Справа № 826/19571/14
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
25 червня 2015 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Мамчура Я.С.,
Шостака О.О.,
при секретарі: Оліщук А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України та просив визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 21.11.2014 № 660-14 про відмову у визнанні біженцем та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог законодавства.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені ним в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам справи.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 01 липня 2014 року позивач звернувся до міграційної служби із заявою № 109 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До заяви ним, крім іншого, було додано копію закордонного паспорту заявника з візами «Schengen». У заяві позивач просив надати статус біженця або особи, що потребує додаткового захисту, з політичних причин.
Зазначив, що його повернення до Російської Федерації не є безпечним, оскільки він неодноразово відкрито виступав проти геноциду, який, на його переконання, проводить російська імперія проти чеченського народу. Приїхав до Києва під час Євромайдану, публічно засудив дії Путіна, російської влади та на знак протесту публічно спалив свій російський паспорт, відмовившись від громадянства Росії, доказом чого є сюжет ТРК Україна від 22.05.2014.
20 Жовтня 2014 року ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважаючи вказану відмову необґрунтованою позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що навіть у випадку притягнення позивача до кримінальної відповідальності у країні походження за злочин загально-кримінального характеру, Конституцією РФ йому гарантовано право на справедливий суд. Відтак, суд не вбачає підстав для висновку про обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань у країні його походження за конвенційними ознаками, зокрема, за політичними мотивами.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого:
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до пунктів 1, 13, 14 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з вказаними положеннями Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Особами, які потребують тимчасового захисту, визнаються іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.
За приписами частин першої і п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Як вбачається з матеріалів справи, в анкеті, поданій разом із заявою № 109 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив про те, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Токтогул, Киргизстан, є громадянином Російської Федерації. Національність чеченець, віросповідання іслам, одружений.
Членами сім`ї, які не супроводжують заявника є: дружина, троє синів, донька, матір, три брати, двоє сестер. Донька проживає в Австрії (Вена), син та брат у Франції. Інші зазначені родичі проживають у Чеченській Республіці.
Також зазначено, що приблизно з 2002 року ОСОБА_1 мав власний бізнес у м. Грозному, а з 2014 року зареєстрував свій бізнес у Німеччині, м. Кельн. Наразі не працює.
Країну постійного проживання позивач залишив 16.05.2014, маючи дозвіл на виїзд, перетнув кордон з Україною 17.05.2014 вільно і легально на підставі паспорту.
Зазначено також, що він цілеспрямовано їхав до України, щоб підтримувати тут народ, а потім вже довелось залишитись через страх повернення назад.
Щодо причин виїзду з Російської Федерації в анкеті заявник зазначив, що не хоче повертатися до Росії, оскільки боїться переслідування з політичних причин, оскільки приймав участь у 1й та 2й Чеченській війні, виражав своє невдоволення російською владою, до того ж та обставина, що він спалив свій паспорт, на його думку, є великою образою для влади Російської Федерації, що може бути підставою до його переслідування.
У заяві (анкеті) зазначив, що ані він, ані члени його сім`ї не перебували у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях у Російській Федерації, але нині він хоче зареєструвати громадську організацію в Україні.
Між тим, у реєстраційному листку заявник вже зазначає про членство в політичній організації «Свободная Ичкерия».
У протоколі співбесіди від 17.07.2014 на запитання чому заявник вирішив приїхати саме в Україну, заявником зазначено, що він майже кожен рік приїжджає в Україну, у нього тут живуть друзі-українці та зазначив, що він хоче відкрити в Києві м`ясокомбінат.
Відмовляючи у наданні ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, міграційна служба виходила з того, що заявник не надав доказів застосування до нього фізичного насилля за конвенційними ознаками, у заявника відсутні проблеми з правоохоронними органами Російської Федерації, на сайтах МВС РФ та Федеральної служби виконання покарань РФ відсутні відомості про перебування заявника у федеральному розшуку.
Крім того, зазначено, що під час попередньої співбесіди заявник зазначав причиною звернення до міграційної служби бажання мати свободу пересування, та можливість вільно виїжджати до Німеччини, де управляти своєю фірмою, - з огляду на що відповідачем зроблено припущення, що заявник звернувся не для отримання захисту, а для можливості легалізувати своє перебування на території України.
Колегія суддів погоджується з такими твердженнями міграційної служби та вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Позивач став виступати із критикою влади Російської Федерації під час його знаходження на території України, тобто вже після залишення ним країни походження.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 5 Директиви Європарламенту та Ради ЄС № 95 2011 року без шкоди для Женевської конвенції країни-члени ЄС можуть встановити, що зазвичай не надається статус біженця такому заявнику, який подає подальше прохання в випадку, якщо ризик переслідування ґрунтується на обставинах, що виникли у зв`язку з рішенням, яке було прийнято самим заявником після його/її виїзду з країни походження.
Крім того, в даному випадку, під час розгляду справи позивачем не надано достатньої аргументації своїх побоювань. Доводи позивача по суті ґрунтуються на гіпотетичних припущеннях щодо можливих переслідувань в країні походження.
У вищезгаданих документах, підписаних заявником, одночасно зазначаються та змінюються мотиви та причини, які пов`язані з еміграцією, від, власне, бізнесових до, як вважає заявник, політичних мотивів.
Крім того, наявна плутанина відносно участі заявника у політичній та громадській діяльності. Так, позивач неодноразово зазначав, що він та його родичі не є членами політичних та громадських організацій, але надалі зазначає, що є керівником руху «Свободная Ичкерия» з 2000 року.
Між тим, заявник зазначає, що ця організація заборонена, що, відповідно, передбачає вже наявну ідентифікацію організації владою та, відповідно, встановлення обставин її діяльності та членства певних осіб, наявність фактів можливих переслідувань учасників. У той же час, під час співбесіди та розгляду справи не надано навіть мінімальних чи опосередкованих підтверджень або аргументованих пояснень щодо здійснення організацією політичної діяльності на території Російської Федерації в період знаходження там позивача та після його від`їзду з Російської Федерації, проведення нею політичних акцій, переслідувань її членів, тощо.
При цьому, колегія суддів бере до уваги, що родичі позивача мешкають в Чеченській Республіці, Франції та Австрії, однак на запитання суду представник позивача не зміг пояснити, чому ОСОБА_1 клопоче про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, саме в Україні.
Відносно спалення паспорту позивача та його, як він заявляє, відмови від громадянства РФ, слід зазначити, що, по-перше, єдиним доказом вказаного факту є відеоматеріал телеканалу ТРК Україна, при цьому із сюжету неможливо достименно встановити дійсність та власника такого документу. До того ж відмова від громадянства це чітко регламентована законодавством процедура. Позивач не надав доказів офіційного звернення до влади Російської Федерації з метою вибуття з громадянства Російської Федерації, так само як і не надав жодного офіційного документа від уповноваженого органу про факт такого вибуття.
По-друге, наразі позивач не позбавлений можливості і права відновити втрачений/пошкоджений паспорт громадянина Російської Федерації, якщо такого в нього дійсно немає.
Також слід зазначити, що паспорт громадянина має державні символи, які є проявом суверенітету держави, як в Російській Федерації так і в Україні, а тому підлягають особливій охороні з боку держави.
Стосовно доводів позивача про те, що він під псевдонімом ОСОБА_2 опублікував статті «Хто спровокував другу чеченську війну», яка розміщена у мережі Інтернет 10.12.2014, «Кадыровский батальон «Восток» не имеет ничего общего с интересами чеченского народа», яка розміщена у мережі Інтернет 03.06.2014, у зв`язку з публікацією яких, його, на його переконання, можуть притягнути до кримінальної відповідальності у країні походження за ст. 282 Кримінального кодексу Російської Федерації, колегія суддів зазначає, що тексти вказаних статтей не містять складу злочину, передбаченого ст. 282 КК РФ.
Крім того, вчинення позивачем дій, які, на його думку, можуть підпадати під ознаки злочину, передбаченого ст. 282 КК РФ, з метою створення в майбутньому загрози кримінального переслідування з боку правоохоронних органів РФ, не наділяє позивача конвенційними ознаками на час перетину кордону, та не створює підстав до визнання за ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
В контексті наведеного також слід зазначити, що Російська Федерація гарантує права та свободи людини і громадянина відповідно до загальновизнаних принципів та норм міжнародного права (ст. 17 Конституції Російської Федерації), зокрема, право на юридичну допомогу та справедливий суд. Крім того, Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, що відповідно, покладає на цю країну обов`язок дотримання її положень.
Отже, навіть у випадку притягнення позивача до кримінальної відповідальності у країні походження за злочин загально-кримінального характеру, Конституцією Російської Федерації йому гарантовано право на справедливий суд.
На переконання колегії суддів, у даному випадку дійсно має місце саме бажання позивача легалізувати своє перебування в Україні, що, однак, саме по собі не є підставою для висновку про наявність обставин, які б зумовлювали визнання позивача особою із відповідним статусом за конвенційними ознаками.
Таким чином, оцінюючи та враховуючи у сукупності обставини справи та наведені вище положення правових актів, які регулюють спірні відносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність з боку позивача аргументованих пояснень та недоведеність обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту за конвенційними ознаками.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не виявлено, суд повно і правильно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини, що склалися між сторонами, і дав їм належну правову оцінку, з огляду на що підстави до скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст.160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,
Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 30 червня 2015 року.

.

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Мамчур Я.С

Шостак О.О.