Справа № 2а-6170/10/1370
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2011-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2011 р. № 2а-6170/10/1370

11 год. 05 хв.

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий суддя Коморний О.І.,

секретар Гнилиця Р.І.

у присутності:

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2Д

представник відповідача ОСОБА_3

представник третьої особи 1 ОСОБА_4

представник третьої особи 2 не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Пустомитівська районна рада
про про спонукання до вчинення дій ,

Обставини справи.

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобовязання Пустомитівської районної державної адміністрації надати у приватну власність та виділити в натурі із земель запасу (резервного фонду земель) земельну ділянку в розмірі належної йому частки (паю) на території Солонківської сільської ради (в землях колишнього колгоспу «Солонківський») і видати на неї державний акт.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював викладачем Ладижинського радгосп-технікуму, звідки звільнився у звязку з переселенням із зони посиленого радіоекологічного контролю до с. Солонка. На письмову заяву позивача від 18.12.2006 р. Солонківською сільською радою відмовлено позивачу у виділенні земельної частки через відсутність земель резервного фонду для цих потреб.

Ухвалою суду від 15.09.2010 року позовна заява залишена без розгляду через пропуск строку звернення до суду. Відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2011 р. причину пропуску строку звернення до суду визнано поважною, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2010 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві. Зазначили, що позивач, як викладач Ладижинського радгоспу-технікуму, у звязку з самостійним переселенням з території, яка зазнала радіоактивного забруднення має право на земельну частку (пай) відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв). Просять позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях. Вважає відсутнім у позивача права на земельну частку (пай) з тих підстав, що паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства, а оскільки позивач був звільнений з посади викладача Ладижинського радгоспу-технікуму, який є навчальним закладом, а не колективним чи іншим сільськогосподарським підприємством, права на земельну частку (пай) позивач не має. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, Солонківської сільської ради, проти позову заперечив з підстав викладених у письмовому запереченні. Зазначив, що з поданих позивачем документів не відомо чи Ладижинський радгосп-технікум здійснив перетворення на колективне сільськогосподарське підприємство. Вважає, що особа має право на земельний пай за умови членства в колективному сільськогосподарському підприємстві та наявності її у списку, який додається до державного акта на право колективної власності на землю. Просить у задоволенні позову відмовити.

Від третьої особи, агроторгового селянського товариства з обмеженою відповідальністю «Солонківське»правової позиції у спорі до суду не надійшло.

Суд заслухав пояснення представників сторін, повно, всебічно та обєктивно оцінив подані докази у їх сукупності та

встановив:

Відповідно до записів у трудовій книжці, позивач 25.08.1977 року зарахований викладачем спеціальних дисциплін у Ладижинський технікум механізації сільського господарства. Згідно ОСОБА_5 Міністрів УРСР від 02.03.1987 р. №58 і Наказу Держагропрому УРСР від 13.03.1987 р. №84, Ладижинський технікум механізації сільського господарства перетворений у Ладижинський радгосп-технікум. Виконавчим комітетом Вінницької обласної ради народних депутатів 11.03.1992 року позивачу видано направлення №5, відповідно до якого Львівському облвиконкому направлено для працевлаштування та забезпечення житлом гр. ОСОБА_6 та членів її сім`ї: ОСОБА_1 чоловік, ОСОБА_7 син, ОСОБА_8 син.

У звязку з самостійним переселенням із зони посиленого радіоекологічного контролю згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивача 10.08.1996 року звільнено з посади викладача Ладижинського радгосп-технікуму.

На письмову заяву від 18.12.2006р. позивач отримав відповідь сільського голови с. Солонка №999 від 22.12.2006р. про неможливість виділення земельної частки через відсутність земель резервного фонду для цих потреб.

Після закриття згідно ухвали від 05.07.2010р Пустомитівським районним судом Львівської області провадження у справі №2-375/10., позивач звернувся 07.07.2010р. з позовом до Львівського окружного адміністративного суду про зобовязання Пустомитівської районної державної адміністрації надати у приватну власність та виділити в натурі із земель запасу (резервного фонду земель) земельну ділянку в розмірі належної йому частки (паю) на території Солонківської сільської ради (в землях колишнього колгоспу «Солонківський») і видати на неї державний акт.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом є складовою права на судовий захист, яке передбачено статтею 55 ОСОБА_9 України, відповідно до якої, права і свободи людини і громадянина захищаються судом і кожному гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_9 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

ОСОБА_9 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_9 України повинні відповідати їй.

ОСОБА_9 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_9 України гарантується.

Із наведеними нормами ОСОБА_9 України кореспондуються норми, закріплені у ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до якої, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч.2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності ОСОБА_9 чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом є первинним диспозитивним правом в адміністративному процесі, тобто правом, яким особа розпоряджається на власний розсуд. Особа яка звертається до суду, самостійно вирішує, реалізувати їй це право чи добиватися захисту в інший, позасудовий спосіб, або ж змиритися з порушенням.

Закріплений у ч.1 ст.11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Предметом доказування, відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно із вимогами ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Оскільки у поданій позивачем позовній заяві не міститься вимог про визнання протиправним рішення, дій чи бездіяльності позивача, та з урахуванням того, що позивач перед подачею позову до суду, до Пустомитівської державної адміністрації за виділенням земельної частки не звертався взагалі (докази протилежного у матеріалах відсутні), відтак відповідач на час звернення позивача до суду не приймав жодного рішення, на вчиняв дій і не допускав бездіяльності, що б покладало на відповідача обовязок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти позову.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1. Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»від 5 червня 2003 року № 899-IV (в редакції чинній на час спірних відносин), право на земельну частку (пай) мають:

- колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;

- громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом;

- громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай);

- громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Аналіз норм законодавства свідчить про те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

У п.6 листа Верховного Суду України від 29.10.2008 N 19-3767/0/8-08 вказано, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно:

а) перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу (далі - СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - САТ), в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними;

б) досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14 лютого 1992 р. N 2114-XII ( 2114-12 ) "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї;

в) з'ясовувати, коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. N 7 ( va007700-04 ) "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ").

Як встановлено судом з матеріалів справи, згідно п. 1 Статуту Ладижинського радгоспу-технікуму, такий був середнім сільськогосподарським навчальним закладом, що здійснював підготовку спеціалістів з середньою спеціальною освітою для сільського господарства та згідно п.2 цього ж Статуту був створений на базі Ладижинського технікуму механізації сільського господарства і перетвореного у радгосп колгоспу «Росія». Відповідно до п. 2.1 Статуту, основним завданням радгосп-технікуму є підготовка кваліфікованих спеціалістів з середньою освітою, переважно з числа працівників сільського господарства.

Згідно довідки архівного відділу Ладижинської міської ради №01-15/140 від 08.04.2010р., Ладижинський радгосп-технукум у 1997-1998 роках був державним сільськогосподарським підприємством «Ладижинське», у 1998-2000 роках колективним сільськогосподарським підприємством «Ладижинське», з 2000 по 2008 рік аграрним кооперативом приватних пайовиків «Ладижинське». При цьому згідно вказаної архівної довідки, розпаювання майна та земель, отриманих в результаті реструктуризації КСП «Ладижинське»розпочалося лише в 2002 році, а позивач припинив трудові відносини у 1996 році.

У матеріалах справи відсутні докази включення позивача до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, а особа набуває права на земельну частку (пай) лише з дня видачі цього акта.

Згідно з ч.1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Оскільки, як вказав Верховний Суд України у п. а) п.6 листа від 29.10.2008 N 19-3767/0/8-08, трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними, право на земельну частку (пай) позивача, як особи, що самостійно переселилися з території, яка зазнала радіоактивного забруднення, може бути зреалізовано за умови встановлення факту (як вірно підмітив у судових дебатах представник позивача), що на момент евакуації, відселення або самостійного переселення позивач був членом колективного або іншого сільськогосподарського підприємства. Однак, крім трудової книжки, будь-які інші докази членства позивача у колективному або іншому сільськогосподарському підприємстві у матеріалах справи відсутні, як і докази того, що Ладижинський радгосп-технікум є саме таким підприємство, а не навчальним закладом (про що зазначено в Статуті).

Водночас встановлення такого факту є встановленням факту, що має юридичне значення (оскільки саме з членством у с/г підприємстві закон повязує право на земельну частку (пай)), а отже виходить за межі компетенції адміністративного суду визначені КАС України, оскільки встановлення факту, що має юридичне значення здійснюється місцевим судом згідно п. 5 ч.2 ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України в порядку окремого провадження.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_9 України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_9 та законами України.

З урахуванням вищенаведених норм матеріального та процесуального права, судом не встановлено порушення відповідачем охоронюваних законом прав позивача. Позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими засобами доказування, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 94 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові не передбачено.

Керуючись ст. ст. 7-14, 50, 71, 86, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2.Судові витрати покласти на позивача.

ОСОБА_5 набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_5 може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 18.07.2011р. о 10:00 год.

Суддя Коморний О.І.