Справа № 826/8381/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2015 року № 826/8381/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Гарника К.Ю., Скочок Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Черкаській області
про визнання неправомірним та скасування наказу, визнання неправомірним та скасування рішення №1-15 від 13.01.2015 року, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Черкаській області у якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Черкаській області, на підставі якого видано повідомлення Державної міграційної служби України №7 від 09.12.2014 року про відмову у прийнятті заяви Громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 про біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №1-15 від 13.01.2015 року;

- зобов'язати Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву Громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона має цілком обґрунтовуванні побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань за ознакою належності до соціальної групи, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, не може повернутись до країни походження - Російської Федерації. Шукаючи притулку в Україні позивач неодноразово зверталась до органів міграційної служби. Підставою для повторного звернення за отриманням відповідного статусу позивач визначає зміни в законодавстві, що призвели до більш розширеного тлумачення визначення особи, яка має право на додатковий захист, під яке, за твердженням підпадає і вона.

Представники відповідачів проти позову заперечили і просили відмовити у його задоволенні з огляду на його безпідставність. Зокрема, відповідачі стверджують про те, що під час повторного вивчення питання щодо можливості надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, було ретельно досліджено всі обставини, які за твердженням позивача надають їй підстав для отримання таких статусів, відповідачами, з урахуванням раніше спростованих судами доводів позивача, а також у зв'язку з ненаданням останньою достовірних чи правдивих фактів її особистого переслідування в країні походження, а також з огляду на не наведенням фактів, які б переконливо свідчили про пресування або загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні громадської належності, прийшли до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача.

Заслухавши пояснення представника позивача, а також представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач у справі - громадянка Російської Федерації ОСОБА_2, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Урус-Мартан Урус-Мартанівського району Чченської Респуьліки, сімейний стан - одружена, має 8 дітей, за національністю - чеченка, сповідує іслам. З 2004 року періодично проживала на території України, а з кінця 2008 року переїхала до України.

З 2009 року позивач неодноразово зверталась до органів міграційної служби з метою отримати статус біженця, мотивуючи свої звернення тим, що вона прибула в Україну поїздом в 2004 р. в м. Харків до брата чоловіка. Виїхати змушена була через постійні погрози військових проти чоловіка, який агітував на президентських виборах за ОСОБА_3. Однак після смерті президента ОСОБА_3 всіх його колишніх прихильників почали переслідувати. Крім того, позивачка вказала, що її також переслідує влада, оскільки вона була свідком викрадення та вбивства ОСОБА_4 в ІНФОРМАЦІЯ_2, що здійснив полковник російської армії ОСОБА_5. Позивачка також повідомила, що її матері та матері її чоловіка постійно погрожують, у родичів намагаються дізнатись куди вона виїхала та зазначила, що не може повернутись до своєї країни, оскільки хвилюється за себе та свою сім'ю.

Не погоджуючись із прийняттям 05.04.2013 Державною міграційною службою України рішення №227-13 від про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2. оскаржила його в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2013 року в справі №826/7237/13-а адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано рішення Державної міграційної служби України №227-13 від 05.04.2013 р. про відмову у визнанні біженцем і зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути Заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №6 від 06.12.2012 р.

Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року у справі №826/7237/13-а апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2013 року скасовано та ухвалено нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд апеляційної інстанції вказував на те, що заявниця не переслідувалася урядом, не була причетна до політичних партій, не приймала участі у політичному житті свого походження. Факту, що позивач була об'єктом переслідувань, наявність прямих загроз такого переслідування, позивачем доведено не було.

Позивачка за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувалась, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують подій переслідування саме заявниці та свідчать, що позивачка виїхала з країни громадської належності в пошуках кращого життя, а за захистом звернулася для легалізації свого перебування в Україні.

Апеляційним судом також було взято до уваги, що ОСОБА_2, в період з 2004 року по 2009 рік неодноразово приїздила в Україну навідуючи свого чоловіка та поверталась до Російської Федерації. Позивач документована національним паспортом, безперешкодно покидала Російську Федерацію на підставі візових документів, оформлених компетентними органами країни громадянської приналежності.

Також, колегія суддів звернула увагу, що відповідно до пояснень позивача, її переїзд до України обумовлений тим, що в Україні проживає двоюрідний брат чоловіка, який мав змогу допомагати матеріально її родині.

За наведених обставин Київський апеляційний адміністративний суд встановив, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач здійснив всі дії в межах своїх повноважень, на підставі та в межах національного законодавства та міжнародного законодавства, ратифікованого державою Україна і прийняв обґрунтоване рішення.

З такими висновками погодився і Вищий адміністративний суд України, який своєю ухвалою від 27 листопада 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року в справі №826/7237/13-а - без змін.

В силу положень, закріплених в статті 254 КАС України постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року у справі №826/7237/13-а набрала законної сили, а зафіксовані в ній висновки мають приюдиціне значення з огляду на положення частини 1 статті 72 КАС України.

Звертаючись повторно до органів міграційної служби ОСОБА_2 в своїй заяві від 09.12.2014 просила переглянути питання про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказуючи на те на наявність нововиявлених обставин. Зокрема, ОСОБА_2 вказує на те, що її чоловік був членом передвиборчої компанії ОСОБА_3 і після його смерті позивач разом із своїм чоловіком - ОСОБА_7 боячись за своє життя були змушені залишити країну походження, оскільки всіх колишніх прихильників ОСОБА_3 почали переслідувати - арештовувати, катувати і навіть вбивати. Станом на день звернення позивача із даною заявою, на її думку, ситуація в Чечні не покращилась, оскільки «кадировці» намагаються контролювати всі сфери суспільного життя, всі живуть в страху. Позивачці, після повернення до країни походження без чоловіка і з 8 дітьми «будет жить там очень сложно». За міжнародною інформацією в Чечні постійно порушуються права людини.

За результатом вивчення матеріалів особової справи ОСОБА_2 Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області 09.12.2014 видано наказ за №90 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення мотивовано положеннями статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

09 грудня 2014 року Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області сформоване повідомлення за №7 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на положення частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», оскільки умови, за якими ОСОБА_2 зверталась за захистом в Україні, не змінились. Вказане повідомлення отримано позивачем 09.12.2014, що засвідчується її підписом на копії повідомлення, наявній в матеріалах особової справи.

Не погодившись з таким рішенням УДМС України в Черкаській області, позивач оскаржила його до Державної міграційної служби України.

Розглянувши скаргу ОСОБА_2 в порядку статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», Держана міграційна служба України 13 січня 2015 року прийняла рішення за №1-15, яким відхилено скаргу на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки а підставі наявних у справі документів неможливо встановити дату отримання оскаржуваного рішення, встановити факт пропуску позивачем строку звернення до суду не виявляється за можливе.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному позивачем рішенню відповідача, а також встановленим у справі обставинам з урахуванням норм законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, суд зважає на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

У відповідності до частини 6 статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Зібрані у справі докази свідчать про дотримання відповідачем під час розгляду спірного питання про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту положень, закріплених в Правилах розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649.

Оцінюючи викладені відповідачем підстави для такого висновку, суд зважає на наступне.

Звертаючись до уповноваженого органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Наведені вимоги щодо доведення заявником наявності підстав для отримання ним відповідного статусу розповсюджуються і на правовідносини, які виникають у зв'язку із повторним зверненням особи до уповноваженого органу в порядку, визначеному статтею 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, відповідно до частина 1 статті 17 вказаного Закону особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, як вбачається з матеріалами особової справи ОСОБА_2 при повторному зверненні не надано органам Державної міграційної служби України інформації, що могла би бути підставою для висновку про виникнення з моменту попереднього звернення умов, зазначених в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано і доказів обґрунтованості побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у Російській Федерації, а також інформації, що могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Як вбачається зі змісту заяви-анкети ОСОБА_2 від 09.12.2014, обставини, наведені позивачем в обґрунтування наявності підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є аналогічними обставинам, які викладались нею при попередніх зверненнях до органів міграційної служби, і яким надавалась оцінка судами під час розгляду адміністративної справи №826/7237/13-а.

Інформація ж щодо побоювань позивача стати жертвою переслідувань має узагальнюючий характер, ґрунтується виключно на її особистих твердженнях та припущеннях і жодним іншим чином не підтверджена.

Крім того, як вбачається з заяви позивача і наявних в особовій справі шукача притулку протоколів співбесід, позивач мотивує загрозу її життю, свободі чи гідному ставленню не з своїми особистими даними, а з діяльністю свого чоловіка - громадянина Російської Федерації ОСОБА_7, яким в адміністративній справі №826/9842/14 було оскаржено рішення Державної міграційної служби України від 20 травня 2014 року №221-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2014 року у справі №826/9842/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року, у задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_10 відмовлено. За висновками судів, закріплених у судових рішеннях у справі №826/9842/14, громадянином Російської Федерації ОСОБА_10 не доведено існування умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на наведене, колегія суддів вважає рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту правомірним та цілком вмотивованим, оскільки окрім звернення та особистих пояснень, позивачем не надано жодних фактичних доказів та об'єктивного обґрунтування того, що виникли умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що зумовлює виникнення у ОСОБА_2 права повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 12 статті 92 основного закону України встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

При цьому, Конституція України не передбачає право центральних органів виконавчої влади застосовувати аналогію права або закону при вирішенні будь-яких питань, що належать до їх компетенції, а вимагає діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Інших доводів на обґрунтування наявності підстав для визнання спірного рішення органу відповідача незаконними і які могли б бути прийняті судом до уваги позивачем не наведено.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п.4 ч.3 ст129 Конституції України та ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідачі, як суб'єкти владних повноважень довели правомірність своїх дій. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржувані наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про відмову у прийнятті заяви Громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 про біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і рішення Державної міграційної служби України №1-15 від 13.01.2015 року прийняті відповідачами на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надане, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а отже позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України і Головного управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про визнання неправомірним та скасування наказу, визнання неправомірним та скасування рішення №1-15 від 13.01.2015 року, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

Т.О. Скочок