Справа № 806/1911/15
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Житомир справа № 806/1911/15

категорія 10.3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Суперспрокс Україна" про стягнення 68579,97 грн,

встановив:

Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Суперспрокс Україна" 68579,97 грн адміністративно-господарських санкцій за недодержання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. Вимоги мотивувало тим, що, згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів, середньооблікова чисельність працюючих на Товаристві з обмеженою відповідальністю "Суперспрокс Україна" у 2014 році складала 46 чоловік. Відповідач мав працевлаштувати 2 інваліда, тоді як фактично працевлаштував 1 інваліда, тобто не виконав нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. Сума заборгованості по сплаті адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2014 році складає 66260,87 грн. Листом від 18.03.2015 позивач повідомив ТОВ "Суперспрокс Україна" про наявність заборгованості в сумі 66260,87 грн і просив перерахувати адміністративно - господарські санкції до 15.04.2015. У зв'язку з несплатою відповідачем вказаної суми Товариству нараховано пеню в розмірі 2319,10 грн. Житомирське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів вважає, що несплата адміністративно - господарських санкцій і пені відповідачем негативно відображається на формуванні Державного бюджету, тому просить стягнути з ТОВ "Суперспрокс Україна" кошти в загальній сумі 68579,97 грн у судовому порядку.

Представник позивача прибув до суду, подав заяву, в якій просив розглядати справу в письмовому провадженні, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача з'явився до суду, подав письмові заперечення, в яких просив відмовити Житомирському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів у задоволенні позову, стягнути на користь відповідача судові витрати пов'язані із оплатою послуг адвоката. При цьому вказав, що ТОВ "Суперспрокс Україна" виконав всі дії для того, щоб працевлаштувати інвалідів у себе на підприємстві, навіть понад норму визначену законодавством створив належні робочі місця та повідомив Житомирський міський центр зайнятості про наявність вакансій для інвалідів. Вважає, що Товариство не має нести відповідальності за небажання інвалідів працювати.

Також представником відповідача подано заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, на підставі наявних у ній доказів.

В силу приписів ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з наступних підстав.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) визначено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

За змістом статті 19 Закону для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Так, у частині 1 цієї статті Закону визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (ч. 2 ст. 19 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Матеріалами справи підтверджено, що 20 січня 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Суперспрокс Україна" до Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік. За даними цього звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу в 2014 році підприємства становила 46 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа. При цьому у звіті визначено, що кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", повинна становити 2 особи.

Отже, встановлений Законом норматив стосовно працевлаштування інвалідів у 2014 році відповідачем не виконано у кількості 1 особи-інваліда.

В силу приписів ч. 1 ст. 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

У відповідності до п. 4.4 Рекомендації Вищого адміністративного суду України від 14.04.2008 № 07.2-10/2 "Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування" при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. При цьому слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

У контексті наведеного суд відмічає, що, згідно зі частиною 1 статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою зазначеної статті Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону (ч. 3 ст. 19 Закону).

При цьому частиною 3 статті 18-1 Закону встановлено, що пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань здійснює Державна служба зайнятості.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Судом встановлено, що впродовж 2014 року відповідачем до Житомирського міського центру зайнятості подано звітність, форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", якою повідомлено уповноважений орган про наявність на підприємстві 4 вакансії для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями. Дані обставини підтверджено звітністю (форма № 3-ПН) ТОВ "Суперспрокс Україна", прийнятою Житомирським міським центром зайнятості 18.02.2014, 28.03.2014, 20.08.2014 і 25.11.2014.

Разом з цим, з'ясовано, що у 2014 році Житомирським МЦЗ до відповідача направлено 4 особи з обмеженими можливостями з числа пошукачів роботи, з яких 2 особи було працевлаштовано, а 2 - відмовилися від запропонованої роботи. Наведене повідомлено позивачу листом директора Житомирського міського центру зайнятості від 14.04.2015 № 1654/02, копія якого наявна у матеріалах справи, а також знайшло своє підтвердження у наказах Товариства про прийняття на роботу та звільнення з роботи.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач як роботодавець у 2014 році вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, свій обов'язок зі створення робочих місць для інвалідів виконав, відтак на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

Аналогічна правова позиція висловлена і в постановах Верховного Суду України від 20 червня 2011 року (справа № 21-60а11) та від 16 квітня 2013 року (справа № 21-81а13).

Висновки цих постанов Верховного Суду України, згідно із приписами ст. 244-2 КАС України, щодо застосування зазначених норм матеріального права є обовязковими для застосування до спірних правовідносин, що є предметом цього позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Житомирським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів суду доказів того, що підприємство не створило робочі місця для інвалідів, відмовляло інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не надано.

За таких обставин, суд вважає, що у позивача не було підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені у загальному розмірі 68579,97 грн, відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно зі частиною 3 цієї статті КАС України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема: витрати на правову допомогу.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 16 КАС України кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом. Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Матеріалами справи підтверджено, що 15 червня 2015 року між Замовником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Суперспрокс Україна" в особі директора Маугхфлінга ОСОБА_1 та Виконавцем - адвокатом ОСОБА_2, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 568 від 10.03.2011, укладено договір про надання адвокатських послуг № 19/2015.

За умовами цього договору Виконавець зобов'язується надати Замовнику адвокатські послуги по підготовці документів до суду, подачі документів до суду та представництву і захисту інтересів Замовника у суді першої інстанції за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а Замовник зобов'язується прийняти надані послуг та оплатити їх вартість і витрати Виконавця пов'язані з виконанням ним своїх обов'язків за Договором, в порядку та на у мовах визначених цим Договором.

У пункті 3.1 договору про надання адвокатських послуг № 19/2015 від 15.06.2015 визначено, що на умовах передплати Замовник сплачує на користь Виконавця 2500 грн, на протязі трьох календарних днів від дати укладення даного Договору.

Про отримання адвокатом коштів у розмірі 2500 грн від відповідача свідчить квитанція № 19/2015 від 16.06.2015.

Згідно зі частиною 1 статті 90 КАС України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Разом з цим, частинами 1 і 5 статті 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). У разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Закон, який визначає коло осіб звільнених від сплати судових витрат відсутній, тому суд, відповідно до частини 7 статті 9 КАС України, застосовує вимоги пункту 18 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір". Згідно з ними від сплати судового збору звільняються, зокрема Фонд соціального захисту інвалідів і його відділення.

Зважаючи на викладене, а також висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, понесені відповідачем витрати на правову допомогу необхідно компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 3 ст. 90 КАС України).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191-VI, у разі якщо сторона у цивільній чи адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у розмірі, що не перевищує 2,5 відсотка встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Компенсація витрат на правову допомогу виплачується за рахунок державного бюджету в межах видатків, передбачених Державній судовій адміністрації України на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень.

Отже, розмір компенсації витрат на правову допомогу з 1 січня до 30 листопада 2015 року не повинен перевищувати 30,45 грн за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Як видно із калькуляції вартості адвокатських послуг, наведеної у обґрунтуванні необхідності стягнення витрат на послуги адвоката та розміру таких витрат від 16.06.2015, адвокатом ТОВ "Суперспоркс Україна" для підготовки заперечень проти даного позову, вивчення документів, збору доказів, а також аналізу законодавства, яке регулює дану сферу суспільних відносин, витрачено 9 годин.

Ураховуючи наведене, загальна сума витрат, що підлягають стягненню із держави на користь відповідача становить 274 грн 05 коп (30,45*9=274,05).

Керуючись статтями 71, 86, 98, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Суперспрокс Україна" про стягнення 68579,97 грн відмовити.

Стягнути з Державного бюджету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суперспрокс Україна" понесені витрати на правову допомогу у розмірі 274,05 грн.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко