Справа № 822/837/15
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/837/15

Головуючий у 1-й інстанції: Матущак В. В.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

25 червня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2015 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області, в якому просила визнати протиправним та скасувати податковео повідомлення-рішення № від 28.11.2014 року Красилівської ОДПІ.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 28.11.2014 Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницької області.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_2, зареєстрована виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради 10.04.2007 та взята на податковий облік в органах державної податкової служби 10.04.2007 за №8280.

Згідно свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ від 12.04.2007 №100034734, виданого Старокостянтинівською ОДПІ позивачці 30.11.2012 року видане нове свідоцтво №200085535 у зв'язку зі зміною місцезнаходження, індивідуальний податковий номер платника ПДВ НОМЕР_1.

На підставі наказу №973 від 23.10.2014 та направлення №24 від 23.10.2014 ДПІ Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області провела невиїзну позапланову документальну перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, достовірності формування показників податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2014 року по взаємовідносинах з ТОВ "Про Сервіс" та ТОВ "Голден-Марк", за результатами якої відповідачем складено акт №1877/1702/НОМЕР_1 від 14.11.2014 року, у висновках якого зазначено, що фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 в порушення п.198.6 ст.198, п.200.1, п. 200.2 ст.200, п. 201.1 ст.201 Податкового кодексу України за перевірений період занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в розмірі 17390,00 грн.; порушення ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України, оскільки не забезпечила надання посадовим особам контролюючого органу документів, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

28.11.2014 року ДПІ ГУ Міндоходів у Хмельницькій області на підставі вказаного акту перевірки прийняте податкове повідомлення-рішення форми "Р" № по податку на додану вартість на суму 26085,00 грн. (основний платіж - 17390,00 грн., штрафна санкція - 8695, 00 грн.).

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивачка оскаржила його в судовому порядку.

Хмельницький окружний адміністративний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 в липні 2014 віднесено до витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування в розмірі 17390,00 грн. по господарським операціям з ТОВ "Про Сервіс" та ТОВ "Голден-Марк".

Однак, відповідачем зазначено, що на підтвердження правомірності віднесення вказаних витрат, під час перевірки позивачкою не надано документальних підтверджень та пояснень щодо достовірності формування показників податкової декларації з ПДВ за липень 2014 по взаємовідносинах з ТОВ "Про Сервіс" та ТОВ "Голден-Марк".

Підставою для визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість є, викладені в акті перевірки №1877/1702/НОМЕР_1 від 14.11.2014, висновки відповідача щодо заниження позивачем суми податкового зобов'язання внаслідок операцій з поставок товару від ТОВ "Про Сервіс" та ТОВ "Голден-Марк" у липні 2014, які на думку контролюючого органу фактично не здійснювалися в межах господарської діяльності суб'єкта господарювання та реальний характер яких документально не підтверджений.

Вказані правовідносини регулюються наступними положення чинного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Пункт 198.6 ст.198 Податкового кодексу України передбачає, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, згідно положень яких первинні документи - письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Згідно п. 2.4 Положення первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ; назва документа (форми); код форми; дата і місце складання; зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі); посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі матеріалів справи, 04.04.2014 року між ТОВ "Про Сервіс" (далі - Постачальник) та ФОП ОСОБА_2 (далі - Покупець) укладено договір поставки №3/0404, згідно якого постачальник передав покупцеві у власність, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняв й оплатив узгоджене сторонами обладнання, запчастини, комплектуючі та інше (надалі іменується "товар").

27.05.2014 року між ТОВ "Голден-Марк" (далі - Постачальник) та ФОП ОСОБА_2 (далі - Покупець) укладено договір поставки №2/14-ТМЦ, згідно якого постачальник передав, а покупець оплатив та прийняв обладнання в складі та кількості, узгоджених сторонами на кожну партію товару.

З матеріалів справи слідує, що виконання зобов`язань по договорах поставки №3/0404 від 04.04.2014 року підтверджується наступними податковими та видатковими накладними: №102 від 17.07.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 18836,30грн., №45 від 10.07.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 11694,05 грн., №26 від 04.07.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 33642,90 грн., по договору поставки №2-14-ТМЦ від 27.05.2014: №68 (№РН-0822-01) від 22.08.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 5009,00 грн., №29 (№РН-0807-02) від 07.08.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 20671,00 грн., №120 (№РН-0730-02) від 30.07.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 3600,00 грн., №119 (№РН-0717-04) від 17.07.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 5040,00 грн., №28 (№РН-0704-02) від 04.07.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 14830,00 грн., №30 (№РН-0710-03) від 10.07.2014 на загальну суму поставки з ПДВ - 3674,00 грн.

Крім того, поставка товару здійснювалася на умовах самовивозу та за власний кошт (ЕХW-склад м. Київ).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що первинні документи складені відповідно до чинного законодавства, підтверджують товарність та реальність здійснення господарської діяльності позивача, його оплату та використання у господарській діяльності.

Пунктом 44.1 ст.44 Податкового кодексу України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

У п. 198.2 даної статті передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними.

Пунктом 201.4 ст.201 ПК України встановлено, що податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

У п.201.6 ст.201 визначено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Зважаючи на викладене, колегія суддів наголошує, що Податковим кодексом України визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є достатньою підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в оформлених первинних бухгалтерських документах відсутні порушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявними в матеріалах справи доказами спростовується висновок податкового органу, що укладені позивачем договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Даний висновок також підтверджується і договором оренди приміщення по вул. Фрунзе, 152-А у м. Києві №003/14 від 02.01.2014, укладеним між КСП "Пожежтехніка" та ФОП ОСОБА_2, актом приймання-передачі вищезазначеного приміщення відповідно до договору оренди №003/14 від 02.01.2014; договором поставки №1201-13ДП від 12.01.2013, укладеним між ФОП ОСОБА_2 та науково-виробничим ТОВ "Астрон", документами на підтвердження виконання зобов`язань по договору поставки №1201-13ДП від 12.01.2013, що підтверджує подальше використання придбаного у ТОВ "Про Сервіс" та ТОВ "Голден-Марк" товару, які не містяться в матеріалах справи.

Позивачем, в підтвердження здійснення господарських операцій, надані суду належним чином засвідчені копії документів, які відповідають вимогам первинності в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", і є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20.03.1952 р., яка є частиною національного законодавства згідно із ст.9 Конституції України зазначено, що позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків його контрагентами (контрагентами контрагентів позивача), в тому числі не нарахування і несплата податкових зобов'язань останніми, порушує право особи мирно володіти своїм майном.

Зокрема, ст.1 Протоколу до конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Таким чином, ЄСПЛ чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через допущені порушення його контрагентом.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) на час здійснення господарської операції з придбання товару не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-якого з контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту у зв'язку з придбанням товарів та робіт у випадку, коли останній має необхідні документальні підтвердження розміру таких витрат і податкового кредиту (рішення Верховного Суду України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10).

Як слідує з матеріалів справи, відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що позивачка, як платник податку, діяла без належної обачності й обережності і їй було відомо про можливі порушення, які допускав контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачкою податкової вигоди.

За таких обставин, порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для них, а не для позивача.

Що стосується твердження відповідача щодо ненадання до Красилівської ОДПІ під час проведення перевірки документів, які підтверджують здійснення ФОП ОСОБА_2 господарських операцій із ТОВ "Про Сервіс" та ТЛОВ "Голден-Марк", колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо їх безпідставності, оскільки відповідно до листа №6413/К від 06.10.2014 позивачкою на запит контролюючого органу від 18.09.2014 надано копії підтверджуючих документів на 150 сторінках, що не заперечувалося відповідачем в суді першої інстанції.

Крім того, колегія суддів зауважує, що наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не можуть бути підставою для висновків про відсутність господарської операції, або не підтвердження первинними документами вчинених операцій, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю дійсно мали місце.

Враховуючи вищевиклане, колегія суддів зазначає, що наявними в матеріалах справи доказами спростовуються висновки податкового органу щодо нездійснення господарських операцій з контрагентом, викладені в акті перевірки.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено правомірності спірного податкового повідомлення-рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Боровицький О. А.

Совгира Д. І.