Справа № 333/4118/14-а(2а/333/100/14)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 рокусправа № 333/4118/14-а(2а/333/100/14)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року у справі № 333/4118/14-а за позовом ОСОБА_1 до Східної Митниці Головного Управління Міндоходів у Донецькій області про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 травня 2014 року звернувся до суду з позовом до Східної Митниці Головного Управління Міндоходів у Донецькій області, згідно з яким, просить визнати протиправними дії відповідача з оформлення в митному режимі «транзит», транспортного засобу марки «Мерседес» 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_1, який на праві власності належить нерезиденту «ЕКАС»ЕООО, зареєстрованому на території Республіки Болгарія та зобовязати відповідача здійснити його оформлення в митному режимі тимчасове ввезення, із застосуванням пільги щодо тимчасового ввезення відповідно до норм Стамбульської конвенції.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідачем неправомірно здійснено митне оформлення ввезення позивачем транспортного засобу в режимі - «транзит».

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що відповідач при проведенні митного оформлення у митному режимі «транзит» та пропуску транспортного засобу позивача діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповного зясування обставин, які мають значення для справи. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

В апеляційній скарзі зазначає про безпідставне незастосування судом першої інстанції до спірних відносин норм Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), посилається на те, що під час митного оформлення ним було заявлено митний режим «тимчасове ввезення» но йому було відмовлено в пропуску транспортного засобу, без відповідного оформлення картки відмови та змушено заповнити митну декларацію з позначкою режиму переміщення транзит, а також внести до декларації данні, які не відповідають поданим документам.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем документи, а саме: посвідчення № 5140 від 19.04.2013 року, довіреність від 20.03.2014 року відповідно до якої ОСОБА_1 надано право керувати автомобілем марки «Мерседес», реєстраційний номер А7004МВ, двигун №2478, рама WDB 2032061F113815/25/05/2001 року, посвідчення про відрядження, копія договору № 220917-1 від 20.03.2014 року жодним чином не підтверджують комерційне використання зазначеного транспортного засобу на території України.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Східна Митниця Головного Управління Міндоходів у Донецькій області при проведенні митного оформлення у митному режимі «транзит» та пропуску транспортного засобу позивача діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 30.03.2014 року позивач в'їхав на митну територію України на службовому автомобілі «Мерседес», який зареєстрований на території Республіки Болгарія, та належить на праві власності юридичній особі - нерезиденту.

Службовою особою відповідача здійснено оформлення митної декларації для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов'язаних зі здійсненням підприємницької діяльності, в режимі «транзит».

Позивач вважає, вказані дії протиправними, оскільки ним під час здійснення митного оформлення було заявлено митний режим - «тимчасове ввезення», та було надано відповідні документи: реєстраційні документи юридичної особи «ЕКАС» ЕООО - нерезидента, який на праві власності належить транспортний засіб, зареєстрований на території Республіки Болгарія, довіреність від 20.03.2014 року на право управління транспортним засобом з правом тимчасового ввезення, договір № 220917-1 від 20.03.2014 року між «ЕКАС» ЕООО та позивачем, посвідчення на відрядження видане «ЕКАС» ЕООО.

Отже, на думку позивача, всупереч вимогам Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), посадовою особою відповідача йому було відмовлено в оформленні митного режиму - «тимчасове ввезення» і взагалі було відмовлено в пропуску транспортного засобу, без відповідного оформлення картки відмови.

Правомірність та обґрунтованість дій відповідача з оформлення в митному режимі «транзит», транспортного засобу марки «Мерседес» 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_1, який на праві власності належить нерезиденту - «ЕКАС»ЕООО, зареєстрованому на території Республіки Болгарія та зобовязання відповідача здійснити його оформлення в митному режимі - тимчасове ввезення, із застосуванням пільги щодо тимчасового ввезення відповідно до норм Стамбульської конвенції є предметом спору переданого на вирішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 335 Митного кодексу України під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України декларант, уповноважена ним особа або перевізник залежно від виду транспорту, яким здійснюється перевезення товарів, надають органу доходів і зборів в паперовій або електронній формі такі документи та відомості: при перевезенні автомобільним транспортом: документи на транспортний засіб, зокрема ті, що містять відомості про його державну реєстрацію (національну належність); транспортні (перевізні) документи (міжнародні товаротранспортні накладні); визначений актами Всесвітнього поштового союзу документ, що супроводжує міжнародні поштові відправлення (за їх наявності); комерційні документи (за наявності) на товари, що перевозяться, які містять відомості, зокрема, про найменування та адресу перевізника, найменування країни відправлення та країни призначення товарів, найменування та адреси відправника (або продавця) та отримувача товарів; відомості про кількість вантажних місць та вид упаковки; найменування товарів; вага брутто товарів (у кілограмах) або об'єм товарів (у метрах кубічних), крім великогабаритних вантажів.

