Справа № 826/7142/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2015 року № 826/7142/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Гарника К.Ю., Скочок Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення №231-15 від 25.03.2015 року, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №231-15 від 25.03.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на незаконність та необґрунтованість підстав для прийняття оскаржуваного рішення. Зокрема, позивач вказує на те, що у повідомленні від 06.04.2015 не викладені причини відмови у визнанні позивача біженцем, що суперечить вимогам законодавства. При прийнятті рішення відповідач не провів перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

У своїй заяві про надання статусу біженця, відповідній анкеті та під час співбесіди в міграційній службі позивач вказав причини, через які він не може повернутися до країни громадянської належності оскільки маючи громадянство Палестини позивач працював в силах безпеки Палестинської адміністрації в м. Рамаллі з вересня 2001 року. Після переходу влади у цьому регіоні до політичного руху ХАМАСу за підозрою у співпраці з опозиційною політичною партією ФАТХ, побоюючись ув'язнення і застосування катувань позивач покинув країну. Позивач вказував на те, що він може стати жертвою переслідувань у країні походження за свої політичні погляди, а також зазнати там тортур, нелюдського чи принижуючого гідність поводження з боку бойовиків терористичного угрупування ХАМАС або бути вбитим ними.

Позивач посилається на ч. 3 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з яким у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Оскільки ДМС України не вимагала додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади, то у відповідача не було жодних сумнівів у достовірності повідомленої позивачем інформації, і відповідач повинен був прийняти рішення про визнання позивача біженцем.

Об'єктивна сторона побоювань підтверджується, зокрема, інформацією міжнародної правозахисної організації Amnesty International від 05.11.2014. На думку позивача, рішення про відмову у визнанні біженцем прийняте з порушенням ст.9 та ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно є незаконним та необґрунтованим; невиконання відповідачем своїх обов'язків щодо позивача свідчить про його необ'єктивність та упереджене ставлення до позивача.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити у їх задоволенні з таких підстав. Відповідач зазначає, що надані позивачем під час співбесіди пояснення були глибоко вивчені та проаналізовані за результатами чого з'ясувалось, що твердження позивача про його співпрацю з ФАХ не знайшли свого документального підтвердження, що дало підстави поставити їх під сумнів. Крім того, позивач зазначив під час співбесіди 26.09.2014 про те, що він змінив релігію, тобто став віровідступником і у разі його повернення на батьківщину його можуть вбити з цієї причини. Свої слова позивач не підтвердив, що слугувало висновку про те, що позивач повідомив про зміну релігії для створення більших підстав для уникнення повернення на Батьківщину. Крім того, позивач повідомив про те, що він неодноразово намагався залишити України для того, щоб дістатись країн Європейського Союзу.

При розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Державна міграційна служба України правомірно відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Заслухавши пояснення позивача і її представника, а також представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 під час звернення до органів міграційної служби був громадянином Палестини, араб за національністю, одружений, за віросповіданням мусульманин.

16 травня 2013 року позивач прибула до України легально літаком на підставі паспорта громадянина Палестини.

ОСОБА_1 19.08.2013 подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій просив притулок в Україні з підстав переслідування з боку уряду ХАМАС, представники якого будуть його катувати чи засудять до смертної кари.

Наказом управління Державної міграційної служби у Волинській області від 09.09.2013 №64 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2014 року у справі №876/2158/13-а визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 09.09.2013р. №64 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2014 постанова Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2014 року залишена без змін.

В силу положень ст.254 КАС України рішення суду у справі №876/2158/13-а набрало законної сили 07 квітня 2014 року.

У відповідності до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, судами було встановлено, що ОСОБА_1, працював у силах безпеки Палестинської адміністрації в м. Рамаллі з вересня 2001 року. Після того як влада над цим регіоном перейшла до політичного руху ХАМАС, його почали розшукувати представники силових органів ХАМАСу за підозрою у співпраці з опозиційною політичною партією ФАТХ, побоюючись ув'язнення і застосування катувань він покинув країну. Однак, наведеним обставинам при прийняті рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноваженим органом оцінку не дано та не вжито заходів щодо перевірки тверджень позивача про можливість зазнати переслідувань чи жорстокого поводження з боку силових органів ХАМАСу, на що звертає увагу і Керівництво УВКБ ООН.

Після передачі особової справи позивача від УДМС у Волинській області до ГУ ДМС в м. Києві працівниками Управління у справах біженців 26.09.2014 і 23.10.2014 за участю перекладача проведено співбесіду з шукачем притулку, за результатами яких працівником ГУ ДМС України в м. Києві підготовлено висновок із рекомендацією прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку рішенням Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року №93 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням ГУ ДМС України в місті Києві від 06 квітня 2015 року №93 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Даючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд зважає на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на таке.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи зміст зазначеної норми, суд вважає за необхідне зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI, відсутні.

Проте, Окружний адміністративний суд міста Києва не може погодитися з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Як зазначає сам представник відповідача позивач у своїх письмових заявах та протягом всіх проведених з ним співбесід послідовно та впевнено повідомляв про обставини, які змусили його залишити країну походження, його виклад подій не містить перекручувань і неточностей.

Так, позивач наполягає на тому, що він працював у силах безпеки Палестинської адміністрації в м. Рамаллі з вересня 2001 року. Після того як влада над цим регіоном перейшла до політичного руху ХАМАС, його почали розшукувати представники силових органів ХАМАСу за підозрою у співпраці з опозиційною політичною партією ФАТХ, побоюючись ув'язнення і застосування катувань він покинув країну.

Водночас, жодних підтверджень вчиненні відповідачем дій на перевірку тверджень позивача відповідачем суду не надано. Не місять такі докази і матеріали особової справи шукача притулку. Суд окремо зауважує, що Львівським апеляційним адміністративним судом у своєму рішенні від 07.04.2014 звернуто увагу на необхідність надання правової оцінки тому, що позивач зареєстрований БАПОР (Близькосхідній агенції ООН по допомозі палестинським біженцям) та є палестинським біженцем з моменту народження, що підтверджується довідкою БАПОР від 01.04.2010 року. Судом наголошено на тому, що БАПОР поширює свою дію лише на певні території Ближнього Сходу і надає свою допомогу та захист виключно в межах цього району, а тому біженці з Палестини, що знаходяться поза межами даного району, не користуються правом на отримання зазначеної допомоги і можуть розглядатись в якості осіб, що відповідають вимогам щодо визначення статусу біженця за критеріями Конвенції 1951 року. Тобто фактично, ОСОБА_1 підпадає під дію параграфу 2 статті 1D Конвенції.

Так, у грудні 1949 р. Генеральна Асамблея ООН ухвалила заснувати Близькосхідне Агентство Організації Об'єднаних Націй для допомоги палестинським біженцям і організації робіт (БАПОР). Рішення було прийнято тоді, коли стало ясно, що уряд новоствореної Держави Ізраїль навряд чи дасть згоду на повернення на його територію скільки-небудь істотної кількості біженців.

Безпосередньо до роботи на місцях БАПОР приступило 1 травня 1950. Агентство взяло на себе функції UNRPR і в своїй роботі використовувало документацію про реєстрацію біженців, яку вели ця та інші міжнародні організації.

Відповідно до затвердженим мандатом БАПОР зобов'язане «здійснювати програми надання прямої допомоги палестинським біженцям при співпраці з місцевими урядами», «Проводити консультації з урядами країн Близького Сходу про завчасне вжиття заходів у разі припинення надання міжнародної допомоги», а також вирішувати питання, що стосуються дій Агентства на етапі, коли надається допомога більше не потрібно. Загальний огляд програм та діяльності БАПОР проводиться Консультативної комісією у складі 10 членів, до якої входять представники основних донорів Агентства і урядів приймаючих країн. Комісія підтримує робочі зв'язки з Організацією звільнення Палестини.

БАПОР є іншою установою Організації Об'єднаних Націй, окрім Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, допомогою та захистом якої користуються палестинські біженці, в тому числі і позивач, в розумінні ст.1 D Конвенції, і за загальним правилом положення Конвенції не поширюються на позивача до тих пір, поки він користується допомогою і захистом БАПОР.

Проте, в даному випадку такий захист або допомога були припинені щодо позивача, оскільки він покинув територію Палестини до того, як становище палестинських біженців було остаточно врегульоване згідно з відповідними резолюціями, прийнятими Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй.

