Справа № 826/10995/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2015 року № 826/10995/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаДержавної фіскальної служби України, Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання незаконними та протиправними дій, скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України, третя особа: Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просить:

1. Визнати протиправними (незаконними) дії відповідача 1 Державної фіскальної служби України в частині прийняття та оформлення наказу Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

2. Визнати протиправними (незаконними) дії відповідача 1 Державної фіскальної служби України в частині прийняття та оформлення наказу Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» та на підставі доповідної записки № 657/99-99-04-01-02-18 від 17.03.2015 р.

3. Визнати протиправними (незаконними) дії відповідача 1 Державної фіскальної служби України в частині прийняття та оформлення наказу Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» в період перебування на лікарняному (хвороби).

4. Визнати дії посадових (службових) осіб відповідача 1 Державної фіскальної служби України та посадових осіб відповідача 2, Департаменту персоналу державної фіскальної служби України в частині, що стосуються оформлення доповідної записки № 657/99-99-04-01-02-18 від 17.03.2015 року - незаконними, та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про очищення влади» та порушують її права, свободи та інтереси.

5. Скасувати наказ відповідача 1 Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

6. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з 17.03.2015 р., допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині.

7. Зобов'язати відповідачів проінформувати Міністерство юстиції України та відкликати відомості та подану інформацію про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Позовні вимоги мотивовані тим, що прийняття та оформлення наказу Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» є неправомірним.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивач, в період, визначений ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», а саме: 14.01.2014 р. написала заяву про звільнення та була звільнена 21.01.2014 р. з посади першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області, а 22.01.2014 р. була призначена на посаду начальника Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів в Київській області (в порядку переведення) - на посаду, яка не визначена частиною 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади». За таких обставин до позивача не можуть бути застосовані дії та заборони, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що при здійсненні Департаментом персоналу заходів, спрямованих на виконання вимог наказу ДФС від 24.02.2015 р. № 117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових та службових осіб Міндоходів», встановлено факт належності позивача до переліку осіб щодо яких застосовується заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 Закону, на основі критеріїв, визначених п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону, а саме: у період з 04.06.2013 р. по 22.01.2014 р. позивач обіймала посаду першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області.

З огляду на наведене, з метою забезпечення виконання вимог Закону України «Про очищення влади», наказом Державної фіскальної служби України від 17.03.2015 р. № 878-о ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Проти позовних вимог заперечує.

Представник третьої особи в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач власноручно підписала заяву про згоду на перевірку, а тому ДФС України та ГУ ДФС у м. Києві діяли у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Державної фіскальної служби України від 17.03.2015 р. № 878-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві на підставі п. 7 2 частини першої статті 36 КЗпП України, частини 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Позивач, вважаючи звільнення протиправним, звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом за захистом свої порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з частини другої названої статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з частиною третьої вказаної статті 2 КАС України, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працює в органах, які здійснюють та виконують державну політику у сфері контролю за справлянням податків та зборів з 1992 року.

З 04.06.2013 р. позивач була призначена та до 21.01.2014 р. виконувала обов'язки першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області.

З 21.01.2014 р. по 23.10.2014 р. позивач призначена та виконувала обов'язки начальника Бориспільської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Київській області.

З 23 жовтня 2014 року - призначена та виконувала обов'язки заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року N 1682-VII (надалі - Закон N 1682-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону N 1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2014 р. ОСОБА_1 подала заяву про те, що вона не належить до кола осіб (суб'єктів) до яких застосовуються відповідні заборони, а також надання згоди на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо них відповідно до Закону України «Про очищення влади».

Наказом Державної фіскальної служби України від 17.03.2015 р. № 878-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві на підставі п. 7 2 частини першої статті 36 КЗпП України, частини 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади» та доповідної записки від 17.03.2015 р. № 657/99-99-04-01-02-18.

Як зазначає відповідач 1, копія наказу була відправлена позивачу супровідним листом від 18.03.2015 р. № 2493/І/99-99-04-01-02-14. Однак, позивач вказує на те, що не отримувала вказаного наказу.

Матеріали справи доказів направлення позивачу оскаржуваного наказу не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону N 1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону, заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про те, що застосування до суб'єкта ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII можливе за умови одночасної наявності: факту перебування на посаді (посадах) керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику у період із 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року; не звільнення у період із 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року з посади керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику за власним бажанням.

Таким чином, заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 Закону N 1682-VII, не поширюється на осіб, які у період із 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року хоча і обіймали посаду, визначену п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону, але були звільнені у цей же період з відповідної посади за власним бажанням.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач була звільнена з посади, передбаченої ч. 2 ст. 3 Закону, за власним бажанням у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, а саме: з 21.01.2014 р.

З аналізу ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII в частині незастосування заборони до особи вбачається, що вказана норма не вимагає звільнення такої особи з органу (служби). Натомість передбачено звільнення з відповідної посади.

Водночас, звільнення з посади при умові залишення на роботі в органах, що реалізує податкову політику не містять заборон щодо переведення на іншу посаду у структурі податкового органу того ж самого або іншого регіону.

Крім того, переведення на іншу посаду в структурі того ж самого органу не є критерієм щодо застосування заборон, передбачених Законом N 1682-VII.

За переконанням суду, в ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII йдеться виключно про звільнення особи з посади, передбаченої пп. 1-13 ч. 2 ст. 3 вказаного Закону, а не з органу чи публічної служби взагалі.

У нормах чинного законодавства, якими регулюються відносини з питань проходження публічної служби та трудові правовідносини, містяться поняття "звільнення з посади", "звільнення з роботи", "звільнення зі служби", "звільнення з органу".

Нормами КЗпП України, якими також регулюються питання проходження публічної служби, зокрема, ч. 1 ст. 38 передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 42, ч. 1 ст. 148 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Згідно з ч. 15 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N 3723-XII (надалі - Закон N 3723-XII), державний службовець, звільнений з державної служби у зв'язку з засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, або притягненням до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, пов'язане з корупцією, позбавляється права на одержання пенсії, передбаченої цією статтею. В таких випадках пенсія державному службовцю призначається на загальних підставах.

З аналізу викладених норм вбачається, що поняття "звільнення з роботи", "звільнення зі служби" та "звільнення з органу" не є тотожними з поняттям "звільнення з посади" і характеризують різні правові явища. Зокрема, поняття "звільнення з роботи", "звільнення зі служби" та "звільнення з органу" характеризують і вказують на припинення трудових правовідносин (припинення публічної служби), поняття "звільнення з посади", у свою чергу, вказує на припинення виконання особою, що її обіймала, службових повноважень, закріплених за відповідною посадою.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпП України має наслідком припинення службово-трудових правовідносин, а "звільнення з посади" в органах прокуратури може означати тільки припинення виконання особою обов'язків за певною посадою при збереженні відносин публічної служби.

Вживання в ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII більш вузької правової категорії "звільнення з відповідної посади", а не "звільнення зі служби" чи "звільнення з органів" дає підстави стверджувати, що законодавець мав на увазі саме звільнення з посад (визначених у пп. 1-13 ч. 2 ст. 3 цього Закону), а не з органу чи публічної служби взагалі, що відповідає основним засадам Закону в частині недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, перелічених у ст. 1 Закону.

Таким чином, "звільнення з відповідної посади (посад) за власним бажанням", передбачене ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII, можна тлумачити як таке, що включає звільнення особи з посади за її бажанням на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону N 3723-XII, посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Звільнення особи з відповідної посади, у свою чергу, означає припинення виконання такою особою службових повноважень, закріплених за цією посадою. Процедура звільнення з посади не обов'язково тягне за собою припинення трудових правовідносин (проходження публічної служби).

Суд зазначає, що ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII не встановлено вимогу звільнення особи зі служби (органу, роботи), при тому що проектом цього ж закону в редакції №4359а від 24.07.2014 встановлювалась вимога звільнення за власним бажанням з органів державної влади (державних органів), Проте, після доопрацювання проекту Закону, законодавець змінив структуру вищенаведеного проекту Закону, а також виклав цю норму в ч. 2 ст. 3 Закону такою, який прийнятий та діє на теперішній час.

Критерієм, встановленим Законом, за наявності якого особа виключається із кола осіб, до яких застосовується передбачена ч. 3 ст. 1 Закону N 1682-VII заборона, є звільнення особи за власним бажанням з посади у період із 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року. При цьому, звільнення особи з такої посади за власним бажанням у вказаний період із продовженням перебування її на публічній службі, зокрема, звільнення з однієї посади в органі, що реалізує державну податкову політику та призначення на іншу посаду в іншому органі податкової служби, при тому, що ця нова посада не підпадає під перелік посад, передбачених ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII, не тягне за собою включення цієї особи до кола осіб, до яких застосовується заборона, встановлена ч. 3 ст. 1 Закону N 1682-VII.

До того ж, положеннями ч. 11 ст. 5 Закону N 1682-VII передбачено складання висновку за результатами перевірки, а не зазначеної вище довідки.

Враховуючи, що відповідачем 1 не було дотримано вимог закону та не складено висновку за результатами перевірки позивача, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 є протиправними.

Відносини, що виникають у трудовій сфері регулюється Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України). Проходження служби державними службовцями встановлюється Законом № 3723 - XII.

Вказаними нормативними актами чітко встановлено порядок прийняття на роботу (проходження державної служби), вимоги до осіб, які прагнуть працювати, підстави для їх звільнення тощо.

Підстави ж для звільнення працівника з ініціативи власника чітко визначені ст. 40, 41 КЗпП України.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності (п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Таким чином, положеннями чинного законодавства чітко визначено, що звільнення працівника під час тимчасової втрати непрацездатності з ініціативи власника не допускається.

Враховуючи, що норми Закону України «Про очищення влади» не регулюють питання можливості звільнення працівника під час його тимчасової непрацездатності, на переконання суду в даному випадку необхідно керуватися нормами положень Кодексу законів про працю України, якими врегульовано дане питання.

Враховуючи, що позивач станом на день її звільнення - 17.03.2015 р. перебувала на лікарняному, що підтверджується наявними в матеріалах справи лікарняними листками (серія АВО № 961667 з 17.03.2015 р. по 10.04.2015 р., серія АГЧ № 551039 з 14.04.2015 р. по 27.04.2015 р., серія АГЧ № 755620 з 28.04.2015 р. по 01.05.2015 р.), заяви про звільнення за власним бажанням з займаної посади не писала, суд приходить до висновку, що дії Державної фіскальної служби України щодо звільнення ОСОБА_1 в період перебування на лікарняному (хвороби) є протиправними.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року N 1906-IV (надалі - Закон N 1906-IV) чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу N 1 та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Так, зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні люстраційних заходів. У цьому документі з-поміж іншого вказано, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згаданою Резолюцією №1096 підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі «Турек проти Словаччини», від 24.04.2007 року у справі «Матиєк проти Польщі», від 17.07.2007 року у справі «Бобек проти Польщі», від 15.01.2008 року у справі «Любох проти Польщі»).

У рішенні «Любох проти Польші» ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень.

Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Необхідність доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації, на чому наголошує Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у висновку від 14-15 грудня 2012 року №CDL-AD (2012)028 щодо "Закону про люстрацію" колишньої югославської республіки Македонія.

Таким чином, установлення п. 4. ч. 2 ст. 3 Закону № 1682 критеріїв стосовно керівників, заступників керівників територіальних (регіональних) органів, центрального органу виконавчої влади, що забезпечував формування та реалізацію податкової та/або митної політики, для заборони протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв'язку із цим підстави для звільнення цих осіб із займаних ними посад в органах державної влади суперечить принципу індивідуального підходу при виникненні юридичної відповідальності, передбаченого частиною другою статті 61 Конституції України.

Вказане також суперечить і ст. 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року за № 3477 - IV (далі - Закон №3477), яка є в Україні окремим джерелом права.

Частиною 2 статті 1 Закону N 1682-VII визначено, що очищення влади - люстрація здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Аналіз положень вказаної статті дає суду підстави дійти висновку, що для застосування до особи процедури "люстрації" необхідно, щоб остання своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла у їх здійсненні) спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

Натомість доказів вчинення певних дій, прийняття рішення чи допущення бездіяльності позивачем, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, відповідачами суду не надано.

Зважаючи на викладене вище суд приходить до висновку, що наказ Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» є протиправним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню Державною фіскальною службою України на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з 17.03.2015 р.

Разом з тим, суд вважає, що скасування оскаржуваного наказу та поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві буде належним та достатнім засобом захисту її прав, а тому вважає, що в задоволенні похідних вимог, а саме: визнання протиправними дії Державної фіскальної служби України в частині прийняття та оформлення наказу Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», визнання протиправними дії Державної фіскальної служби України в частині прийняття та оформлення наказу Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» та на підставі доповідної записки № 657/99-99-04-01-02-18 від 17.03.2015 р., визнання протиправними (незаконними) дії Державної фіскальної служби України в частині прийняття та оформлення наказу Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» в період перебування на лікарняному (хвороби), визнання дій посадових (службових) осіб Державної фіскальної служби України та посадових осіб Департаменту персоналу державної фіскальної служби України в частині, що стосуються оформлення доповідної записки № 657/99-99-04-01-02-18 від 17.03.2015 року - незаконними, та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про очищення влади» та порушують її права, свободи та інтереси, слід відмовити.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання дій посадових (службових) осіб Департаменту персоналу державної фіскальної служби України в частині, що стосуються оформлення доповідної записки № 657/99-99-04-01-02-18 від 17.03.2015 року - незаконними, суд виходить із того, що відповідач 2 є структурним підрозділом Державної фіскальної служби України, а тому позбавлений права прийняття самостійних рішень.

З цих же підстав, на думку суду, слід відмовити у задоволенні позовної вимоги в частині зобов'язати Департамент персоналу державної фіскальної служби України проінформувати Міністерство юстиції України та відкликати відомості та подану інформацію про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до пп. 4, 5, 6, 8, 9 розділу І, п. 5 розділу ІІ Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2014 року № 1704/5, Держатель Реєстру - Міністерство юстиції України (далі - Держатель).

Держатель розробляє нормативно-правову базу для функціонування Реєстру, затверджує методичні рекомендації щодо його ведення, здійснює безпосередній контроль за її створенням та за дотриманням вимог цього Положення.

Адміністратор Реєстру - державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (далі - Адміністратор).

Реєстраторами Реєстру (далі - Реєстратор) є: Держатель через Департамент кадрової роботи та державної служби, який вносить або вилучає відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону N 1682-VII; головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Держатель вносить або вилучає в установленому порядку відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону N 1682-VII, Реєстратори надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених ч. 2 ст. 7 Закону N 1682-VII, забезпечують оприлюднення інформації на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону N 1682-VII, є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених ст. 1 Закону N 1682-VII, відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про необхідність, з метою повного захисту прав позивача, зобов'язати Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України та відкликати відомості та подану інформацію про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч. ч. 1, 2, 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Враховуючи наведене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 878-о від 17.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з 18.03.2015 р., допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині.

4. Зобов'язати Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та відкликати відомості та подану інформацію про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді: І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко