Справа № 806/1381/14
Суддя: Зайцев М.П.
Дата ухвалення: 2015-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року м. Київ К/800/63597/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Зайцева М.П.,

суддів: Веденяпіна О.А., Загороднього А.Ф.,

за участю секретаря судового засідання - Бруя О.Д.,

представника відповідача - Плужнік К.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду касаційну скаргу Андрушівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року у справі № 806/1381/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ружинський комбікормовий завод" до Андрушівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання частково протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ружинський комбікормовий завод" (далі - ТОВ "Ружинський комбікормовий завод") звернулось в суд з позовом до Андрушівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області (далі - ОДПІ) в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12 грудня 2013 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток в сумі 78 874,00 грн. основного платежу та 19 719,00 грн. нарахованих штрафних санкцій та № в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток в сумі 334 568,00 грн. основного платежу та 64 252,00 грн. нарахованих штрафних санкцій.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року, позов задоволено.

В касаційній скарзі ОДПІ посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, присутніх у судовому засіданні, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ТОВ "Ружинський комбікормовий завод" з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт від 05 грудня 2013 року № 000022/06-01-22/32265078 (далі - Акт).

Зазначеною перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 1.22.2 пункту 1.22 статті 1, підпунктів 4.1.1, 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, підпункту 8.3.2 пункту 8.3 статті 8 Закону України " Про оподаткування прибутку підприємств" від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (далі - Закон №334/94), підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.2 статті 44, пункту 135.2, підпункту 135.4.1 пункту 135.4, підпунктів 135.5.4, 135.5.5, 135.5.15 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.11 статті 137, пунктів 138.2, 138.4, 138.6, підпункту 138.8.5 пункту 138.8, підпункту 138.10.5 пункту 138.10, пункту 138.12 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 146.3, 146.13 статті 146 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України) в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток у сумі 510 610,00 грн.; статті 2, пункту 2 статті 3, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV), пункту 1.2 статті 1, пункту 2.1 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, пункту 44.1 статті 44, пункту 50.1 статті 50, підпункту "б" пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.3, 198.5 статті 198 ПК України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 526 454,00 грн. та завищено податок на додану вартість на загальну суму 42 463,00 грн.

На підставі вищенаведеного Акта відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 12 грудня 2013 року: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 614 320,00 грн., у тому числі за основним платежем - 510 610,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 103 702,00 грн.; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 629 720,00 грн., у тому числі за основним платежем - 484 018,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 145 694,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено факт придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг у контрагентів за спірними господарськими операціями, належним чином оформленими податковими накладними та первинними бухгалтерськими документами, результати послуг використані в господарській діяльності підприємства в оподатковуваних господарських операціях, а відтак позивачем не порушено вимоги податкового законодавства при формуванні податкових доходів, витрат та податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

За змістом пункту 138.4 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

До складу валових витрат платника податку належать витрати, які підтверджені первинними документами; пов'язані з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

Згідно з пунктом 185.1 статті 185 ПК України, об'єктом оподаткування є операції платників податку в тому числі з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

За приписами пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості (у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку).

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом пункту 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 статті 200 ПК України, встановлені вимоги до податкової накладної, передбачено, що у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.10. статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-ХІV (далі - Закон) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, відповідно до статті 9 зазначеного Закону, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем та ТОВ "РОККО" укладено договір поставки від 10 січня 2012 року, за умовами якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцеві ємкості об'ємом 0,8 метрів кубічних у кількості 6 штук.

Реальність зазначеної спірної господарської операції встановлено постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2013 року, залишеною без змін в частині правомірності віднесення позивачем до податкового кредиту по податку на додану вартість 4 500,00 грн. постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2014 року.

Так, у зазначеному рішенні, яке набрало законної сили, суди дійшли висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 11 липня 2013 року № з огляду на те, що виконання умов договору поставки ємкостей об'ємом 0,8 метрів кубічних в кількості 6 штук за ціною 27 000,00 грн. (ПДВ 4 500,00 грн.) підтверджено податковою накладною, видатковою накладною, актом прийому-передачі продукції за договором поставки, товарно-транспортною накладною на перевезення ємкостей, а також інвентарною карткою обліку основних засобів, яка свідчить про те, що придбаний товар перебуває на балансі ТОВ "Ружинський комбікормовий завод".

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, 20 серпня 2011 року позивачем укладено договір з ТОВ "Софтпор" про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню кукурудзи.

Факт реального виконання зазначених господарських операцій підтверджується звітами про рух хлібопродуктів і тари на елеваторах і складах позивача, наказами про відвантаження хлібопродуктів, реєстрами накладних на прийняте насіннєве зерно, товарно-транспортними накладними на яких міститься печатка контрагента.

При цьому судами установлено, що вказана кукурудза не була власністю позивача, а знаходилася у нього на зберіганні, а тому вона не обліковувалася в оборотно-сальдовій відомості по 201 рахунку "зерно", що ведеться в ТОВ "Ружинський комбікормовий завод".

Водночас, між позивачем та ТОВ "Хозстройсервіс" укладено договір на виконання робіт щодо обслуговування обладнання від 15 грудня 2011 року, за умовами якого підрядник зобов'язується провести технічне обслуговування обладнання сушки газової ДСП 32 в строк 10 днів, а замовник зобов'язується надати підряднику фронт робіт та прийняти закінчені ремонтні роботи в строк і порядку, визначених цим договором та оплатити їх.

Судами встановлено, що згідно пункту 1 зазначеного договору підрядник зобов'язується провести технічне обслуговування сушки газової ДСП-32 і загальна вартість робіт складає 200 000,00 грн. У відповідності до пункту 8 цього договору визначено, що ціна робіт за цим договором включає в себе компенсацію витрат підрядника та належну йому винагороду, що відповідає положенням частини третьої статті 843 Цивільного Кодексу України. Таким чином, види і ціна робіт була визначена сторонами у договорі і це не суперечить вимогам закону. При цьому, позивачем надано необхідні первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про реальність вищенаведених господарських операцій.

01 січня 2011 року позивачем укладено договір оренди з ПП ОСОБА_2, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в платне користування приміщення площею 8 кв.м., що розташоване за адресою: смт. Ружин, вул. Бірюкова, 9/1. Відповідно до пункту 1.2 цього договору, приміщення, що передається в оренду, використовується для офісних цілей орендарем.

Факт реального використання зазначеного вище приміщення для офісних цілей підтверджується рахунками, які виставляв орендодавець та виписками з банківського рахунку про перерахування коштів на рахунок ПП ОСОБА_2

Також, між ТОВ "Ружинський комбікормовий завод" та СТОВ "Співдружність" укладено договір купівлі - продажу сільгосппродукції від 06 квітня 2011 року №2, за умовами якого Товариство зобов'язалося реалізувати кукурудзу в кількості 545 тонн по ціні 1 850,00 грн. за 1 тонну на загальну суму 1 008 250,00 грн. без податку на додану вартість.

Реальність зазначеної господарської операції підтверджується необхідними, належним чином оформленими, первинними документами, зокрема, податковою та видатковою накладною. Оплату за товар здійснювалась у безготівковій формі.

За даними бухгалтерського обліку реалізована 07 квітня 2011 року СТОВ "Співдружність" кукурудза була придбана до 01 січня 2011 року. А до 01 січня 2011 року операції з реалізації зернових не звільнялися від оподаткування, з огляду на що кукурудза була придбана з податком на додану вартість та платник скористався правом на податковий кредит за цими товарами.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що положення пункту 198.5 статті 198 ПК України (в редакції діючій станом на 07 квітня 2011 року) не стосувалися операцій, які звільнялися від оподаткування на підставі пункту 15 підрозділу 2 розділу XX ПК України, а відтак посилання податкового органу щодо виникнення у позивача податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку із продажем кукурудзи, придбання якої раніше відображено у складі податкового кредиту є помилковим, оскільки вищезазначена операція є такою, що була звільнена від оподаткування відповідно до положень ПК України.

Крім того, не знайшли свого підтвердження і посилання податкового органу на безтоварність господарських операцій позивача та НВП "Дніпромашбуд".

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що позивач уклав з НВП "Дніпромашбуд" договір на виконання робіт від 13 січня 2012 року, а також договір на виконання робіт щодо обслуговування обладнання від 23 січня 2012 року. Реальність зазначених спірних господарських операцій підтверджується належним чином оформленою документацією первинного бухгалтерського обліку та відповідає економічному змісту, відображеному в укладених договорах.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що первинні документи по спірним господарським операціям з зазначеним контрагентом містять всю необхідну для цілей оподаткування інформацію щодо змісту спірних операцій та мають усі необхідні реквізити первинних документів, що дозволяють встановити факт реальності здійснення господарських операцій.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт,послуг), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а також підтверджені належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, про те, що спірні податкові повідомлення-рішення, в частині їх оскарження, є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Андрушівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року у справі № 806/1381/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: