Справа № 2а-14450/12/2070
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Київ К/800/43967/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2013 року,-

у с т а н о в и л а :

В грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом посилаючись на те, що є громадянином Афганістану. В період з 1979 по 2001 роки проходив військову службу і працював в службі безпеки ХАД, приймав участь у навчанні боротьби з тероризмом, міжнародних коаліційних військах. У квітні 2009 року на його будинок в Афганістані було скоєно напад терористичною групою «Талібан», внаслідок якого було вбито членів його сім'ї. Після чого, він був змушений покинути країну громадянської належності та прибути до України де звернувся з заявою про надання статусу біженця.

Рішенням Управління міграційної служби в Харківській області № 17-01-04-65 від 30 листопада 2009 року в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця, відмовлено з підстав необґрунтованості заяви.

Прийняте рішення вважає протиправним, без урахування ситуації в Афганістані і причин, що змусили його покинути країну своєї громадянської належності, а тому посилаючись на ці обставини просив про задоволення позову.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2013 року, позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ від 27 листопада 2009 року Управління міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області розглянути питання про оформлення документів позивача для вирішення питання надання такого статусу. В решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені судові рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Кабул, громадянин Ісламської Республіки Афганістан, є полковником Міністерства державної безпеки Верховного командування національної гвардії, начальником відділу та помічником коменданта зі спецзавдань.

За даними Міністерства внутрішніх справ Ісламської Республіки Афганістан від 4 квітня 2009 року, в будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, було скоєно напад терористичною групою «Талібан», внаслідок якого вбито батьків позивача, поранено двох племінників. Також згідно цих даних, позивач звертався за допомогою до поліції країни свого походження задля захисту родини (дружини і дітей) і можливого переселення в інший район Кабулу.

Як вбачається з матеріалів справи позивач прибув до України 30 липня 2009 року, де 10 листопада 2009 року звернувся з заявою та просив надати статус біженця. 30 листопада 2009 року відповідач прийняв рішення про відмову в оформленні документів щодо надання такого статусу, з підстав очевидно неоґрутованої заяви.

Підставою для звернення із заявою про надання статусу біженця, ОСОБА_1 зазначив на те що, у нього є об'єктивні побоювання стати жертвою переслідування з боку терористичної групи «Талібан», яка діє на території Афганістану. У підтвердження цього надав документи, що містяться в матеріалах справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи (військовослужбовців) перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни.

На час звернення позивача до міграційної служби у 2009 році правовідносин сторін регулювались Законом України «Про біженців».

Разом з цим, 4 серпня 2011 року набув чинності Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI.

Так, статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності з пунктом 13 цієї ж Статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться :

- знаходження особи за межами країни своєї громадянської належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Якщо встановлення факту знаходження особи за межами країни своєї національної належності або за межами країни свого колишнього місця проживання не викликало у судів першої та апеляційної інстанцій труднощів, то з'ясування інших підстав для надання статусу біженця зроблено ними поверхово.

Що ж до обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, то воно є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

При цьому суди повинні мати власне судження про ситуацію в країні походження біженця.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Слід звернути увагу суду на те, що побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою.

Так, зі змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН випливає, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за Конвенцією про статус біженців тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Таким чином, біженець має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Суди попередніх дійшли правильного висновку, що у позивача дійсно існують об'єктивні побоювання стати жертвою переслідування внаслідок належності до певної соціальної групи (військовослужбовців), враховуючи саме його особисту історію та обставини, які передували цьому.

Окрім цього, аналізуючи ситуацію в країні походження позивача на момент його вибуття і по теперішній час, слід дійти висновку про те, що у разі повернення позивача на батьківщину йому дійсно загрожуватиме небезпека.

При розгляді зазначених справ слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додаткового захисту), та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Крім цього, з урахуванням положень частини 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Тобто обставини, про які стверджує позивач, як на підставу своїх позовних вимог, зокрема щодо небезпечної ситуації в Афганістані, є загальновідомими і доказування не потребують.

З урахуванням обставин, які сталися саме з позивачем у поєднанні із зазначеним, дає підстави дійти висновку щодо необхідності відносно ОСОБА_1 розглянути питання про оформлення документів для визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового або тимчасового захисту.

Крім цього, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Колегія суддів звертає увагу, Резолюцію 1974 (2011), прийняту Радою Безпеки ООН від 23 березня 2011 року, зі змісту якої вбачається загроза безпеці на території Афганістану мирному населенню, національних сил безпеки та міжнародному воєнному та громадському персоналу з боку терористичних угрупувань таких як «Талібан» тощо.

Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Це саме кореспондується статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України та Конституцією

України.

За змістом статті 25 Статуту ООН для членів Організації ООН, членом якої є Україна, рішення Ради Безпеки є обов'язковими для виконання. При цьому, статтею 39 цього Статуту визначено, що Рада Безпеки визначає існування будь якої загрози миру, будь якого порушення миру чи акта агресії та робить рекомендації або вирішує, які заходи слід вчинити у відповідності з статтями 41 та 42 для підтримання чи встановлення міжнародного миру та безпеки.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку, що відмова міграційного органу в оформлення зазначених документів позивачу є протиправною, тому висновок судів щодо часткового задоволення позову є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному вітчизняному та міжнародному законодавству.

Отже, рішення судів попередніх інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області відхилити, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало