Справа № 135/305/15-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 135/305/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Волошина Т.В.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

25 червня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Загороднюка А.Г. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницької області на постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у м.Ладижині Вінницької області про визнання неправомірним рішення субєкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірним рішення (розпорядження) № 19 від 06 жовтня 2014 року про відмову у призначенні їй пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язати відповідача призначити та виплачувати їй пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із 03.09.2014, свої вимоги мотивує тим, що з у період часу з вересня 1988 року по травень 1993 року вона постійно проживала в м. Ладижині Вінницької області, який розташований в зоні посиленого радіоекологічного контролю, і на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" має право на зниження пенсійного віку на п'ять років. 03 вересня 2014 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницькій області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, однак в призначені пенсії відмовлено через відсутність підтверджуючих факт проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю документів за період з вересня 1988 року по травень 1993 року.

Постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 квітня 2015 року позов задоволено повністю: визнано неправомірним розпорядження № 19 від 06 жовтня 2014 року про відмову у призначенні ОСОБА_2 пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» .

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію, як громадянину, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 4 категорії із зниженням пенсійного віку у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту її звернення із заявою про призначення пенсії - 03 вересня 2014 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 17.04.2015 року - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, що підтверджується відповідним посвідченням, серії НОМЕР_1, має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

03.09.2014 позивач згідно ст.55 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії, однак 06.10.2014 Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницькій області відмовило заявнику в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", посилаючись на те, що позивач не має права на зниження пенсійного віку, оскільки згідно наданих нею довідок від 19.08.2014 вона постійно проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю лише з 14.05.1993, а відповідно до записів трудової книжки не можливо прослідкувати, що протягом 1988-1991 років вона постійно працювала в організаціях з їх місцезнаходженням саме в м. Ладижині Вінницької області, тому станом на 01.01.1993 рік немає 4 років постійної роботи чи проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю, а відтак позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Ладижинський міський суд Вінницької області дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Так, статтею 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до статті 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посвідчення «учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Частинами 3, 4 ст. 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

У ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на призначення та виплату пенсії із зменшенням пенсійного віку на 2 роки за умови постійного проживання або постійної роботи у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період, та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, яка провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, законодавцем закріплено альтернативні підстави для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку: або постійне проживання, або постійна робота.

Разом з цим, згідно з частиною 3 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» призначення та виплата пенсій, особам які мають право на її отримання із зменшенням пенсійного віку, провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Згідно зі статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Відповідно до п.п. «ґ» п. 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року документами, що засвідчують особливий статус особи, є: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із використанням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у квітні 1996 року отримала посвідчення громадянина, який потерпілий від Чорнобильської катастрофи серія НОМЕР_1 (категорія 4).

У відповідності до ст. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Згідно ст. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 видача посвідчень провадиться обласними державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Судом першої інстанції встановлено, що посвідчення позивачки відповідає вимогам абз.3 ст.5 постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та належність позивача до особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії ніким не оспорювалась, а тому посвідчення є чинним і воно вказує на те, що позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема - призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Відносно чинності посвідчення вказує і на той факт, що позивач згідно абз.3 п.3 ст.14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51, станом на 01.01.1993 прожив або відпрацював у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Як вбачається із довідки № 1677 від 19.08.2014, виданої виконкомом Ладижинським міським комунальним підприємством "Добробут" позивачка з 14.05.1993 по 27.03.1997 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, з 16.01.1998 по 30.12.2003 - АДРЕСА_1, з 25.05.2004 по 21.12.2010 - АДРЕСА_2. Даний населений пункт, згідно Переліку населених пунктів Вінницької області, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок катастрофи, затвердженого постановою КМ України № 106 від 23.07.1991 року та розпорядженням КМ України № 17 від 12.01.1993 року, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Судом першої інстанції встановлено, що реєстрація місця проживання позивача, що зазначається у довідці Ладижинської міської ради та у паспорті позивача, також ніким не оспорювалась.

Крім того, факт постійного проживання позивача за вищевказаним місцем реєстрації по даний час підтверджується дослідженими в судом першої інстанції доказами, а саме - відповідно до записів у трудовій книжці та показами свідків, а саме: що з 22.09.1988 по 19.05.1989 позивачка працювала на посаді голови ради секретарів комсомольських організацій міста Ладижина; з 22.05.1989 по 15.02.1990 працювала на посаді юрисконсульта Ладижинського заводу силікатної цегли, з 19.02.1990 по 19.04.1990 працювала в Тростянецькій РМПМК №18, з 08.05.1990 по 11.03.1991 працювала на Ладижинській дільниці Ремонтно-будівельного спільного підприємства «Ладижиннафтобуд»; з 12.03.1991 по 12.01.1998 працювала в Ладижинській міській раді на різних посадах.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач, у відповідності до п.2 ст.55 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" має право на призначення пенсії за віком зі зниженням, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсійного віку на 5 років.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, відповідачем не надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про безпідставність заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О.

Загороднюк А.Г.