Справа № 2а-1990/11
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 р. Справа № 9104/45516/12

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Старунського Д.М., Гінди О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородського міського управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на постанову Ужгородського міськрайонного суду від 07.09.2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського міського управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання дій неправомірними і зобов'язання до виплати державної допомоги, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 01.04.2011року звернувся до суду з позовом до Ужгородського міського управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання дій неправомірними і зобов'язання до виплати державної допомоги.

Позов позивач мотивує тим, що з 17 серпня 2009 року по вересень 2011 року він отримав змогу пройти післядипломне стажування по спеціальності патологічна анатомія в м. Геттінген, Німеччина, його дружина ОСОБА_2, проживає разом з ним по місцю тимчасового стажування за кордоном в Німеччині. Позивач та його дружина є громадянами України та з клопотанням про виїзд на постійне проживання за кордон жодного разу не звертались. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилась друга донька ОСОБА_3. Консульським відділом України було видано довідку про те, що дитина є громадянкою України. Разом з тим, від компетентних установ Німеччини позивач отримав довідку про те, що допомогу на дитину від Німеччини він не отримує. Скориставшись своїм правом, як громадянина України, позивач звернувся в Україні до Ужгородського міського управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради з заявою та подав весь пакет документів для отримання одноразової допомоги при народженні.

Разом з тим, на неодноразові подальші звернення позивача жодних дій відповідачем вчинено не було, а саме щодо виплати одноразової допомоги при народженні. Після звернення до прокуратури позивачем було отримано відповідь , що рішення про призначення допомоги було прийнято 16.11.2010, про що письмово повідомлено його інспектором, однак в лютому 2011 року позивачем отримано відмову позивачу та його дружині у виплаті одноразової допомоги при народженні через те, що вони разом з дитиною проживають тимчасово за кордоном.

Позивач зазначає, що своїми діями відповідач порушив права його сім'ї та права дитини на соціальний захист, а тому просить суд визнати дії відповідача протиправними та зобов'язати відповідача призначити та виплачувати одноразову допомогу при народженні та допомогу по догляду дитини до досягнення нею трирічного віку у встановленому законодавством розмірі.

Оскаржуваною постановою Ужгородського міськрайонного суду від 07.09.2011 року позовну заяву - задоволено частково. Визнано дії Ужгородського міського управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради - неправомірними. Зобов'язано відповідача призначити та виплачувати одноразову допомогу при народженні та щомісячну допомогу по догляду дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку у встановленому законодавством розмірі, з врахуванням проведених виплат. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Ужгородське міське управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, посилається на те, що всі дії Ужгородського міського управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради є правомірними, а позивачу було нараховано відповідну допомогу.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що законодавством України не передбачена вимога перебування дитини на території України в Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою КМ України від 27.12.01 N 1751, який регулює перевірку цільового використання бюджетних асигнувань, передбачених для надання населенню державних соціальних допомог, компенсацій та пільг.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1, народився та зареєстрований в м. Ужгород за адресою АДРЕСА_1. З 17 серпня 2009 року по вересень 2011 року останній отримав змогу пройти післядипломне стажування по спеціальності патологічна анатомія в м. Геттінген, Німеччина. Його дружина ОСОБА_2, проживає разом з ним по місцю тимчасового стажування за кордоном в Німеччині. Вони є громадянами України і з клопотанням про виїзд на постійне проживання за кордон жодного разу не звертались. Тимчасове проживання дружини позивача за кордоном здійснене лише в інтересах збереження сім'ї. 17 серпні 2010 року у сім'ї позивача народилась друга донька ОСОБА_3. Консульським відділом України позивачу було видано довідку про те, що дитина є громадянкою України. Також було отримано від компетентних установ Німеччини довідку про те, що допомогу на дитину від Німеччини позивач не отримує.

В листопаді 2010 року позивач особисто звернувся в Ужгородське міське управління праці та соціального захисту населення де написав заяву та подав весь пакет документів для отримання одноразової допомоги при народженні. Зібрані документи було прийнято. Заяву на щомісячну допомогу до досягнення дитиною трирічного віку відповідач не прийняв.

В грудні 2010 року позивач звернувся зі скаргою в міську прокуратуру м. Ужгорода, про те що з боку відповідача порушено Закон України «Про звернення громадян». Прокуратурою було зобов'язано відповідача надати відповідь. Але письмової відповіді не отримано і соціальної допомоги при народженні дитини також призначено не було.

В січні 2011 позивачем надіслано скаргу до обласного управління праці та соціального захисту населення в Закарпатській області, звідки отримано письмову відповідь про те, що рішення про призначення допомоги було прийнято 16.11.2010, і письмово повідомлено його інспектором, який начебто відвідував адресу постійного проживання ОСОБА_1, але прокуратурою міста Ужгород чітко встановлено було, що станом на 11.01.2011 року відповіді на звернення позивача відповідач не надав, чим також порушив законодавство України.

В лютому 2011 року ОСОБА_1 було отримано відповідь від відповідача, який відмовив у виплаті одноразової допомоги при народженні через те, що позивач разом з дитиною проживаємо тимчасово за кордоном.

Державна допомога видається з державного бюджету України. Обмеження прав дитини відповідачем неприпустимі.

В Декларації прав дитини 1959 р., одним з співавторів якої була Україна, підкреслено, що "дитина внаслідок її фізичної та розумової незрілості потребує соціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і народження". На необхідності такої охорони наголошувалось ще в Женевській декларації прав дитини 1924 р. В ній зазначено, що діти не можуть здійснювати свої права самостійно, а тому потрібна особлива увага з боку суспільства до цієї категорії населення. У зв'язку з цим ООН закликала батьків, чоловіків, жінок як окремих осіб, громадські організації, місцеві органи влади і національні уряди до того щоб, вони визначали і здійснювали ці особливі права законодавчими та іншими заходами.

Своїми діями відповідач порушив права сім'ї ОСОБА_1 та права дитини - ОСОБА_3 на соціальний захист.

У відповідності до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 року, ОСОБА_3, як громадянка України, має право на одноразову допомогу при народженні. А моя сім'я позивача - право отримувати державну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Діючим законодавством не передбачено право управління соціального захисту населення припиняти виплату допомоги у випадку тимчасового виїзду отримувача допомоги за кордон та неможливістю у зв'язку з цим перевірити цільове використання допомоги, тому рішення відповідача не ґрунтується на законі і є протиправним. Разом з тим, чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо місця проживання громадян України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти.

Крім того, до переліку підстав припинення виплати допомоги по догляду за дитиною, визначеного Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», тимчасове перебування особи за кордоном - не відноситься.

Відповідно до вищезазначеного закону, для отримання допомоги: «Жінки, які постійно проживають (зареєстровані) на території України і народили дитину під час тимчасового перебування за межами України, подають видані компетентними органами країни перебування і легалізовані в установленому порядку документи, що засвідчують народження дитини, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.»

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Разом з тим, законодавством України не передбачена вимога перебування дитини на території України в Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.01 N 1751, ячий регулює перевірку цільового використання бюджетних асигнувань, передбачених для надання населенню державних соціальних допомог, компенсацій та пільг.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особи, яким надано статус біженця в Україні, мають право на державну допомогу нарівні з громадянами України на умовах, передбачених цим Законом, іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Тобто в даній статті зазначено два абзаци, для громадян України та для іноземців. У абзаці, для громадян України немає згадування про те, що громадян України має постійно проживати в Україні А постійне проживання в Україні зазначено лише для іноземців.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» - документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає та здійснює виплату державної допомоги, протягом 10 днів з дня звернення. Про призначення державної допомоги чи про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і здійснює виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

Після звернення у прокуратуру м. Ужгород, про порушення Законів України: Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» надано відповідь № 336 від 24.02.2011 року (тобто через 4 місяці) не містила причин відмови, які б були прописані в законодавчих актах, що регулюють дану допомогу.

Пункт 2 постанови КМ України від 27 грудня 2001 р. N 1751 наголошує, що державна допомога сім'ям з дітьми призначається і виплачується: громадянам України; іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особам, що набули статусу біженця і мають право на державну допомогу на умовах, передбачених Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Тобто при згадувані громадян України немає наголошення про постійне проживання в Україні, воно стосується лише іноземців та осіб без громадянства.

Пунктом 11 постанови КМ України від 27 грудня 2001 р. N 1751 визначено, що для призначення допомоги при народженні дитини органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подаються такі документи: заява одного з батьків (опікуна), що складається за формою, затвердженою Мінпраці; копія свідоцтва про народження дитини; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження дитини для виплати допомоги у зв'язку з народженням дитини, виданий відділом реєстрації актів цивільного стану, або довідка для призначення допомоги при народженні дитини, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) рад. Жінки, які постійно проживають (зареєстровані) на території України і народили дитину під час тимчасового перебування за межами України, подають видані компетентними органами країни перебування і легалізовані в установленому порядку документи, що засвідчують народження дитини, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Тобто вказано, що є життєві обставини, коли громадяни України можуть тимчасово знаходитись за кордоном і це не забороняються цією постановою.

Згідно законодавства (наказ міністерства закордонних справ від 29 листопада 1999 року № 207-а та зареєстрованих в міністерстві юстиції 22 грудня 1999 року за № 904/4197), тобто громадяни України, які тимчасово перебувають за кордоном це громадяни, що більше ніж три місяці (але обумовлений строк) перебувають на навчанні, стажуванні, лікуванні, у відрядженні працюють за контрактом тощо, беруться на облік в консульській установі України, на території консульського округу, якої вони проживають.

Перебуваючи закордоном позивач звернулися в українське консульство. В консульстві останній зареєстрований. Дитина внесена консулом в українські закордонні паспорти. Консульським відділом позивачу видано довідку про те, що дитина є громадянкою України. Також дитину зареєстровано в українські паспорти по місцю постійного проживання в м. Ужгород.

Пункт 13 постанови КМ України від 27 грудня 2001 р. N 1751 описує випадки, коли допомога припиняється: нецільове використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини;

Нецільове використання коштів може бути там де ця допомога є єдиним джерелом надходження грошей в бюджет сім'ї. Подаючи документи до відділу відповідача разом з заявою було подано всі необхідні документи, які вказують на те, що доходи сім'ї не обмежуються лише отриманням різного виду соціальних допомог.

Враховуючи викладене не один пункт не зазначає, що українська сім'я не має право на отримання допомоги, при тимчасовому перебуванні за кордоном.

Пункт 13 постанови КМ України від 27 грудня 2001 р. N 1751 регламентує, що контроль за цільовим використанням допомоги і створенням належних умов для повноцінного утримання та виховання дітей здійснюється головними державними соціальними інспекторами і державними соціальними інспекторами органів праці та соціального захисту населення разом з управліннями (відділами) у справах сім'ї та молоді, службами у справах дітей і органами опіки та піклування шляхом проведення моніторингу виплат і використання допомоги, вибіркового обстеження окремих сімей.

Колегія зазначає, що працівник соціального захисту повинен перевіряти сім'ї, де батьки не працюють, або ведуть асоціальний спосіб життя, коли ця допомога є єдиним джерелом надходження коштів у сімейний бюджет, тут вони мають як представники держави піклуватися, щоб саме дитина отримала цю допомогу, щоб кошти були скеровані на потреби дитини. Так визначає закон. Або ж коли дитиною опікується зовсім чужа людина - опікун. Соціального працівника держава уповноважує стояти на захисті інтересів дитини.

В даному випадку працівники соціального захисту вирішили перевірити сім'ю лікаря та приватного підприємця, які виховують двох дітей: сім'я - не є асоціальною, в сім'ї працюють обоє батьків, в сім'ї виховується ще донька, яка відвідувала дитячий садок, яка в свій час отримала одноразову допомогу при народження, отримала 130 грн./міс. до досягнення нею 3-річного віку. Жодних порушень з боку позивача зафіксовано ніякими офіційними органами не було.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-11(789-12 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи наведене, доводи представника позивача, заперечення представника відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині зобов'язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову допомогу при народженні дитини та щомісячну допомогу по догляду дитини до досягнення нею трирічного віку.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача завданої йому моральної шкоди.

Однак враховуючи вимоги ст. 23 ЦК України Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки позивачем в позовній заяві не вмотивовано, а представником позивача в судовому засіданні не наведено доводів спричинення позивачу душевних страждань, приниженні честі, гідності, а також ділової репутації, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ужгородського міського управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду від 07.09.2011 року у справі № 2а-1990/11 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

Д.М. Старунський