Відповідно, позивач згідно вказаного положення Конвенції автоматично набуває прав, які випливають з цієї Конвенції, незважаючи на те, що йому попередньо надано захист БАПОР.

Вказане питання було предметом розгляду Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, за результатами якого переглянуто довідку щодо застосування ст. 1D Конвенції 1951 р. про статус біженців щодо палестинських біженців (жовтень 2009 р.)

Згідно вказаної довідки (http://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?docid=4add77d42), якщо особа перебуває у сфері дії БАПОР, вона вважається такою, що користуються захистом або допомогою інших органів або установ Організації Об'єднаних Націй в розумінні ст.1D Конвенції і, відповідно, не підпадає під дію Конвенції.

Якщо особа перебуває поза межами території дії БАПОР, вона не вважається такою, що користуються захистом або допомогою інших органів або установ Організації Об'єднаних Націй в розумінні ст.1D Конвенції і, відповідно, така допомога або захист їй не надається в розумінні пар.2 ст.1D Конвенції. Така особа ipso facto підпадає під дію Конвенції.

Згідно матеріалів справи відповідачем не надано будь-якої оцінки вказаній обставині, про що свідчить зміст висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.01.2015.

Аналізуючи обставини, що стали підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд також звертає увагу, що під час вивчення матеріалів особової справи позивача працівниками органу міграційної служби не зважаючи на отриману інформацію з країни походження, яка міститься у відкритих джерелах, не було належним чином досліджено питання щодо надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, не провівши відповідну перевірку тверджень позивача щодо переслідувань з боку силових органів ХАМАС, висновок про можливість безперешкодного повернення позивача до Палестини і відсутність у цій країні будь-якої загрози життю, здоров'ю і гідності позивача є вкрай нелогічним і безпідставним.

Додатково суд вважає за необхідне звернути увагу на положення Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004р. №1629-IV, якими визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соттunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своїй заяві про надання статусу біженця, відповідній анкеті та під час співбесід в органі міграційної служби зазначив причини, через які він не може повернутися до країни походження.

Крім того, в ході судового розгляду справи сам позивач і його представник підтвердили зазначені причини, а саме побоювання зазнати переслідування через політичні погляди в країні походження.

У цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

При цьому приписами статті 27 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VІ визначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, належить, зокрема, збір та аналіз інформації про наявність у країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, умов, зазначених у пунктах 1, 13 і 14 частини першої статті 1 цього Закону.

З урахуванням зазначеного, суд критично ставиться до посилань відповідача на відсутність будь-якого документального підтвердження наданої позивачем інформації та не приймає їх до увагу.

Більш того, суд звертає увагу на зазначені вище положення статті 10 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VІ, згідно з якою Державна міграційна служба України мала право самостійно витребувати як у Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, так і у позивача чи від інших державних органів, додаткові документи, що останньою вчинено не було.

Наявність підтверджуючих доказів підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що заява позивача є обґрунтованою, оскільки позивачем надано докази, які свідчать про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні свого походження, у той час як відповідачем не вчинено дій на виконання покладених на нього обов'язків щодо збору та аналізу інформації про наявність підстав для таких побоювань.

Таким чином, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції не відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; повідомлені позивачем факти, відповідач не визнав такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача; позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо неї не виявлено компрометуючої інформації.

В судовому засіданні не виявлено обставин, зазначених у статті 6 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VІ, відповідно до яких відмовляється у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак відповідач, всупереч вищезазначеному прийняв спірне рішення, яким відмовив позивачу у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідачем всупереч статтям 10 та 27 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VІ не були всебічно вивчені та оцінені всі докази наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, оскаржуване позивачем рішення ДМС України на переконання суду не відповідає наведеним вимогам, а тому підлягає скасуванню.

Щодо вимоги ОСОБА_1 зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до положень частини 5 статті 10 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VІ, який регулює спірні правовідносини на час розгляду справи судом, прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту щодо вирішення питання про прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У той же час, в силу приписів частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України та з огляду на те, що під час розгляду справи судом встановлено протиправність рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем, а бо особою яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VІ з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення і не довів правомірності прийнятого ним рішення.

Зважаючи на вищевикладене та виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є частково обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.11, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №231-15 від 25 березня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем, а бо особою яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VІ з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

Т.О. Скочок