Відповідно до змісту ст.ст. 103, 104 Митного кодексу України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання. Для поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання митного режиму, повинна подати органу доходів і зборів, що здійснює випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення у режимі тимчасового ввезення, документи на такі товари, транспортні засоби, що підтверджують мету їх тимчасового ввезення.

Згідно з ч. 1 ст. 105 Митного кодексу України у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках B.1 - B.9, C, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених цими Додатками, а також повітряні судна, які ввозяться на митну територію України українськими авіакомпаніями за договорами оперативного лізингу.

Ч.ч. 1, 3 ст. 189 Митного кодексу України передбачено, що транспортні засоби комерційного призначення, що використовуються для переміщення товарів та/або пасажирів через митний кордон України, можуть тимчасово ввозитися на митну територію України без справляння митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Тимчасове ввезення транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України допускається за умови, що такі транспортні засоби не використовуватимуться для внутрішніх перевезень на митній території України.

Відповідно до п. «а» ст. 1 Конвенції про тимчасове ввезення, до якої Україна приєдналась 24 березня 2004 року, «тимчасове ввезення» означає митний режим, який дозволяє приймати на митну територію певні товари (у тому числі транспортні засоби), умовно звільнені від ввізного мита і податків, без застосування заборон чи обмежень економічного характеру на ввезення; такі товари (у тому числі транспортні засоби), мають ввозитися з визначеною метою і призначатися для подальшого вивезення у встановлений термін, та не піддаватися змінам, за винятком нормального зниження їхньої вартості (амортизації) внаслідок їхнього використання.

Згідно з п. «b» ст. 1 Додатка С до Конвенції про тимчасове ввезення комерційне використання означає платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів.

Відповідно до п. «а» ст. 5 Додатка С до Конвенції про тимчасове ввезення для того, щоб можна було скористатись правами на пільги, що надаються цим Додатком, транспортні засоби комерційного використання повинні бути зареєстрованими на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і ввозитись та використовуватись особами, які здійснюють свою діяльність з такої території.

При цьому, п. «а» ст. 7 Додатка С до Конвенції про тимчасове ввезення передбачає, що незважаючи на положення статті 5 цього Додатку транспортні засоби комерційного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення і які здійснюють свою діяльність на користь останнього, навіть якщо вони зареєстровані або постійно проживають на території тимчасового ввезення.

Умови здійснення міжнародних перевезень вантажів та пасажирів (багажу) регламентовані Конвенцію про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (м. Женева, 1956 р.) та Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення пасажирів та багажу (м. Женева 1973 р.).

Конвенція про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (м. Женева, 1956 р.) застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду з використанням автомобілів, коли вказані в договорі місце прийняття до перевезення вантажу і місце, передбачене для здачі вантажу, знаходяться на території двох різних країн, з яких принаймні одна являється учасником Конвенції. Статтями 4 та 5 цієї Конвенції, передбачено, що договір перевезення встановлюється накладною, другий примірник якої супроводжує вантаж.

Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення пасажирів та багажу (м. Женева 1973 р.) застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення пасажирів ( та у відповідних випадках - їх багажу) транспортними засобами, коли у договорі вказано, що перевезення здійснюється територією принаймні двох країн та що пункт відправлення або пункт призначення, або той та інший знаходяться на території однієї з країн, що домовляються. Статтею 5 зазначеної Конвенції передбачено, що під час перевезення пасажирів перевізник має видати індивідуальний або колективний квиток, в якому мають бути зазначені назва та адреса перевізника.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» при виконанні міжнародних перевезень вантажів нерезиденти України повинні мати: дозвіл України; дозвіл щодо узгодження умов та режимів перевезення в разі перевищення вагових або габаритних обмежень чи документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових (габаритних) обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; сертифікат відповідності транспортного засобу вимогам законодавства України щодо безпеки руху та екологічної безпеки, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; документи на вантаж. При виконанні міжнародних перевезень пасажирів нерезиденти повинні мати: дозвіл України; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; список пасажирів (для нерегулярних та маятникових перевезень); білетно-облікову документацію.

Тобто, визнання автотранспортного засобу (у тому числі легкового) як транспортного засобу комерційного використання можливо виключно за умови його використання для платного перевезення осіб або промислового чи комерційного платного або безоплатного перевезення вантажів, що повинно підтверджуватись: при платному перевезенні осіб: білетно-обліковою документацію; при платному чи безоплатному промисловому чи комерційному транспортуванні товарів: товарно-транспортниими документами, зокрема міжнародною автомобільною накладною (СМR).

Враховуючи вищевикладене, громадянин (як резидент так і нерезидент) може тимчасово в'їжджати на територію України на транспортному засобі комерційного призначення зі звільненням від оподаткування і без застосування гарантії за умови, що вказаний транспортний засіб знаходиться у власності (користуванні) юридичної особи, яка зареєстрована на території іншої держави, та використовується в комерційних цілях (платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення товарів).

При цьому громадянин, який возить транспортний засіб комерційного призначення на митну територію України, повинен мати: документи, що підтверджують здійснення цим громадянином діяльності на користь юридичної особи - власника (користувача) транспортного засобу; належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення транспортного засобу; документи на транспортний засіб, що підтверджують його реєстрацію в іншій державі на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами України; документи на транспортний засіб, що підтверджують мету його тимчасового ввезення; документи, що підтверджують комерційне використання транспортного засобу.

Між тим, встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, свідчать проте, що позивач не надав митному органу належних документів на транспортний засіб, що підтверджують мету його тимчасового ввезення та документи, що підтверджують комерційне використання транспортного засобу.

Крім того, згідно з наданою позивачем митному органу декларацією позивач через митний кордон України здійснювалось переміщення транспортного засобу особистого користування (а.с.7).

При цьому суд вважає безпідставними доводи позивача щодо змушення його службовими особами відповідача заповнити митну декларацію з позначенням режиму переміщення - «транзит», а також внести до декларації дані, які не відповідають поданим документам, оскільки належних доказів що підтверджують вказані обставини позивачем суду надано не було. Позивач також не зазначає хто саме з працівників митниці вчинив вказані дії, в чому вони полягають.

Ураховуючи вказані обставини справи та викладені норми права, суд апеляційної інстанції вважає правомірними дії відповідача з оформлення в митному режимі «транзит» зазначеного транспортного засобу позивача, оскільки позивачем не надано митному органу належних документів, які б вказували на міжнародне платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення товарів за допомогою транспортного засобу, який позивач мав намір оформити у режимі тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову.

Однак, такий висновок зроблено неповноважним судом, що відповідно до положень статті 202 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Згідно зі змістом заявленого позову, предметом цього спору є незгода з діями Східної Митниці Головного Управління Міндоходів у Донецькій області з оформлення в митному режимі «транзит», транспортного засобу марки «Мерседес» 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_1, який на праві власності належить нерезиденту «ЕКАС»ЕООО, зареєстрованому на території Республіки Болгарія та зобовязати відповідача здійснити його оформлення в митному режимі тимчасове ввезення, із застосуванням пільги щодо тимчасового ввезення відповідно до норм Стамбульської конвенції.

Отже, оскільки відповідачем у справі виступає державний орган, то, відповідно до положень частини 2 статті 18 КАС України, належним судом щодо розгляду цієї справи є відповідний окружний суд.

Суд першої інстанції вказані вимоги процесуального закону до уваги не прийняв, та вирішив спір з порушенням правил предметної підсудності, що є підставою для скасування рішення суду та прийняття нової постанови.

Враховуючи обставини, які були встановлені судом під час розгляду цієї адміністративної справи та приймаючи до уваги наведені норми чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, що виникли між сторонами у цій справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позову відмовити.

Керуючись пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 202, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року у справі №333/4118/14-а скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлений 26 червня 2015 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко