Справа № 813/2051/15
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року № 813/2051/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Косів М.Б.

за участю:

позивача ФОП ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому з асіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

Встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Міндоходів у Львівській області від 31.07.2013 № та №.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю виставлення оспорюваних податкових повідомлень-рішень, оскільки позивач використовував власні транспортні засоби для здійснення господарської діяльності, його реєстрація на фізичну-особу підприємця чинним законодавством не є обовязкововою, відтак у позивача є право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість. Зазначає, що на підтвердження здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем та його контрагенами були надані усі первинні документи, зокрема, податкові накладні, на підставі яких позивач включив суми ПДВ до податкового кредиту.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з мотивів, вказаних в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач подав письмове заперечення, проти позову заперечує з тих підстав, що за наслідками проведеної перевірки з'ясовано факти, за якими платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача заперечення підтримав, просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши думку сторін, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Державною податковою інспекцією у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01.01.2012 по 31.12.2012.

За результатами вищевказаної перевірки складено акт від 25.07.2013 №865/17-2001/НОМЕР_1, яким встановлено порушення п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст. 138, п.177.2 та п.11.4 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-V, внаслідок чого завищено суму витрат, задекларованих за 2012 рік, внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 9610,00 грн..; п.198.3, п.198.4 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-V, внаслідок чого завищено розмір податкового кредиту з ПДВ на 15335,00 грн, в тому числі за березень 2012 на суму 425,83 грн, за квітень 2012 на суму 480,95 грн, за червень 2012 на суму 4063,33 грн, за липень 2012 на суму 109,50 грн, за вересень 2012 на суму 1904,00 грн, за листопад 2012 на суму 1126,38 грн, за грудень 2012 на суму 7225,00 грн.

На підставі акта перевірки 25.07.2013 №865/17-2001/НОМЕР_1 ДПІ у Пустомитівському районі ГУ Міндоходів у Львівській області винесено податкове повідомлення-рішення від 31.07.2013 №, яким зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 15 335,00 грн та податкове повідомлення-рішення від 31.07.2013 №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 14 415,00 грн.

Відповідно до акта перевірки контролюючим органом вказанао, що фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування не мають права включати до складу витрат витрати, які повязані із використанням транспортного засобу (вартість запасних частин) та встановлено завищення суми витрат за 2012 рік ФОП ОСОБА_1 на загальну суму 32877,82 32877,82 грн за взаємовідносинами з ПП «Шипшина» на суму 4346,зз грн, ТОВ «Інтертрансгруп» на суму 672,00 грн, ТОВ «ТРАК МАРКЕТ» на суму 879,08 грн, ТОВ «Венол Україна» на суму 2000,00 грн, ФОП ОСОБА_4 на суму 2914,58 грн, ПП «Автосезони» на суму 12848,33 грн, ТзОВ «Тідісі-Дальнобой» на суму 5698,00 грн, ТОВ «КПП Центр» на суму 2519,83 грн, ТзОВ «Електро-Захід» на суму 1000,00 грн. Також позивач включив у вартість витрат за 2012 рік вартість дизпалива, придбаного у січні 2012 у ТОВ «Золотий Екватор» на суму 31188,84 грн, проте доходу від надання послуг на підставі яких було включено цю суму витрат до декларації про майновий стан та доходи за 2012 рік за наслідками перевірки не встановлено.

З акта перевірки судом встановлено, що позивач зареєстрований платником податку на додану вартість 26.01.2007 свідоцтво №100015845, видане ДПІ у Пустомитівському районі Львівської області. Основним видом діяльності позивача визначено вантажний автомобільний транспорт. На імя ОСОБА_1 зареєстровано сідловий тягач марки MAN 26.463 та сідловий тягач марки DAF TG47 XS та два напівпричіпи-платформа Е марки ПП RECKER.

Вирішуючи спір, суд виходив з наступного.

Відповідно до Цивільного кодексу України субєктів цивільних правовідносин поділено на дві категорії - юридичні та фізичні особи. І виходячи з цього за фізичною особою законодавством закріплено право приватної власності на все майно (як рухоме так і нерухоме), яким така фізична особа володіє, користується і розпоряджається. Незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе (підприємницької або незалежної професійної), субєктом права приватної власності виступає саме фізична особа, а не підприємець. Не передбачено і законодавчих підстав вважати майно, що перебуває у приватній власності фізичної особи, основним фондами субєкта господарювання, якщо такий громадянин зареєструється підприємцем. Використання власного майна для здійснення, зокрема, підприємницької діяльності є одним із способів розпорядження майном фізичної особи.

Відповідно до ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України.

Цивільним законодавством, відповідно і Цивільним кодексом України, регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Приписами ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України регламентовано, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, до податкових відносин цивільне законодавство не застосовується, при цьому, норми цивільного законодавства не містять обмежень щодо права власності фізичної особи, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Окрім того, враховуючи пріоритетність застосування нормативно-правових актів, то застосування положень будь-яких інших актів можливе виключно в частині, що не суперечить положенням Податкового кодексу України.

Так, за змістом пп. 14.1.139 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент фіксування позивачем купівлі рейсів желізнодорожніх у податковому обліку) термін «особа» для цілей розділу V цього Кодексу, вживається в такому значенні: фізична особа (громадянин України, іноземець та особа без громадянства), яка здійснює діяльність, що належить згідно із законодавством до підприємницької (крім фізичних осіб, що знаходяться на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва відповідно до законодавства), та/або ввозить товари на митну територію України.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, врегульовано статтею 177 Податкового кодексу України, у відповідності до пункту 177.2 якої об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Водночас під господарською діяльністю, за змістом ст. 3 Господарського кодексу України, розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

У розумінні пп. 14.1.36 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Розділом III Податкового кодексу України врегульовано відносини у сфері справляння податку на прибуток підприємств, відповідно і порядок визначення витрат та їх склад, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування з цього податку.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що норми податкового законодавства України визначають однакові права та обов'язки як для юридичних, так і для фізичних осіб платників податку.

Згідно п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.8 Податкового кодексу України до собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відносяться витрати, прямо повязані з виробництвом таких товаріа, виконанням робіт, наданням послуг, зокрема загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Згідно з частиною г) пункту 138.8.5 Податкового кодексу України до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необороних активів загальновиробничого призначення.

Як слідує із системного аналізу ст.. 52 Цивільного кодексу України, субєкт підприємницької діяльності-фізична особа відповідає за зобовязаннями, повязаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення. Також вказаний субєкт господарювання проводить діяльність без формування статутного та інших фондів.

Відтак, чинне законодавство не передбачає відокремлення майна, яке використовується субєктом господарювання-фізичною особою для здійснення підприємницької діяльності, із загальної маси майна, яке належить цій фізичній особі.

Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затв. постановою КМ України № 1388 від 07.09.1998р., передбачено, що реєстрація транспортних засобів здійснюється лише за юридичними та фізичними особами (п.6), тобто, реєстрація транспортних засобів за субєктами підприємницької діяльності-фізичними особами чинним законодавством не передбачена.

З акта перевірки судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у витрати за 2012 рік включив вартість придбаних автозапчастин на ремонт вантажних автомобілів, які належать йому як фізичній особі та які він використовує у власній господарській діяльності, та інших послуг на загальну суму 32877,82 грн за взаємовідносинами з ПП «Шипшина» на суму 4346,зз грн, ТОВ «Інтертрансгруп» на суму 672,00 грн, ТОВ «ТРАК МАРКЕТ» на суму 879,08 грн, ТОВ «Венол Україна» на суму 2000,00 грн, ФОП ОСОБА_4 на суму 2914,58 грн, ПП «Автосезони» на суму 12848,33 грн, ТзОВ «Тідісі-Дальнобой» на суму 5698,00 грн, ТОВ «КПП Центр» на суму 2519,83 грн, ТзОВ «Електро-Захід» на суму 1000,00 грн. Також позивач включив у вартість витрат за 2012 рік вартість дизпалива, придбаного у січні 2012 у ТОВ «Золотий Екватор» на суму 31188,84 грн.

Суд вважає, що дані витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів, в даному випадку це витрати на придбання запасних частин, технічне обслуговування та ремонт власних вантажних автомобілів, які використовуються у господарській діяльності, повністю відносяться до загальновиробничих витрат та ці витрати є складовою витрат операційної діяльності, отже твердження податкового органу про завищення суми витрат є неправомірним, отже підлягає скасуванню податкове повідомлення-рішення від 31.07.2013 №.

Також, податковим органом перевіркою повноти визначення податкового кредиту за період з 01.01.2012 по 31.12.2012 встановлено його завищення на 15 335,00 грн.

Згідно п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п. 198.2. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Для підтвердження факту правомірності віднесення сум ПДВ до податкового кредиту позивачем надані та дослідженні в судовому засіданні податкові накладні, які оформлені згідно вимог чинного законодавства, а саме: від 14.06.2012 №411 на загальну суму 13 676,00 грн в т.ч. ПДВ 2279,00 грн, від 26.06.2012 №812 на загальну суму 6838,00 грн в т.ч. ПДВ 1139,67 грн, від 14.03.2012 №529 на загальну суму 2555,00 грн в т.ч. ПДВ 425,83 грн, від 26.06.2012 №1184 на загальну суму 3146,00 грн в т.ч. ПДВ 524,33 грн, від 18.04.2012 №1080 на загальну суму 2070,00 грн в т.ч. ПДВ 345,00 грн, від 20.04.2012 №118 на загальну суму 672,00 грн в т.ч. ПДВ 112,00 грн, від 01.12.2012 №15 на загальну суму 672 грн в т.ч. ПДВ 112,00 грн, від 24.04.2012 №884 на загальну суму 485,71 грн в т.ч. ПДВ 80,95 грн, від 01.06.2012 №11 на загальну суму 164,59 грн в т.ч. ПДВ 27,43 грн, від 18.07.2012 №660 на загальну суму 657,00 грн в т.ч. ПДВ 109,50 грн, від 05.09.2012 №110 на загальну суму 434,30 грн в т.ч. ПДВ 72,38 грн, від 06.09.2012 №164 на загальну суму 40,03 грн в т.ч. ПДВ 6,67 грн.

Суд зауважує, що саме податкова накладна є підставою для визначення сум податкового кредиту, оскільки підтверджує одну з подій, що її здійснено покупцем товарів/послуг: чи то оплату покупцем товару/послуг чи отримання товару/послуг від продавця, що є підставою для виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Податкові накладні виписані зареєстрованими в установленому законом порядку суб'єктами господарювання, платниками податку на додану вартість. Всі податкові накладні отримані позивачем від контрагентів, оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме ст.201 Податкового кодексу України.

Первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Жодних зауважень щодо їх оформлення податковий орган не пред'являв.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції Суд визначив, що …адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління..

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним рішень.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, судові витрати у формі судового збору належить стягнути на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,

Постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Міндоходів у Львівській області від 31.07.2013 № та №.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 487 (чотириста вісімдесят сім) грн 20 коп. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя Р.М. Брильовський