вантажно-розвантажувальних операцій, пункту навантаження товару. Наголошувала на тому, що позивачем не надано до перевірки і до суду журналів № 6-НП, № 7-НП, № 31-НП по обліку отриманих від спірного контрагента нафтопродуктів (бітуму) /т.1 а.с.27 29, 153 156, т.2 а.с. 1-2/.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступного.

Судом встановлено, що ТОВ ВТБП «Будкон» зареєстроване як юридична особа 25.02.2011, ідентифікаційний код 37528591 /т.1 а.с. 18 - 20/, має статус платника податку на додану вартість /т.1 а.с. 44/.

З 22.10.2014 по 28.10.2014 головним державним ревізором-інспектором Кременчуцької ОДПІ ОСОБА_4 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ ВТБП «Будкон» з питань взаємовідносин з ТОВ «БА «Столиця» за період липень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт № 2568/16-03-22-02-12/37528591 від 04.11.2014, в якому зафіксовано порушення позивачем пунктів 198.1, 198.3, 198.6 ст.198, п.201.4., п. 201.6. статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 26 516 грн, в тому числі за липень 2014 року 26 516 грн. /т.1 а.с. 30 - 32/.

На підставі акту перевірки Кременчуцькою ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення № /2563 від 20.11.2014, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 39 774 грн, в тому числі 26 516 грн - за основним платежем, 13 258 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями /т. 1 а.с. 10/.

Позивач не погодився із вказаним податковим повідомленням-рішенням, у зв'язку з чим оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню, суд виходить з наступного.

Зі змісту акту перевірки № 2568/16-03-22-02-12/37528591 від 04.11.2014 слідує, що підставою для висновку відповідача про заниження позивачем податку на додану вартість на суму 26 516 грн послугував встановлений перевіркою факт завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість за результатами господарських операцій із ТОВ «БА «Столиця» за липень 2014 року.

Відповідно до підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1. статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2. статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

В силу вимог пункту 201.4. статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Пунктом 201.6. статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Суд також враховує, що пунктом 44.1. статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У свою чергу відповідно до положень частин 1, 3 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобовязань, власному капіталі підприємства.

З огляду на викладене, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними податковими накладними, первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, Вищий адміністративний суд України листом від 02.06.2011, № 742/11/13-11 "Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України" звернув увагу судів на те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання суті над формою, тобто операції обліковуються відповідно до їх суті, а не лише з урахуванням юридичної форми. Таким чином, господарська операція, яка не відбулась, не може бути об'єктом оподаткування.

Надаючи оцінку реальності здійснення господарських операцій позивача із ТОВ «БА «Столиця» та правомірності формування позивачем податкового кредиту з ПДВ за їх наслідками, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 02.06.2014 між позивачем та ТОВ «БА «Столиця» укладено договір купівлі продажу № 74, відповідно до умов якого ТОВ «БА «Столиця» (продавець) зобов'язується передати у власність позивача (покупець), а покупець зобовязується прийняти та оплатити бітум нафтовий, гран відсів та інші будівельні матеріали, надалі - товар /т. 1 а.с. 63 - 65/.

На підтвердження виконання договору ТОВ «БА «Столиця» виписано видаткові накладні:

- від 02.07.2014 № 0702/01 щодо поставки бітуму нафтового дорожнього вязкого БНД 60/90 в кількості 4,79 т, гранвідсіву фр. 0,5 в кількості 35 т на загальну суму 41 219,34 грн, в тому числі ПДВ 6869,89 грн. /т.1 а.с. 116/;

- від 03.07.2014 № 0703/01 щодо поставки бітуму нафтового дорожнього вязкого БНД 60/90 в кількості 6,35 т на загальну суму 51 117,48 грн, в тому числі ПДВ 8519,58 грн. /т.1 а.с. 118/;

- від 04.07.2014 № 0704/01 щодо поставки гранвідсіву фр. 0,5 в кількості 35 т та фр. 0-20 в кількості 105 т на загальну суму 10 639,44 грн, в тому числі ПДВ 1773,24 грн /т.1 а.с. 120/.

Також ТОВ «БА «Столиця» видано податкові накладні від 02.07.2014 № 42, від 03.07.2014 № 43, від 04.07.2014 № 44 на загальну суму 102 976,3 грн, в тому числі ПДВ 17 162,71 грн /т.1 а.с. 115, 117, 119/.

Перевезення товару оформлено товарно-транспортними накладними за формою № 1-ТН: № 02/07/1, 02/07/2, 02/07/3 від 02.07.2014, № 04/07/01, 04/07/02, 04/07/03, 04/07/4, 04/07/05, 04/07/06, 04/07/07, 04/07/08, 04/07/09, 04/07/10, 04/07/11, 04/07/12 від 04.07.2014 щодо перевезення гранвідсіву фр. 0,5 та фр. 0-20 /т.1 а.с. 125 139/ та товарно-транспортними накладними за формою № 1-ТТН (нафтопродукт): № 02/07/4 від 02.07.2014, № 03/07/1 від 03.07.2014 щодо перевезення бітуму дорожнього /т. 1 а.с. 140 141/.

У бухгалтерському обліку отримання товару позивачем відображено на рахунку № 201, про що свідчать оборотно-сальдові відомості /т.1 а.с. 122 124/.

Згідно пояснень представника позивача, бухгалтерської довідки товар використовувався для виготовлення асфальтобетону, який в подальшому використано при ремонті доріг заводу ПАТ «КВБЗ», а також для реалізації ТОВ «Кобеляцький буд сервіс» та ПП «Креміньоптторг» /т. 1 а.с. 157/, на підтвердження чого додано договори купівлі-продажу з ТОВ «Кобеляцький буд сервіс» та ПП «Креміньоптторг» , видаткові накладні /т. 1 а.с. 165, 170-171, 195 201/.

В ході дослідження та аналізу вищенаведених документів судом встановлено наступне.

Договором № 74 від 02.06.2014 передбачалася поставка товару - бітуму нафтового, гран відсіву та інших будівельних матеріалів без визначення кількості та характеристики товару. Додатки до договору або специфікації із зазначенням асортименту та кількості товару, який підлягав поставці, не складалися.

Згідно із пунктом 2.1. Договору кількість товару, який належить передати, визначається згідно заявки Покупця, яку він направляє не пізніше ніж за 15 днів до дати відповідної передачі.

Позивачем долучено до матеріалів справи копії заявок на відпуск товарів /т. 1 а.с. 186 188/, однак доказів їх направлення контрагенту ТОВ «БА «Столиця» не надано, при цьому у заявках відсутня адреса ТОВ «БА «Столиця».

Відповідно до пункту 3.1. Договору поставка товару проводиться транспортом Продавця.

Суд зауважує, що ТОВ «Будівельний альянс «Столиця» (ідентифікаційний код 39178652) на дату укладення договору мало місцезнаходження: м. Київ, вул. Старонаводницька, 8-А , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців /т. 1 а.с. 142 - 144/.

Відповідно до частини 4, 5 статті 89 Цивільного кодексу України до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

При цьому згідно статті 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

У товарно-транспортних накладних щодо перевезення гран відсіву від ТОВ «БА «Столиця» до позивача пункт навантаження товару зазначено як м. Кременчук, без зазначення конкретної адреси, хоча у графі пункт розвантаження місцезнаходження вказано повністю м. Кременчук, вул. Свіштовська,1.

З огляду на викладене, із наявних документів неможливо визначити місце, де навантажувався товар, при цьому враховуючи те, що місцезнаходженням постачальника є м. Київ, вул. Старонаводницька, 8А, і докази наявності у нього складських приміщень у м. Кременчуці або інших місць зберігання гран відсіву масою 175 тон, відсутні.

Що стосується товарно-транспортних накладних на перевезення бітуму, то суд враховує, що складення вказаних товарно-транспортних накладних регламентується Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою наказом Міністерства палива та енергетики, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 року № 281/171/578/155 (надалі - Інструкція ).

Відповідно до пункту 5.4.1 Інструкції перевезення нафтопродуктів автомобільним транспортом здійснюється згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Мінтрансу України від 14 жовтня 1997 року N 363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за N 128/2568, та ГОСТ 27352-87 "Автотранспортные средства для заправки и транспортирования нефтепродуктов. Типы, параметры и общие технические требования".

З прибуттям нафтопродуктів до вантажоодержувача в автоцистерні перевіряється наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об'єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об'єму і густині, зазначеним у товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів (нафти) за формою N 1-ТТН (нафтопродукт) (далі ТТН) (додаток 3), відповідність найменування, марки і виду (залежно від масової частки сірки) нафтопродукту, зазначених у ТТН і паспорті якості на відвантажений нафтопродукт. Відповідність густини нафтопродукту під час відвантаження та приймання визначається після її приведення до температури 20°C відповідно до ГОСТ 3900.

Згідно із пунктом 5.4.2 Інструкції маса нафтопродукту в автоцистерні визначається зважуванням на автомобільних вагах або об'ємно-масовим методом.

Розділом 7.5 Інструкції встановлюється порядок відпуску нафти та нафтопродуктів автомобільним транспортом.

В силу приписів пункту 7.5.8 Інструкції відпуск нафти або нафтопродуктів здійснюється в день оформлення ТТН за наявності усіх її примірників.

У ТТН оператор зазначає номер резервуара, з якого відпущено нафту або нафтопродукт, розписується в ній і здає для оформлення. У ТТН зазначаються найменування, марка та вид нафти або нафтопродукту, об'єм, маса, густина і температура, за якої визначалась густина, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства.

Судом встановлено, що у товарно-транспортних накладних за формою № 1-ТТН (нафтопродукт): № 02/07/4 від 02.07.2014, № 03/07/1 від 03.07.2014 щодо перевезення бітуму дорожнього /т. 1 а.с. 140 141/ відсутні дані про номер резервуара, з якого відпущено нафтопродукт, обєм, густину, температуру нафтопродукту, а також час виїзду автоцистерни з підприємства. Крім того, у зазначених товарно-транспортних накладних пункт навантаження товару зазначено як м. Кременчук, без зазначення конкретної адреси, що унеможливлює визначити місце, де навантажувався товар. Докази на підтвердження наявності у ТОВ «БА «Столиця» технічних можливостей відпуску 11,140 т бітуму у м. Кременчуці відсутні. За таких обставин вказані ТТН не можуть бути належними доказами фактичного перевезення нафтопродуктів.

У відповідності до частини 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит.

Відповідно до пункту 2.7 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88, первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Типові форми первинного обліку нафтопродуктів, зокрема типова форма товарно-транспортної накладної № 1-ТТН (нафтопродукт) наведена в Інструкції.

З огляду на викладене, надані позивачем товарно-транспортні накладні, виписані з порушенням вимог Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродукт підприємствах і організаціях України, які не містять обов'язкових реквізитів, на підставі яких здійснюється відпуск та приймання нафтопродуктів, не є належними доказами в підтвердження транспортування та фактичного отримання позивачем нафтопродуктів

Також суд враховує, що документи щодо поставки товару не містять паспорта на відповідну партію бітуму, де визначаються основні характеристики нафтопродукту.

З огляду на відсутність паспорта на бітум, визначених характеристик нафтопродукту у ТТН, фактично позивач не мав можливості перевірити нафтопродукт під час його прийняття згідно пункту 5.4.1. Інструкції. При цьому позивачем не надано суду доказів щодо наявності власних технічних можливостей для перевірки ваги, температури, густини отриманого нафтопродукту.

Відповідно до пояснень представників позивача гран відсів та бітум від ТОВ «БА «Столиця» отримано за адресою м. Кременчук, вул. Свіштовська, 1, при цьому бітум одразу завантажено у резервуари, які є складовою частиною асфальтної установки, що орендується позивачем, а гран відсів розміщено на відкритій території біля асфальтної установки.

Однак в ході розгляду справи документально не підтверджено факт отримання та зберігання отриманого товару.

Так, згідно з договором найму (оренди) № 18 від 03.02.2014, укладеним між ТОВ будівельна фірма «Центр ЛТД» (орендодавець) та позивачем (орендар), орендодавець зобовязується передати, а орендар прийняти у строкове платне користування частину обладнання асфальтного вузла, що належить орендодавцю на праві власності та розташоване за адресою: м. Кременчук, вул. Свіштовська, 1 /т. 1 а.с. 161 163/.

Предмет оренди аналогічно визначено і в акті приймання-передачі майна за договором оренди від 03.02.2014 /т. 1 а.с. 164/.

У бухгалтерському обліку позивача по рахунку 01 «Орендовані необоротні активи» також обліковано «частину обладнання асфальтного вузла» /т. 2 а.с. 47/.

З наведених документів неможливо визначити, яку частину обладнання орендовано позивачем, чи входять до цієї частини резервуари для отримання та зберігання бітуму, якої місткості зазначені резервуари, відтак доводи позивача про можливість фактичного отримання ним і зберігання 11, 140 т бітуму дорожнього документально не підтверджено.

Посилання представників позивача на розміщення гран відсіву на відкритій території біля асфальтної установки суд також оцінює критично, оскільки доказів наявності у позивача в оренді (суборенді) земельної ділянки, на якій могли б розміститися 175 тон гран відсіву, позивачем не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що документи, якими оформлено господарську операцію позивача із ТОВ «БА «Столиця» щодо поставки товару, не несуть доказовості відносно змісту здійснених операцій, не підтверджують фактичне отримання товару позивачем від ТОВ «БА «Столиця», а відтак і реальність проведених операцій, які можуть бути об'єктом оподаткування, а тому не можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Також судом встановлено, що 02.06.2014 позивачем (замовник) укладено з ТОВ «БА «Столиця» (підрядник) договір на виконання підрядних робіт № 73, за умовами якого замовник доручає, а підрядник приймає на себе виконання будівельно-монтажних робіт по ремонту обладнання ЦВО, ямковому ремонту доріг, а також інших робіт, які доручає замовник /т. 1 а.с. 59 62/.

Відповідно до пункту 4.2. Договору підрядник частково виконує роботи з своїх матеріалів за цінами, погодженими з замовником.

Приймання виконаних робіт здійснюється шляхом підписання форми КБ-2 та довідки КБ-3 (пункту 5.1. Договору).

На підтвердження виконання робіт сторонами договору підписано акт № 0730/01 від 30.07.2014 приймання виконаних підрядних робіт за липень 2014 року, найменування обєкта та її адреса: «Улаштування асфальтового покриття» /т.1 а.с. 67 70/, акт № 0729/05 від 29.07.2014 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2014 року, найменування будівництва та його адреса «Ремонт доріг завода ПАТ «КВБЗ» /т.1 а.с. 90 96/.

Згідно пояснень представників позивача в ході розгляду справи ТОВ «БА «Столиця» залучався позивачем фактично як субпідрядник з метою виконання будівельних робіт на підставі договору позивача з ПАТ «КВБЗ» від 01.07.2014 №2914/082006/з /т. 1 а.с. 98 103/ та договору позивача з ПрАТ «Крюківбудтехмонтаж» від 01.07.2014 № 49 /т. 1 а.с. 74 -77/, в яких позивач виступав підрядником.

Представники позивача зазначали, що акт № 0730/01 від 30.07.2014 приймання виконаних підрядних робіт за липень 2014 року відповідає акту приймання виконаних підрядних робіт № 69 від 30.07.2014, підписаному позивачем та ПрАТ «Крюківбудтехмонтаж» /т.1 а.с. 81 84/, а акт № 0729/05 від 29.07.2014 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2014 року відповідає акту № 14-02-1-1-1 від 29.07.2014 приймання виконаних будівельних робіт , підписаному позивачем з ПАТ «КВБЗ» /т. 1 а.с. 105 -111/.

Аналізуючи наведені документи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином первинні документи повинні забезпечувати можливість встановити зміст та обсяг господарської операції, ідентифікувати осіб, які брали участь у їх здійсненні.

Судом встановлено, що акт № 0730/01 від 30.07.2014 приймання виконаних підрядних робіт за липень 2014 року, підписаний позивачем і ТОВ «БА «Столиця», не містить обєкта будівництва та його адреси, що унеможливлює встановити фактичне місце виконання робіт.

Стосовно акту № 0729/05 від 29.07.2014 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2014 року, складеного позивачем і ТОВ «БА «Столиця», щодо обєкта «Ремонт доріг завода ПАТ «КВБЗ», то суд зазначає, що відповідно до письмової інформації ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» від 17.06.2015 № 49юр, наданої на запит суду, допуски на територію заводу співробітникам ТОВ «БА «Столиця» у липні 2014 року не надавалися, допуски надавалися працівникам і техніці ТОВ ВТБП «Будкон» з метою виконання асфальтобетонних робіт на території ПАТ «КВБЗ» згідно відповідних заявок.

Із заявок ТОВ ВТБП «Будкон», наданих до суду ПАТ «КВБЗ», суд вбачає, що ТОВ ВТБП «Будкон» просило надати дозвіл на видачу тимчасових пропусків з 10 липня 2014 року по 30 грудня 2014 року працівникам власного підприємства та власних автомобілів /т. 1 а.с. 250 251/, про залучення працівників і техніки субпідрядної організації ТОВ «БА «Столиця» позивач ПАТ «КВБЗ» не повідомляв.

Суд також враховує, що особи, наведені у заявці ТОВ ВТБП «Будкон» для видачі пропусків, не є працівниками ТОВ «БА «Столиця» згідно наявної у справі податкової інформації /т. 2 а.с. 18 -19/.

Також згідно пояснень представників позивача будівельні роботи виконувалися працівниками ТОВ «БА «Столиця» із матеріалів позивача, однак документів, які б свідчили про передачу матеріалів ТОВ «БА Столиця» для виконання робіт не надано. Долучені позивачем до справи копії накладних на внутрішнє переміщення асфальтобетону свідчать про отримання матеріалів тільки ПАТ «КВБЗ» /т. 1 а.с. 226 -230/, накладні на переміщення матеріалів до ПрАТ «Крюківбудтехмонтаж» взагалі відсутні.

Суд звертає увагу на те, що акт приймання виконаних підрядних робіт № 69 від 30.07.2014, підписаний позивачем та ПрАТ «Крюківбудтехмонтаж» /т.1 а.с. 81 84/ та акт № 14-02-1-1-1 від 29.07.2014 приймання виконаних будівельних робіт, підписаний позивачем з ПАТ «КВБЗ» /т. 1 а.с. 105 -111/ не містять будь-яких відомостей про залучення до виконання робіт субпідрядної організації.

Суд також зауважує, що згідно штатно-посадової розстановки на 01.07.2014 /т. 1 а.с. 158 159/ ТОВ ВТБП «Будкон» мав власних працівників робітничих спеціальностей, необхідність залучення додаткових працівників позивачем в ході розгляду справи не обґрунтовано і доказами не підтверджено.

Суд враховує, що кожна господарська операція має бути обумовлена розумними економічними причинами (діловою метою).

Наведене випливає із норм ПК України. Зокрема, згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Розглядувана позиція випливає зі змісту підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Так, при вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання). Однак податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). При цьому діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту, а податкова вигода не є самостійною діловою метою.

Суд бере до уваги, що згідно акту ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 20.08.2014 № 2528/26-55-22-08/39178652 про неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний альянс «Столиця» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.06.2014 по 31.07.2014 /т.1 а.с. 33 35/ ТОВ «БА «Столиця» за зареєстрованим місцезнаходженням не перебуває, в ході аналізу податкової звітності, поданої ТОВ «БА «Столиця» до податкового органу, встановлено відсутність будь-якої інформації про наявні складські приміщення, наявність автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства. Виходячи з наведеного, зроблено висновок, що ТОВ «БА «Столиця» здійснював діяльність, спрямовану на здійснення операцій, повязаних з наданням податкової вигоди третім особам.

Таким чином, беручи до уваги те, що документи, якими оформлено господарські операції позивача із ТОВ «БА «Столиця» , не несуть доказовості відносно змісту здійснених операцій, не підтверджують фактичне отримання товару та підрядних робіт позивачем від ТОВ «БА «Столиця», враховуючи зміст податкової інформації відносно ТОВ «БА «Столиця», суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи не знайшла підтвердження реальність вказаних господарських операцій, а відтак позивач не мав права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, навіть за наявності формально складених документів та сплати грошових коштів.

Отже, податковий кредит з ПДВ може бути сформований платником податків лише за реально проведеною господарською операцією, тобто за господарською операцією, яка спричинила зміни у структурі та стані активів і зобов'язань суб'єкта господарювання, і була повязана із господарською діяльністю платника податків.

З огляду на викладене, господарська операція позивача із ТОВ «БА «Столиця» не може бути обєктом оподаткування ПДВ.

Враховуючи встановлені обставини, суд погоджується із висновком відповідача про неправомірність включення позивачем сум ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ «БА «Столиця» до складу податкового кредиту та відповідно заниження податку на додану вартість на суму 26 516 грн. за липень 2014 року.

Відповідно до підпункту 54.3.2. пункту 54.3. статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Беручи до уваги те, що дані перевірки позивача свідчили про заниження податкового зобовязання з ПДВ на 26 516 грн., податковим органом правомірно визначено позивачу у податковому повідомленні-рішенні № /2563 від 20 листопада 2014 року суму грошового зобовязання з ПДВ за основним платежем у розмірі 26 516 грн.

Згідно із пунктом 123.1. статті 123 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

З огляду на те, що відповідачем повторно протягом 1095 днів (після прийняття податкового повідомлення-рішення № /2001 від 17.10.2014 /т. 1 а.с. 40/) визначено позивачу податкове зобовязання з ПДВ, суд приходить до висновку про правомірність застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання 13 258 грн ( 26 516 грн х 50 %).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинні довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього ж Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем в ході розгляду справи доведено правомірність прийнятого рішення, натомість позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, покладених в основу позову, та відповідно не спростовано висновки перевірки відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення № /2563 від 20 листопада 2014 року прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що встановлені законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Отже, позовні вимоги ТОВ ВТБП «Будкон задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Беручи до уваги те, що позивачем заявлено майнову вимогу - про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 10 відсотків від його розміру (182,70 грн.), то з позивача підлягають стягненню до Державного бюджету України судові витрати в розмірі 1 644,30 грн. (1827 - 182,70).

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю виробниче торгово- будівельне підприємство "Будкон" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробниче торгово- будівельне підприємство "Будкон" (ідентифікаційний код 37528591) до Державного бюджету України на р/р 4002, отримувач коштів УДКСУ у м. Полтаві, , банк отримувача ГУДКСУ у Полтавській області, код класифікації доходів бюджету 22030001, судовий збір в розмірі 1 644 грн 30 коп. (одна тисяча шістсот сорок чотири гривні тридцять копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 червня 2015 року.

Суддя М.В. Довгопол