Справа № 826/18862/14
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Старової Н.Е.,

суддів: Файдюка В.В., Літвіної Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняте Дніпровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 28.10.2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Справа розглянута відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, прибув на територію України на початку 2013 року за національним паспортом (з його слів) у приватних справах, відмітки про перетин державного кордону відсутні, національний паспорт втратив при невідомих обставинах, документи в міграційній службі не реєстрував.

Згідно з наказом Президента Грузії №345 від 04.06.2007 року позивач за власним бажанням вийшов з громадянства Грузії, та як видно з матеріалів справи є особою без громадянства.

28.10.2014 року під час проведення спеціальної операції по реалізації інформації оперативного характеру щодо перерозподілу сфер впливу серед "кримінального елементу" у столиці та Україні в цілому, з метою упередження проведення "злодійських сходок" на території Дніпровського району в парку культури та відпочинку "Гідропарк" співробітниками ГУБОЗ МВС України був виявлений позивач.

28.10.2014 року начальником Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МКМ №034679, згідно якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КпАП України, в зв'язку з порушенням ч.15 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

28.10.2014 року начальником Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві прийнято рішення про примусове повернення за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язано його покинути територію України у термін до 28.10.2014 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В матеріалах справи наявна копія постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 29.10.2014 року у справі №755/28972/14-а, якою задоволено позов Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві та визнано ОСОБА_2 особою, що перебуває на території України в нелегальному становищі та ухвалено примусово видворити його з території України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2014 року вищевказана постанова від 29.10.2014 року скасована, та ухвалена нова, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено. Зазначена постанова суду апеляційної інстанції залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.05.2015 року.

Колегія суддів, розглядаючи даний спір вказує на наступне.

Згідно ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Оскаржуване рішення від 28.10.2014 року про примусове повернення з України позивача прийняте Дніпровським РВ ГУ ДМС України в м. Києві з тієї підстави, що дії позивача порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, оскільки позивача попередньо притягнуто до адміністративної відповідальності згідно ч.15 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України) на підставі ч.1 ст.203 КпАП України (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

Водночас, колегія суддів зауважує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваного рішення від 28.10.2014 року, виходячи з того, що воно необґрунтоване та не могло бути виконане добровільно в зв'язку з хронологічною неузгодженістю строків зазначених у ньому, адже рішенням Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 28.10.2014 року вирішено примусово повернути за межі України позивача та зобов'язати його покинути територію України у термін до 28.10.2014 року, тобто до дня винесення самого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не може погодитись з твердженнями відповідача та суду першої інстанції щодо законності вказаного рішення, оскільки приймаючи його, суб'єкт владних повноважень, обмеживши кінцевий строк виконання рішення датою його винесення, завідомо розумів, що це є об'єктивно неможливо.

Суд першої інстанції в оскаржуваній постанові вказує, що згідно ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Та одночасно приходить до висновку, що за даних обставин, встановлений у оскаржуваному рішенні обмежений строк для того, щоб покинути територію України, не порушує вимоги вказаної статті. Проте, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції, виходячи з вищевказаних доводів.

Окремо колегія суддів зауважує, те що протокол про адміністративне затримання, постанова про накладення адміністративного стягнення, сплата адміністративного штрафу, винесення оскаржуваного рішення про повернення позивача за межі України, подання позову до Дніпровського районного суду м. Києва про примусове видворення за межі України позивача було винесено та вчинено одного і того ж дня - 28.10.2014 року. Та як було зазначено вище, зобов'язано ОСОБА_2 до цього ж дня покинути територію України. Відповідно, колегія суддів критично оцінює доводи відповідача про дотримання встановленої процедури та порядку винесення рішення про примусове повернення з України ОСОБА_2, та повідомлення останнього про всі процесуальні дії та рішення, вчинені та винесені посадовими особами Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м.Києві 28.10.2014 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказує на те, що рішенням відповідача від 29.10.2014 року (а.с.73) ОСОБА_2 поміщено у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, чим обмежено можливість реалізації права на оскарження рішення від 28.10.2014 року, яке гарантоване положеннями ч.4 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Вищевказаним рішенням від 29.10.2014 року позивача одночасно позбавлено можливості самостійно виконати рішення про примусове повернення за межі України, передбаченої ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якою встановлено, що іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Також висновок в оскаржуваному рішенні про те, що позивач є громадянином Грузії спростовується тим, що згідно з наказом Президента Грузії №345 від 04.06.2007 року позивач за власним бажанням вийшов з громадянства Грузії та є особою без громадянства (а.с.13, 51).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняте Дніпровським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 28.10.2014 року, та його зміст - не відповідають вимогам чинного законодавства, необґрунтовані, та прийняті всупереч положень ст.19 Конституції України.

До аналогічного висновку, щодо об'єктивної неможливості ОСОБА_2 у встановлений строк виконати зазначене рішення, оскільки воно ухвалено 28.10.2014 року із зобов'язанням покинути територію України до 28.10.2014 року, тобто до дня постановлення рішення, прийшов і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 21.05.2015 року по справі №755/62510/14 (К/800/62510/14).

Згідно ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування рішення про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.10.2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, всупереч вимог ч.2 ст.72 КАС України не надав до суду належні докази правомірності своїх дій та рішень.

Судова колегія апеляційної інстанції приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи, яким надана неправильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 27.02.2015 року, та є підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до ст.202 КАС України, апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати.

Керуючись ст.ст. 41, 94, 160, 186, 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2015 року - скасувати, та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2.

Визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняте Дніпровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 28.10.2014 року.

Постанова набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Файдюк В.В.

Літвіна Н. М.