Справа № 826/4655/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 квітня 2015 року № 826/4655/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Шулежко В.П., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом до за участю третьої особитовариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1
провизнання протиправною постанови та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі по тексту - позивач) до відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач), третя особа - ОСОБА_1 про:

- визнання протиправним арешту на все майно згідно постанови №31853322 від 28.03.2012р. в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартира загальною площею 44,4кв.м., житловою 29,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язання відповідача звільнити з-під арешту нерухоме майно: квартира загальною площею 44,4кв.м., житловою 29,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що накладення арешту на майно, що перебуває у іпотеці у позивача, обмежує забезпечене іпотекою право позивача на першочергове задоволення вимог за Кредитним договором.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, заперечень проти позовних вимог до суду не надали.

В судовому засіданні 22.04.2015р. суд по справі перейшов в письмове провадження на підставі статті 128 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між ВАТ «Сведбанк» (далі - «Банк») та ОСОБА_1 (далі - «Боржник») 20.08.2007 року укладено Кредитний договір № 2608/0807/88-024 (далі - «Кредитний договір») у відповідності до якого Боржнику було надано кредит у сумі 100 000,00 доларів США.

Між Банком та Боржником, для забезпечення виконання зобов'язань по Кредитному договору, 20.08.2007 р. укладено Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., за реєстровим номером № кдз-4005 (далі - «Іпотечний договір»). У відповідності до умов Іпотечного договору Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту наступне нерухоме майно: квартира загальною площею 44,4кв.м., житловою 29,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Договору факторингу №15 від 28.11.2012 року ВАТ «Сведбанк» відступило позивачу свої права вимоги за зобов'язаннями по Кредитному договору та Іпотечному договору.

Представник позивача зазначив, що 13.03.2015р. при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 20.08.2007р. накладено арешт постановою відповідача №31853322 від 28.03.2012р.

22 квітня 2015 року представником відповідача надано копію матеріалів виконавчого провадження №31853322, з якого судом вбачається наступне.

Так, на підставі виконавчого листа №2-4878 виданого 28.10.2011р. Солом'янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» борг у сумі 503 254,74грн. відповідачем прийнято постанову від 28.03.2012р. про відкриття виконавчого провадження №31853322, яким одночасно накладено арешт на все майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення 503 254,74грн.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який регламентує умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV (чинного у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як встановлено ч. 1 та ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно норм цього Закону України "Про виконавче провадження" підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: - виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; - ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; - судові накази; - виконавчі написи нотаріусів; - посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; - постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; - постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; - рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; - рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

При цьому, положеннями ч.1 та абз. 2 ч. 2 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Як свідчать матеріали справи, 20.08.2007р. між ОСОБА_1 та ВАТ "Сведбанк" укладено кредитний договір № 2608/0807/88-024.

За умовами договору Кредитор надає Позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 100 000,00 доларів США на строк з 20 серпня 2007 року по 19 серпня 2017 року та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а Позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладений Іпотечний договір від 20.08.2007р.

Відповідно до Договору факторингу №15 від 28.11.2012р. ПАТ "Сведбанк" відступило Товариству з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" свої права вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_1 по кредитному договору та Іпотечному договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач вважає, що він володіє переважним правом на погашення боргу ОСОБА_1 за іпотечним договором від 20.08.2007р. за рахунок заставленого майна, а саме: квартира загальною площею 44,4кв.м., житловою 29,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач вважав, що у відповідача були відсутні правові підстави для накладення арешту на квартиру загальною площею 44,4кв.м., житловою 29,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що є договором іпотеки.

Суд не погоджується з такими доводами позивача, з огляду про наступне.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 606-XIV до заходів примусового виконання рішень, зокрема, відноситься звернення стягнення на майно боржника.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації (частина 1 статті 50 Закону).

Так, статтею 4 цього Закону звернення стягнення на майно боржника прямо віднесено до заходів примусового виконання рішень. А з приписів статті 50 вказаного Закону слідує, що звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в його арешті.

Враховуючи характер спірних правовідносин, правову оцінку діям державного виконавця в даному випадку слід надавати в контексті особливостей правого регулювання звернення стягнення на рухоме майно, яке перебуває у заставі.

Порядок та умови звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання на час винесення оскаржуваної постанови державним виконавцем регулювалось статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження".

Положеннями наведеної правової норми передбачено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

- виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Матеріалами справи підтверджено, що права вимоги за зобов'язаннями по іпотечному договору від 20.08.2007р. за рахунок заставленого майна, а саме: квартири загальною площею 44,4кв.м., житловою 29,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виникло у позивача лише у 28.11.2012р., тобто після накладення арешту на об'єкт іпотечного договору, а відтак з урахуванням системного аналізу ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", арешт згідно постанови ВП №31853322 від 28.03.2012р. ВДВС Солом'янського РУЮ м. Києва, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартиру загальною площею 44,4кв.м., житловою 29,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є таким, що здійснений у на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, а відтак є правомірним.

Водночас, зважаючи на те, що суд у межах судового розгляду справи дійшов до висновку про правомірність постанови ВП №31853322 від 28.03.2012р. в частині накладення арешту на все майно ОСОБА_1, у межах суми звернення стягнення - 503 254,74грн., позовна вимога про зобов'язання відповідача звільнити з-під арешту нерухоме майно: квартири загальною площею 44,4кв.м., житловою 29,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, як похідна задоволенню не підлягає.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач доказів в обґрунтування протиправності спірного рішення, суду не надав.

За таких обставин позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко