Справа № 813/1900/14
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року Справа № 813/1900/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Кузана Р.І.,

з участю:

секретаря судового засідання Перчак С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників:

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції сільського господарства у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

В березні 2014 року ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1, позивач) звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з позовом до Державної інспекції сільського господарства у Львівській області (надалі - відповідач) в якому просив:

- поновити його на посаді головного спеціаліста - державного інспектора відділу технічного нагляду управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.14р. до дня поновлення на роботі;

- компенсувати моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що при звільненні його з займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України, відповідачем не враховано положення статті 149 КзпП України. А саме, не відібрано письмових пояснень, не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Крім того, позивач вважає, що незаконним звільненням йому спричинено душевних страждань, а тому просить стягнути моральну шкоду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.10.14р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.12.14р., позивачу відмовлено у задоволенні позову.

За наслідками розгляду касаційної скарги позивача, Вищий адміністративний суд України ухвалою від 14.04.15р скасував вказані вище судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, а справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.5 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої інстанції при розгляді справи.

Згідно з ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.04.15р. при повторному розгляді вказаної адміністративної справи суду першої інстанції необхідно встановити та надати оцінку доводам сторін, зокрема, щодо поважності причин відсутності позивача на робочому місці 25.01.14р., обізнаності керівництва про причини такої відсутності, а також причини прийняття рішення про звільнення позивача безпосередньо в день відсутності його на робочому місці без отримання будь-яких пояснень.

Під час нового судового розгляду позивач та його представник позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях до позовної заяви.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення адміністративного позову заперечив з підстав викладених в письмових запереченнях. Зазначив, що звільнення відбулось у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки позивач був відсутній на робочому місці протягом робочого дня 25 січня 2014 року. Оскільки у діях відповідача відсутні ознаки протиправності просив відмовити у стягненні моральної шкоди.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті з урахуванням висновків Вищого адміністративного суду України, суд встановив наступне:

Начальником Державної інспекції сільського господарства в Львівській області 25.01.14р. прийнято наказ № 29-К, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста державного інспектора відділу технічного нагляду управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України за прогул без поважних причин.

Підставою винесення такого наказу стали доповідна записка начальника управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки ОСОБА_4 від 25.01.14р. та акт про відсутність позивача на робочому місці від 25.01.14р.

Зі змістом наказу № 29-К від 25.01.14р. позивач ознайомився 06.02.14р., про що свідчить його особистий підпис на наказі.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатись своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 40 КЗпП України врегульовано питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

В законодавстві відсутнє визначення поняття «прогул», однак в Постанові Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92р. №9 розкривається зміст цього поняття як відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, або принаймні більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Не є поважними причинами відсутності працівника на роботі згідно з вищезазначеною постановою, зокрема, поміщення особи до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу.

Відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни і, як наслідок, тягне за собою накладення одного з видів дисциплінарного стягнення передбаченого статтею 147 КЗпП України - догану або звільнення.

З урахуванням викладеного, для прийняття рішення про звільнення працівника з займаної посади за прогул необхідно встановити дві обставини: по-перше - встановити факт відсутності працівника на робочому місці протягом трьох годин або протягом цілого робочого дня; по-друге - зясувати причини такої відсутності та обґрунтовано вважати їх неповажними.

Як вже зазначалося, позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин, що мав місце 25.01.14р.

Відсутність позивача на робочому місці 25.01.14р. протягом цілого робочого дня визнається сторонами, в суду не виникає сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання, відтак відповідно до частини 3 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України така обставина не потребує доказуванню.

Судом встановлено, що при прийнятті рішення про звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України та перед винесенням оскаржуваного наказу № 29-К від 25.01.14р. відповідачем не відібрано у позивача письмових пояснень про причини відсутності його на роботі. Таким чином, суд зазначає, що відповідачем порушено порядок притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення його з займаної посади.

Разом з цим, на переконання суду, при наявності достатніх доказів неповажності причин відсутності працівника на робочому місці, вказана обставина не може бути достатньою та самостійною (єдиною) підставою для скасування наказу про звільнення працівника за прогул та поновлення його на посаді. Визначення причин відсутності працівника на роботі поважними може здійснюватися як безпосередньо роботодавцем, так і органом, до якого оскаржується накладення дисциплінарного стягнення, зокрема судом. Питання про поважність причини відсутності на роботі вирішується в кожному окремому випадку, виходячи з конкретної ситуації.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо поважності причин відсутності його на роботі 25.01.14р. суд враховує, що причини відсутності працівника на роботі можуть бути поважними лише тоді, коли такі причини працівник не міг усунути, в його діях відсутня вина.

Так, зокрема, поважними причинами відсутності працівника на роботі може бути його тимчасова непрацездатність, причини сімейно-побутового характеру у разі, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу, терміновий від'їзд в інший населений пункт, неможливість дістатись до місця роботи у зв'язку із погодними умовами, відміною рейсу, тощо.

ОСОБА_1 доводить поважність причин відсутності його на роботі 25.01.14р. необхідністю отримання ним від Львівської міської ради підтверджуючих документів про проходження стажування, зокрема відгуку та довідки Департаменту житлового господарства та інфраструктури за результатами стажування. Будь-яких інших пояснень та доказів поважності причин відсутності на роботі позивач суду не надав.

Судом встановлено, що листом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області №148/9-8 від 17.01.14р., який направлений на адресу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, було погоджено стажування ОСОБА_1 в період з 20.01.14р. по 24.01.14р.

Наказом в.о. директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №13-к від 20.01.14р. позивача зараховано на стажування на посаді головного спеціаліста Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.

Відповідно до пункту 4 Положення про стажування у державних органах, яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України № 804 від 01.12.94р. (надалі - Положення) стажування працівника проводиться з відривом від основної роботи. За працівником, направленим на стажування, зберігається його посада та заробітна плата за основним місцем роботи з подальшим урахуванням змін розміру мінімальної заробітної плати відповідно до чинного законодавства.

На період стажування в державному органі за стажистом закріплюється державний службовець, відповідальний за стажування.

Зміст стажування визначається індивідуальним планом, що затверджується керівником структурного підрозділу органу, де проводиться стажування (п.5 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення стажист за час проходження стажування повинен виконати індивідуальний план стажування. Після закінчення стажування стажист подає керівництву державного органу доповідну записку про стажування з висновками керівника структурного підрозділу щодо можливості використання стажиста на державній службі, а за основним місцем роботи - стислий письмовий звіт.

За результатами стажування у державному органі стажисту видається довідка для подання за основним місцем роботи (пункт 7 Положення).

Згідно з наявною у справі довідкою Департаменту житлового господарства та інфраструктури № 25-вих-50 від 27.01.14р. ОСОБА_1 з 20.01.14р. по 24.01.14р. включно проходив стажування на посаді головного спеціаліста Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.

Відповідно до Наказу Державної інспекції сільського господарства в Львівській області № 16-А від 09.12.13р. робочий день з пятниці 3 січня 2014 року перенесено на суботу 25 січня 2014 року.

Оскільки стажування позивача закінчилось 24.01.14р., то 25.01.15р. ОСОБА_1 необхідно було приступити до виконання обовязків за основним місцем праці.

Аналіз норм вказаного вище Положення дає підстави суду дійти висновку, що за результатами стажування стажистом складається лише звіт, який подається керівнику стажування після закінчення такого стажування. Висновок про можливість використання стажиста на державній службі складається керівником структурного підрозділу, де проходив стажування такий спеціаліст. При цьому, особиста участь стажиста при складанні такого висновку, затвердженні його керівником стажування та видачі довідки про стажування для подання її за місцем праці не є необхідною.

Суд зазначає, що відгук за результатами стажування позивача складений та підписаний начальником юридичного відділу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 25.01.14р. Позивачем не надано доказів необхідності його особистої участі при складанні такого відгуку протягом цілого робочого дня. При цьому, довідка, за результатами стажування ОСОБА_1 складена та підписана в.о. директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 27.01.14р., тобто під час тимчасової непрацездатності позивача та без його участі.

Наявна у справі доповідна записка безпосереднього начальника позивача ОСОБА_4 від 25.01.14р., яка була підставою для прийняття наказу № 29-К від 25.01.14р., спростовує доводи позивача про обізнаність керівництва відповідача про причини відсутності ОСОБА_1 на роботі 25.01.14р.

З урахуванням вказаних обставини суд дійшов висновку, що зазначені позивачем причини відсутності на роботі протягом цілого робочого дня 25.01.14р. не є поважними, а тому у відповідача були підстави для звільнення ОСОБА_1 згідно з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до наданих позивачем суду додаткових письмових пояснень від 05.06.15р., ОСОБА_1 просить залишити без розгляду позовну вимогу про стягнення з відповідача матеріальної шкоди. Однак, оскільки вимога про стягнення матеріальної шкоди позивачем в позовній заяві не заявлялась, підстави для залишення без розгляду такої відсутні.

У відповідності до положень ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У пункті 13 вказаної Постанови роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається зі змісту наведених норм, однією з обовязкових підстав для відшкодування моральної шкоди є наявність порушень зі сторони власника або уповноваженого ним органу законних прав працівника.

З врахуванням того, що судом не встановлено таких порушень при звільненні, відсутні і правові підстави для стягнення згаданої шкоди.

З огляду на викладене, суд вважає позов необґрунтованим, а відтак і таким, що не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати з позивача не належить стягувати.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

п о с т а н о в и в :

в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кузан Р.І.