Справа № 1626/2а-243/11
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2012-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2012 р.Справа № 1626/2а-243/11
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області на постанову Решетилівського районного суду Полтавської області від 25.02.2011р. по справі № 1626/2а-243/11

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області

про стягнення заборгованості по одноразовій компенсації та виплат щорічної грошової допомоги на оздоровлення,

ВСТАНОВИЛА:

25.01.2011 року позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області (далі по тексту УПСЗН Решетилівської РДА, в якому просила суд:

1. Визнати бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації у Полтавській області в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, який став інвалідом 3 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи та щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2009, 2010 роки, як інваліду групи відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" протиправною.

2. Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації у Полтавській області на користь ОСОБА_1 одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, яка стала інвалідом 3 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 5360 грн. 40 коп. на момент виплати та щорічної допомоги на оздоровлення за 2009, 2010 роки, як інваліду 3 групи у розмірі 5776 грн. на момент виплати відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням проведених виплат.

3. Звільнити позивача від сплати державного мита на підставі підпункту 1 пункту 18 статті Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" від 21 січня 1993 року №7-93.

Судом першої інстанції справу розглянуто в порядку скороченого провадження.

Постановою Решетилівського районного суду Полтавської області від 25.02.2011р. по справі № 2-а-243/11 позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації про стягнення заборгованості по одноразовій компенсації та виплат та щорічної грошової допомоги на оздоровлення задоволено.

Визнано бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації у Полтавській області в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової компенсації та щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2009, 2010 року, як інваліду 3 групи відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправною.

Зобов»язано Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації у Полтавській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової компенсації, як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 5360 (п»ять тисяч триста шістдесят) грн. 40 коп. на момент виплати та щорічної допомоги на оздоровлення за 2009, 2010 року, як інваліду З групи у розмірі 5776 (п»ять тисяч сімсот сімдесят шість) грн. на момент виплати відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням виплачених сум.

В іншій частині в позові відмовлено.

Судові витрати у справі покладено на рахунок держави.

Постанову звернено до негайного виконання.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити; залучити в якості відповідачів: міністерство праці та соціальної політики України, Міністерство фінансів України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що оскаржувану постанову винесено з порушенням норм матеріального права, оскільки виплати в розмірах від мінімальної заробітної плати, передбачені ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи при прийнятті Законів України про Державний бюджет на відповідний рік, обмежуються визначеною у законі про Державний бюджет грошовою сумою. Одноразова компенсація позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, була призначена відповідно до ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та постанови Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 189,60 грн. Вважає, що неправомірність в діях УПСЗН Решетилівської РДА щодо нарахування та виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення відсутня, оскільки відповідач при здійсненні обчислення вказаної допомоги діяв на підставі Законів України Про Державний бюджет України» на відповідний рік, постанов Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 р. № 562 Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, від 26.07.1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто в межах своїх повноважень, передбачених чинним законодавством, та в межах бюджетних асигнувань.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на виплату одноразової компенсації як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі тридцяти мінімальних заробітних плат, а також щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, відповідно до ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в редакції від 09.07.2007 року, а відповідач неправомірно відмовив у перерахунку вказаної компенсації та допомоги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність захисту прав позивача на одноразової отримання компенсації при встановленні 2 групи інвалідності, та щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 та 29010 роки, а також зобов'язав відповідача здійснити відповідний перерахунок, донарахування та провести відповідні виплати компенсації та допомоги відповідно до ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Колегія суддів частково погоджується з даними висновками суду першої інстанції, однак вважає постанову Решетилівського районного суду Полтавської області від 25.02.2011р. по справі № 1626/2а-243/11 такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, виходячи з наступного.

Згідно вимог частин 1 і 2 статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась вся до суду з адміністративним позовом 25.01.2011 року із вимогами до субєкта владних повноважень (УПСЗН Решетилівської РДА) щодо захисту її порушених прав на отримання одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до ст.48 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що мали місце у 2009-2010 роках.

З аналізу положень преамбули Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи колегією суддів встановлено, що виплати, передбачені зазначеним Законом, є заходами соціального захисту населення, що постраждало внаслідок аварії на ЧАЕС, та за своєю правовою природою є відповідною соціальною допомогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла до 30.07.2010р.) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

З набуттям чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VІ зазначений строк звернення з позовом до адміністративного суду було скорочено до шести місяців. Тобто, перебіг шестимісячного строку у спірних правовідносинах розпочався з 30.07.2010 року.

Оскільки до 30.07.2010 року для звернення до суду з адміністративним позовом було встановлено річний строк, позивач не міг бути обізнаний про його скорочення до шести місяців і міг обґрунтовано очікувати на захист свого права в судовому порядку відповідно до ч.2 ст.99 КАС України (в редакції, яка діяла до 30.07.2010р.).

Виходячи з принципу юридичної визначеності та на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2006 року по справі Мельник проти України (заява №23436/03), колегія суддів вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин положення ч.2 ст.99 КАС України, в редакції, яка діяла до 30.07.2010 року.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом (25.01.2011 року), річний строк на звернення до суду з позовом (25.01.2010 року) та період, за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача на отримання одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення підлягають захисту з 25.01.2010 року.

Слід відмітити, що як вбачається з матеріалів справи, порушення прав позивача в частині виплати щорічної допомоги на оздоровлення відбувалося періодично кожного року при отриманні ним суми вказаної допомоги, починаючи з 2009 року, а тому кожного разу при отриманні щорічної допомоги на оздоровлення позивач був обізнаний про порушення його прав та мав змогу звернутись до суду за їх захистом.

При цьому колегія суддів зазначає, що зазначені виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення здійснюються щороку та мають разовий характер. Таким чином, право особи на їх отримання та обов'язок органів соціального захисту населення здійснити такі виплати припиняються з моменту виплати певних сум, а тому після отримання щорічної допомоги на оздоровлення в неналежному розмірі позивач мав змогу звернутись до суду за захистом своїх прав.

Як зазначає позивач та не заперечується позивачем по справі, одноразову компенсацію у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, ОСОБА_1 було виплачено у серпні 2003 року.

При цьому колегія суддів зазначає, що зазначена виплата одноразова компенсація у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС - має разовий характер. Таким чином, право особи на її отримання та обов'язок органів соціального захисту населення здійснити таку виплату припиняються з моменту виплати певної суми, а тому після отримання компенсації в неналежному розмірі позивач мав змогу звернутись до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Однак позивачем ані до суду ані першої, ані апеляційної інстанцій не було надано доказів поважності пропуску строку для звернення до адміністративного суду з позовом щодо зобов`язання здійснити перерахунок та виплату одноразової компенсації у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на пропущення позивачем строку звернення до суду та безпідставно, незважаючи на відсутність клопотання про поновлення строку звернення до суду та належних доказів поважності пропуску позивачем цього строку, задовольнив позовні вимоги про визнання дій неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності, а також щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для поновлення позивачеві строку звернення до суду за захистом своїх прав на отримання одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності, а також щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотримання норм процесуального права.

Таким чином, внаслідок неправильного застосування норм ст.ст.99, 100 КАС України, неврахування вищезазначеного Рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2006 року постанова суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дій, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС інваліду 3 групи та щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік не може бути визнана законною, а тому підлягає скасуванню, а позов в зазначеній частині , згідно приписів ст. 100 КАС України - залишенню без розгляду.

Відносно позовних вимог про здійснення перерахунку та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом третьої групи та віднесена до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією посвідчення серії А № 053467 від 20/03/1997 року, та має право на отримання щорічної допомоги на здоровлення відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України Про статус і соціальний громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (в редакції від 09.07.2007р. згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008).

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя та здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені та закріплені в Законі України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно ст. 48 Закону України „Про соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи щорічна допомога на оздоровлення інвалідам ІІІ групи виплачується в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення даного спору, крім того це право гарантується Конституцією України (ч.2 ст.46 Конституції України).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, у 2010 році допомога на оздоровлення виплачена позивачеві в квітні 2010 року в розмірі 90 грн.

При нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення відповідач в порушення вимог законодавства керувався постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначенні позивачу розміру грошової допомоги на оздоровлення застосуванню підлягають ч. 4 ст.48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (в редакції від 09.07.2007р. згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008), а не наведена вище постанова Кабінету Міністрів України, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Крім того, колегія суддів зауважує, що норми підзаконних нормативних актів не можуть суперечити нормам законів, а тим більше змінювати їх при вирішенні питання щодо розміру щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, відповідачами неправомірно у 2010 році нараховано грошову допомогу на оздоровлення позивачу в розмірі меншому, ніж це передбачено ч. 4 ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При цьому колегія суддів зазначає, що з 25.01.2010 року підстави для невиплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення у відповідності до ч. 4 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції від 09.07.2007р. згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008) були відсутні, зміни у зазначені статті не вносились, а тому колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованої відмови відповідачів у здійсненні перерахунку пенсії за зазначений період.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на одержання щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2010 рік у розмірі, передбаченому ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тобто, у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, а тому позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню.

Колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляційних скарг Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради та Харківського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо необхідності застосування до спірних правовідносин ст.70 Закону України Про Державний бюджет України на 2010 рік, що надає право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених бюджетними програмами, оскільки у 2010 році останній таким правом не скористався.

Так, постанова Кабінету Міністрів України № 562 Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорбильської катастрофиприйнята 12 липня 2005 року, а тому застосування її положень до правовідносин щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення, що виникли у 2010 році, є безпідставним.

Колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності відповідних надходжень до бюджету УПСЗН Решетилівської РДА для виплати особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, та зазначає, що це не може бути підставою для порушення прав громадян на соціальний захист, в тому числі й на отримання додаткової пенсії та щорічної допомоги на оздоровлення, нарахування та виплата яких прямо передбачені законом. Реалізація особою права, що в'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань не повинно прийматися до уваги. Так, справі "Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Отже, колегія суддів підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі в частині задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дій, зобовязання здійснити перерахунок та виплату щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2010 рік суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 99, 100, 160, 167, 183-2, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст.205, ст..ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації задовольнити частково.

Постанову Решетилівського районного суду Полтавської області від 25.02.2011р. по справі № 1626/2а-243/11 скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації про визнання неправомірними дій, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС інваліду 3 групи та щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Решетилівської районної державної адміністрації про визнання неправомірними дій, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС інваліду 3 групи та щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік - залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Решетилівського районного суду Полтавської області від 25.02.2011р. по справі № 1626/2а-243/11 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає в силу приписів ч.10 ст.183-2 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4