Справа № 806/1870/15
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року Житомир справа № 806/1870/15

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України в Житомирській області про визнання протиправною відмови, зобовязання вчинити дії, стягнення 15000, 00 грн,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати протиправною відмову УМВС України в Житомирській області у виплаті ОСОБА_1 при поновленні на посаду грошового забезпечення (середнього заробітку за час вимушеного прогулу), інших належних до виплат сум, а також вихідної допомоги при звільненні із займаної посади згідно наказу; зобовязати УМВС України в Житомирській області виплатити йому грошове забезпечення (середній заробіток за час вимушеного прогулу) з 20.09.2009 по день поновлення на посаді 10.04.2015, за 05 років 07 місяців і 19 днів, інші належні до виплати грошові кошти, вихідну допомогу при звільненні за власним бажанням згідно наказу т.в.о. начальника УМВС України в Житомирській області № 96 о/с від 10.04.2015; стягнути з відповідача на його користь 15000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди. При цьому зазначав, що наказом начальника УМВС України в Житомирській області № 388 о/с від 28.09.2009 його звільнено з посади начальника сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми УМВС України в Житомирській області за порушення вимог чинного законодавства, що підірвало авторитет органів внутрішніх справ на підставі ст.ст. 2, 12, 13 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», за пунктом 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС. Постановою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2014 та додатковою постановою вказаного суду від 04.03.2015 зобовязано УМВС України в Житомирській області ОСОБА_1 поновити на посаді начальника сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми УМВС України в Житомирській області з 20 жовтня 2009 року.

14.04.2015 позивач звернувся до т.в.о. начальника УМВС України в Житомирській області із заявою з проханням виплатити йому компенсацію посадового окладу за час вимушеного прогулу з 20.09.2009 по день звільнення. Відповідач листом від 06.05.2015 відмовив у виплаті, оскільки в постанові Вищого адміністративного суду України про поновлення його на посаді не йдеться про виплату йому грошового забезпечення. Позивач вважає, що така відмова відповідача є протиправною, оскільки з моменту його звільнення з 20.09.2009 і до поновлення на посаді 10.04.2015 перебував у вимушеному прогулі і має право на компенсацію втраченого заробітку, а також вихідної допомоги при звільненні.

Позивач прибув до суду, подав заяву, в якій просив розглядати справу в письмовому провадженні, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача з'явився до суду, надав письмові заперечення, в яких просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову за безпідставністю. Також подав заяву з проханням розглядати справу в письмовому провадженні, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, на підставі наявних у ній доказів.

В силу приписів ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що на підставі наказів начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області № 388 о/с від 28.09.2009 та № 433 о/с від 20.10.2009 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас на підставі п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за дискредитацію).

Не погоджуючись із звільненням з органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання наказів протиправними та поновлення на посаді.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2010 року в справі № 2а-7508/09/0670, яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2011 року залишена без змін, в задоволені позову ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання наказів протиправними, поновлення на посаді відмовлено за безпідставністю.

Вищий адміністративний суд України за наслідками перегляду судових рішень судів першої та апеляційної інстанції в справі № 2а-7508/09/0670 постановив постанову від 24 вересня 2014 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2011 року скасував й ухвалив нове рішення про задоволення позову.

Додатковою постановою суду касаційної інстанції від 04 березня 2015 року в цій же справі зобовязано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді начальника сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області з 20 жовтня 2009 року.

10 квітня 2015 року, на виконання вимог додаткової постанови Вищого адміністративного суду України від 04.03.2015, т.в.о. начальника Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Житомирській області винесено наказ № 95 о/с про поновлення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (м-244504) на службі в органах внутрішніх справ на посаді начальника сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, УМВС України в Житомирській області, з 20.10.2009.

Наказом т.в.о. начальника Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Житомирській області від 10.04.2015 № 96 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 "ж" (за власним бажанням).

14 квітня 2015 року позивачем на ім'я т.в.о. начальника УМВС України в Житомирській області подано заяву, в якій ОСОБА_1 просив УМВС України в Житомирській області нарахувати і виплатити йому компенсацію посадового окладу за час вимушеного прогулу з 28.09.2009 по день прийняття рішенням Вищим адміністративним судом України - 24.09.2014 по посаді начальника сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми УМВС України в Житомирській області, за званням старший лейтенант міліції.

Листом від 06.05.2015 № 9/510 Управління МВС України в Житомирській області повідомило ОСОБА_1, що оскільки Вищим адміністративним судом рішення про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не було прийнято, то провести йому таку виплату немає підстав.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-XII (зі змінами та доповненнями), правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.

У частині 1 статті 18 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-XII (зі змінами та доповненнями) закріплено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно - правовим актом є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N 114 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення).

Згідно зі пунктом 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Із аналізу наведених норм випливає, що Управління МВС України в Житомирській області не уповноважено в даному випадку вирішувати питання про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відповідності до п. 24 Положення та висновків колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладених у постанові від 14 січня 2014 року, питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен був вирішити суд, який постановив рішення про поновлення позивача на роботі.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що відмова Управління МВС України в Житомирській області, викладена у листі від 06.05.2015 № 9/510, не суперечить вимогам чинного законодавства.

При цьому суд звертає увагу на те, що заява ОСОБА_1 від 14.04.2015 вимоги про нарахування та виплату йому інших виплат, у тому числі вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу № 96 о/с від 10.04.2015 не містила.

Також у матеріалах справи відсутні інші письмові звернення позивача до відповідача щодо виплатити вихідної допомоги.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною відмови УМВС України в Житомирській області у виплаті йому при поновленні на посаду грошового забезпечення (середнього заробітку за час вимушеного прогулу), інших належних до виплат сум, а також вихідної допомоги при звільненні із займаної посади є безпідставними.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.09.2009 по день поновлення на посаді 10.04.2015, за 05 років 07 місяців і 19 днів, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що обставини незаконного звільнення позивача на підставі наказу від 20.10.2009 № 433 о/с встановлені постановою Вищого адміністративного суду України від 24 вересня 2014 року в справі № 2а-7508/09/0670, яка набрала законної сили, тому вони не підлягають доказуванню у дані справі.

Відтак позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення, тобто з 20 жовтня 2009 року, а не з 20 вересня 2009 року як це вказано у його позові.

Стосовно обчислення строку за який необхідно нарахувати і виплатити такий середній заробіток.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1, посилаючись на положення ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за 05 років 07 місяців і 19 днів.

Суд не погоджується із такими доводами позивача, оскільки під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціального законодавства, норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

На момент виникнення спірних правовідносин спеціальним законодавством, зокрема п. 24 Положення, було установлено обмеження у відшкодуванні заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року.

Аналогічна правова позиція висловлена і в постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 21-352а13) та від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15).

Висновки цих постанов Верховного Суду України, згідно із приписами ст. 244-2 КАС України, щодо застосування зазначених норм матеріального права є обовязковими для застосування до спірних правовідносин, що є предметом цього позову.

За таких обставин, а також для захисту порушених прав позивача, незаконність звільнення якого визнано судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2009 року в межах одного року та, відповідно, задовольнити позовні вимоги позивача в цій частині.

Відносно зобов'язання відповідача виплатити вихідну допомогу при звільненні, суд зважає на слідуюче.

Як видно із наказу № 96 о/с від 10.04.2015 та довідки відповідача від 21.04.2015 станом на день звільнення з органів внутрішніх справ (за власним бажанням) старший лейтенант міліції ОСОБА_1, а саме 10 квітня 2015 року, мав календарну вислугу років - 13 років 07 місяців 28 днів.

Згідно зі ч. 2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2262-XII), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням (ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2262-XII).

Із системного аналізу наведених норм випливає, що однією з обов'язкових умов виплати одноразової грошової допомоги є наявність права на призначення пенсії на підставі цього Закону. Законодавцем визначені умови, за яких особам, які звільненні зі служби та не мають права на пенсію за вказаним Законом, виплачуються одноразова грошова допомога. При цьому особам, які звільненні за власним бажанням та не мають права на пенсію на день звільнення, одноразова грошова допомога не виплачується.

Судом встановлено, що позивач на день звільнення з органів внутрішніх справ не набув права на отримання пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ. Вислуга його років на день звільнення склала лише 13 років 07 місяців 28 днів.

Щодо посилань на абз. 4 пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей", то суд оцінює їх критично.

Так, у преамбулі згаданої Постанови вказано, що вона прийнята Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" і Постанови Верховної Ради України про порядок введення в дію цього Закону.

Відтак, суд вважає, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, звільнені зі служби за власним бажанням без права на пенсію, права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, не мають.

Подібної думки дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 22.01.2015 та 05.11.2014.

Ураховуючи наведене, суд підстав для зобов'язання УМВС України в Житомирській області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні за власним бажанням, згідно наказу т.в.о. начальника УМВС України в Житомирській області № 96 о/с від 10.04.2015, не вбачає.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з Управління МВС України в Житомирській області 15000 грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди, то суд вказує слідуюче.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4).

Позивач, стверджуючи про те, що відповідачем завдано йому моральну шкоду, не довів факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат майнового чи немайнового характеру, що настали у зв'язку з неправомірною діяльністю відповідача як суб'єкта владних повноважень, не визначено якими доказами це підтверджується. Доказів, які свідчать про притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди особі, позивачем також не надано.

Таким чином, позов ОСОБА_1 у частині вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн є безпідставним.

Керуючись статтями 86, 94, 158-163, 167, 186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Зобовязати Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2009 року в межах одного року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити постанову в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко