Справа № 826/8617/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 червня 2015 року № 826/8617/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві про скасування постанови та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, відповідач) про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.12.2014 року (Реєстраційний номер виконавчого провадження 28004657) та зобов'язання прийняти виконавчий документ від ОСОБА_1 - виконавчий напис від 28.12.2010 року №21918, вчинений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та виконати його.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження без наявності на те підстав.

Позивач зазначає, що на договір позики і на договір іпотеки, що укладені між Боржником, ОСОБА_3, та Стягувачем, ОСОБА_1, (фізичною особою) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуватись не може, так як цей Закон регламентує інші правовідносини.

Позивач та її представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначив, що державним виконавцем вірно застосовано положення Закону про мораторій, згідно якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.128 КАС України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали судом встановлено наступне.

На виконанні у ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №21918, виданого 28.12.2010р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 1 699 314 грн. 32 коп.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 04.11.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 528 765,69 грн., які остання зобов'язувалась повернути 04.03.2010р.

Сторони 04.03.2010 р. внесли зміни до договору позики, шляхом укладення письмового договору, за яким ОСОБА_3 зобов'язувалась повернути борг до 04.07.2010р.

Окрім того, 10.06.2010р. сторони внесли зміни до договору позики, відповідно до яких ОСОБА_3 зобов'язувалась повернути ОСОБА_1 до 04.07.2010р. борг у розмірі 77 250 доларів США, що за курсом НБУ становить 611 665 грн.50 коп.

У забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за договором позики між сторонами укладено Договір іпотеки від 04.11.2009р. із змінами від 04.04.2010р. та 10.06.2010 року.

Відповідно до умов договору іпотеки ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за договором позики належну їй на підставі договору дарування квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 5.1 Договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі настання одного з таких випадків: якщо на день, визначений договором позики або додатковими угодами до нього, іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму позики в повному обсязі; не сплатить іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та випливають з Основного зобов'язання.

Згідно положень п.5.2. Договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один і способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Так, постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Левченко С.В. від 22.07.2011р. відкрито виконавче провадження ВП №28004657 з примусового виконання виконавчого напису №21918 від 28.12.20110р.

Постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Федоренком А.М. від 30.12.2014р. повернуто виконавчий документ стягувачу у зв'язку з тим, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановлена заборона щодо звернення стягнення на майно боржника, крім того, у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, що, в чергу, виключає можливість виконання відповідного рішення у встановлений спосіб.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, для забезпечення виконання виконавчого документа державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Відповідно до п. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Норми ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав повернення виконавчого документа стягувачу.

Зокрема, як вбачається з оскаржуваної постанови, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 . 47 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 01.06.2014р. № 1304-VІІ не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Провівши системний аналіз зазначеної норми права, суд приходить до висновку, що вказаним законом заборонено звернення стягнення на майно, яке виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про договір позики, укладений між двома фізичними особами, а отже, до даних правовідносин не можуть бути застосовані норми вказаного закону.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно вказаної норми, мораторій поширюється саме на нерухоме житлове майно, якщо воно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя.

В той же час, з матеріалів виконавчого провадження, наданих до суду, вбачається, що на час проведення виконавчих дій боржник - ОСОБА_3 у вказаній квартирі АДРЕСА_1 не проживала, а здавала її в оренду.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що державним виконавцем необґрунтовано винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.12.2014 року ВП №28004657, а отже вона є протиправною та підлягає скасуванню.

В той же час, позовні вимоги про зобов'язання прийняти виконавчий документ від ОСОБА_1 - виконавчий напис від 28.12.2010 року №21918, вчинений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та виконати його задоволенню не підлягають, оскільки чинним законодавством України визначено процедуру відновлення виконавчого провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Таким чином, відповідно до положень ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» скасування судом постанови про повернення виконавчого документа стягувачу є підставою для поновлення виконавчого провадження протягом трьох днів. У зв'язку з цим, вимога позивача про зобов'язання прийняти виконавчий документ від ОСОБА_1 - виконавчий напис від 28.12.2010 року №21918, та виконати його може бути задоволена виключно у разі порушення відповідачем вимог ч. ч. 1, 2 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і на підставі ч.2 ст.11, п.1 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, необхідно визнати протиправним та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.12.2014 року ВП №28004657.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень не виконав покладений на нього законом обов'язок і не довів правомірність своїх дій і винесення оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази правомірності винесення оскаржуваної постанови, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їх часткового задоволення.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.12.2014 року ВП №28004657, винесену відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 36,54 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко