Справа № 810/377/14-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Харченко С.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А
01 липня 2015 року Справа: № 810/377/14-а
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Епель О.В.,
суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,
за участю секретаря Жигіля Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністра оборони України та Міністерства оборони України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 ( далі позивач ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністра оборони України ( далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Міністерство оборони України про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 р. №678/з та зобов`язання відповідача виконати зазначене рішення.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року адміністративний позов було задоволено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач і третя особа подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати зазначену постанову суду та ухвалити нову про відмову в задоволенні позову, так як, на думку апелянтів, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду без змін, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 03.08.1992 р. позивач перебуває на квартирному обліку та має право на пільгове отримання житла як учасник бойових дій.
Головою житлової комісії Київського гарнізону було складено список військовослужбовців на позачергове придбання житла з нагоди річниці виводу військ з Республіки Афганістан, до якого, зокрема, включено позивача.
12.02.1999 р. начальником розквартирування військ генерал-полковником ОСОБА_2 було складено довідку-доповідь №144/6/218 щодо придбання квартир для військовослужбовців Київського гарнізону, учасників бойових дій в Республіці Афганістан, в якій поставлено питання про необхідність виділення за рішенням Міністра оборони коштів на придбання 5 квартир воїнам-афганцям за списком ГЖК.
16.02.1999 р. зазначена довідка-доповідь була погоджена Міністром оборони шляхом проставлення на титульному аркуші резолюції «згоден» та прийняття відповідного рішення № 678/з.
19.03.1999 р. начальником Генерального штабу Збройних Сил України першим заступником Міністра оборони України було прийнято наказ №ОІІ Р, в якому, між іншим, зазначено про оголошення ОСОБА_1 подяки за бездоганну службу у Збройних Силах та про його звільнення за вислугою років із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду військової частини.
У витягу із протоколу № 4 від 03.02 ( рік не вказано ) засідання гарнізонної житлової комісії зазначено про розподіл закупленої квартири ОСОБА_3 .
У листі від 13.07.2000 р. № 163/2037 за підписом генерал-полковника ОСОБА_2 зазначено, зокрема, про те, що позивач разом із родиною буде забезпечений житлом згідно черги квартирного обліку, з урахуванням пільг, по мірі надходження житла до гарнізону.
Аналогічна відповідь міститься в листах від 02.04.2004 р. № 733/04 за підписом Першого заступника Міністра оборони України з гуманітарної політики та у зв`язках з Верховною Радою України ОСОБА_4 , від 18.10.2004 р. № 224/2599 за підписом Першого заступника Міністра оборони України Рудьковського Д.О., а також у витягу з протоколу від 15.03.2011 р. №2 особистого прийому громадян заступником Міністра оборони України.
Станом на 01.10.2013 р. ОСОБА_1 перебував у загальній черзі гарнізону на отримання житла під номером 372, а в пільговій ( позачерговій) черзі під номером 3.
Судова колегія встановила, що задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач повинен бути забезпечений житлом на підставі рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 р. № 678/з, яке й досі безпідставно не виконано, а відсутність фінансування і перебування позивача у відповідній черзі на отримання житла, у даному випадку, з урахуванням обставин справи, не є поважною причиною невиконання вказаного рішення Міністра оборони.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2011-ХІІ ), «Про Збройні Сили України» ( далі Закон № 1934-XII ), Житловим кодексом УРСР ( далі ЖК УРСР), Положенням про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністра оборони України від 03.02.1995 р. № 20, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин ( далі Положення № 20 ), Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим Указом Президента України від 21.08.1997 р. № 888/97, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин ( далі Положення № 888/97 ).
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У ч. 1 ст. 12 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України.
До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям, зазначеним у цьому пункті, надаються службові жилі приміщення. У разі відсутності такого житла військова частина зобов`язана тимчасово орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовця та його сім`ї або за бажанням військовослужбовця виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) ним жилого приміщення на умовах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби при звільненні з військової служби в запас чи у відставку за вислугою років, а також у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців забезпечуються жилою площею у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
У ч. 1 ст. 43 ЖК УРСР закріплено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Згідно з п. 9 Положення № 20, з метою правильного обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу та використання жилої площі у гарнізонах та військових частинах, відповідно до наказу Міністра оборони України від 17.11.1992 № 193, утворюються житлові комісії.
У відповідності до п. 11 Положення № 20, військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, в якому вказується дата прийняття на облік, склад сім`ї, підстави для прийняття на облік, вид черги надання житлових приміщень (загальна черга, в першу чергу), а у випадку відмови в прийнятті на облік - підстави відмови з посиланням на відповідну норму житлового законодавства.
Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення.
Перебування військовослужбовця на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень, підтверджується довідкою, виданою відповідною КЕЧ району та командиром військової частини.
За змістом ч. 1, 5, 6 п. 12 Положення № 20 на кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформлюється облікова справа, у якій знаходяться необхідні документи.
Облікові справи є документами особливої ваги. Вони зберігаються в місцях квартирного обліку військовослужбовців, а після отримання ними жилих приміщень - у виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, чи в квартирно-експлуатаційних частинах районів, які видали ордер на заселення жилих приміщень.
Облікові справи зберігаються протягом 5 років після одержання військовослужбовцями жилих приміщень чи зняття їх з квартирного обліку. По закінченню цього терміну справи знищуються встановленим порядком.
У п. 14 Положення № 20 зазначено, що жилі приміщення військовослужбовцям надаються за рішенням житлової комісії військової частини, погодженим з начальником квартирно-експлуатаційної частини району.
Списки розподілу жилої площі по військовій частині (додаток N 5 до цього Положення) з необхідними документами направляються через квартирно-експлуатаційну частину району за затвердження начальнику гарнізону.
Затверджений начальником гарнізону список передається на затвердження і оформлення ордерів виконавчому комітету відповідної Ради народних депутатів, а в закритих військових містечках є підставою для оформлення ордерів квартирно-експлуатаційною частиною району.
Статтею 6 Закону № 1934-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснюється Міністерством оборони України.
Відповідно до п. 3 Положення № 888/97, завданням Міністерства оборони України є, зокрема, здійснення заходів з реалізації соціально-правових гарантій військовослужбовців, членів їхніх сімей та працівників Збройних Сил.
Пунктами 7, 8 вказаного Положення передбачено, що Міноборони України очолює Міністр оборони України, який здійснює керівництво Міністерством та є розпорядником коштів Міністерства. Міністр оборони України здійснює також інші повноваження, передбачені законодавством.
Згідно з п. 10 Положення № 888/97, Міністр оборони України в межах повноважень Міністерства на основі та на виконання актів законодавства видає накази і директиви, організовує і контролює їх виконання.
Отже, з викладених правових норм вбачається, що Міністр оборони є розпорядником коштів Міністерства та уповноважений погоджувати напрями їх цільового призначення, зокрема й задля реалізації таких соціально-правових гарантій військовослужбовцям та членам їхніх сімей як забезпечення житлом.
При цьому, рішення Міністра оборони України, прийняте ним на підставі та на виконання своїх владно-управлінських функцій, є обов`язковим до виконання і вичерпує свою дію лише при його повній реалізації.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що житловою комісією Київського гарнізону в порядку п. 14 Положення № 20 було прийнято відповідне рішення про забезпечення ОСОБА_1 житлом шляхом надання двокімнатної квартири, закупленої за кошти, одержані від реалізації озброєння Збройних Сил України / витяг з протоколу Т. 1 а.с. 56/, яке разом із довідкою-доповіддю від 12.02.1999 р. № 144/6/218 / Т. 1 а.с. 53/ затверджене рішенням Міністра оборони України від 16.02.1999 р. № 678/3 /Т. 1 а.с 52 /. Однак, зазначене рішення Міністра оборони, не зважаючи на чисельні звернення позивача до Міністерства оборони України, наразі залишається не виконаним.
При цьому, апеляційний суд відзначає, що з листів-довідок Міністерства оборони України за підписом першого заступника Міністра оборони України Рудковського Д.О. / Т. 1 а.с. 64-65 /, Департаменту капітального будівництва Міністерства оборони України від 23.01.2015 р. № 303/3/49 / Т. 1 а.с. 205 /, інформаційної довідки, складної тво начальника житлового відділення ККЕУ Бурцевою С.М. / Т. 1 а.с. 147 /, вбачається, що впродовж періоду з 1999 року по 2014 рік включно Міноборони було здійснено будівництво ( придбання ) значної кількості квартир ( у 2000 р. 276 квартир, у 2001 р. 471 квартира, у 2002 р. 71 квартира, у 2003 р. 318 квартир, у 2005 р. 125 квартир, у 2006 р. 301 квартира тощо ).
Крім того, судова колегія встановила, що у списку військовослужбовців / Т. 1 а.с. 54 /, стосовно яких житловою комісією Київського гарнізону прийнято рішення про забезпечення житлом / Т. 1 а.с. 53 /, яке погоджено рішенням Міністра оборони України від 16.02.1999 р. № 678/з, окрім позивача вказано ще чотири особи, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були забезпечені житлом на виконання зазначеного рішення Міністра оборони України, хоча й зараховані у пільгову чергу на отримання житла пізніше, ніж позивач / Т. 2 а.с. 54-55 /.
Викладене переконує судову колегію у тому, що відповідач мав відповідні матеріально-фінансові ресурси і реальну можливість виконати спірне рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 р. № 678/з в частині забезпечення житлом ОСОБА_1 , однак, безпідставно та неправомірно не вжив для цього належних і необхідних заходів.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що невиконання відповідачем рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 р. № 678/з упродовж 1999-2014 років призвело до порушення приписів Закону № 1934-ХІІ, Положення № 20, Положення № 888/97 і вказує на тривалу протиправну бездіяльність відповідача, а тому, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції що наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.
Доводи апелянтів про те, що оскаржуване рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 р. № 678/з не відповідає вимогам Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженій наказом Міністра оборони України від 11.11.1998 р. № 400, містить лише погодження довідки-доповіді та не є обов`язковим до виконання, колегія суддів вважає такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки недотримання Міністром оборони форми складання рішення та інших формальних вимог, закріплених у вказаній Інструкції, у сукупності з іншими обставинами цієї справи, не є достатньою і необхідною правовою підставою для визнання такого рішення не обов`язковим до виконання.
Посилання апелянтів на те, що забезпечення житлом здійснюється в порядку черговості і для виконання рішення Міністра оборони України від 16.02.1999 р. № 678/з у Міноборони відсутні матеріальні ресурси, колегія суддів вважає голослівними, оскільки ані до суду першої інстанції, ані на вимогу апеляційного суду апелянтами не було надано жодних доказів, які б вказували на те, що дійсно упродовж 1999-2014 років у Міноборони не було жодних матеріальних ресурсів для виконання цього рішення в частині забезпечення житлом ОСОБА_1 , а навпаки листами-довідками про кількість збудованих та розподілених квартир / Т.1 а.с. 64-65, 147, 205 / та відомостями щодо забезпечення житлом осіб, зазначених у списку військовослужбовців, стосовно яких житловою комісією Київського гарнізону прийнято рішення про забезпечення житлом / Т. 2 а.с. 54-55 / підтверджено реальну спроможність Міністерства виконати таке рішення.
Жодних належних і допустимих, у розумінні ст. 70 КАС України, доказів, які б спростовували викладену аргументацію, апелянтами суду надано не було.
Водночас, апеляційний суд зазначає, що у даному випадку, апелянт-відповідач є суб`єктом владних повноважень і саме на нього, відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, покладено обов`язок доказування правомірності оскаржуваної бездіяльності.
Твердження апелянтів про те, що шляхом накладення резолюції «згоден» на довідку-доповідь від 12.02.1999 р. № 144/6/218 Міністр оборони не приймав рішення про забезпечення житлом 5 військовослужбовців, включаючи позивача, а тільки погодив виділення відповідних коштів, колегія суддів вважає не обґрунтованими і такими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема листами Міністерства оборони від 13.07.2000 р. № 163/2037 / а.с. 61 /, від 02.04.2004 р. № 733/04 / а.с. 62 /, від 18.10.2004 р. № 224/2599 / а.с. 64 /, в яких, між іншим, підтверджено, що дійсно 16.02.1999 р. Міністром оборони України було прийнято рішення щодо придбання житла 5 військовослужбовцям гарнізону м. Києва, учасникам бойових дій у Республіці Афганістан, у тому числі і підполковнику юстиції запасу ОСОБА_1 .
Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи і висновками суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.
Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на це, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Міністра оборони України та Міністерства оборони України підлягає залишенню без задоволення, а постанова Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року без змін.
Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,
Апеляційну скаргу Міністра оборони України та Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст рішення виготовлено 03.07.2015 р.

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.