Справа № 444/2710/13-а 2-а/444/76/2014
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Справа № 876/10755/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Жовківського районного суду Львівської області від 20.10.2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Жовківської міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги Жовківське КП МВУЖКГ, КПЛО Червоноградське БТІ, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправними і скасування рішення та зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2, ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до Жовківської міської про визнання протиправними і скасування п. 2.1. рішення від 24.11.2005 р. № 556 "Про передачу квартир державного житлового фонду в приватну власність та зобов'язання розглянути заяву про приватизацію житла подану 07.11.2005 р. щодо передачі їм квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.11.2005 року звернулися до відповідача із заявою про передачу в спільну сумісну приватну власність квартири АДРЕСА_1. За оскаржуваним рішенням їм передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_2, а не №11. Позивачі вважають, що вселилися не в ту квартиру, так як фактитчно повинні були вселитись в квартиру в якій проживають треті особи, сім'я Пелехів.

Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 20.10.2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанову оскаржила ОСОБА_2, яка в апеляційній скарзі просить таку скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не доведено право на квартиру АДРЕСА_1, а також, що даним рішенням права позивачів не порушено.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на житло виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЖК України та іншими законами України, що регулюють житлові відносини. Судом встановлено, що ОСОБА_2та членам її сім»ї у складі 4 чоловік надано квартиру АДРЕСА_1 , яка складалась з однієї кімнати житловою площею 17 кв.м. на підставі ордеру № 52 від 16 грудня 1994 року.

24.11.2005 року виконавчим комітетом Жовківської міської ради прийнято рішення № 556 відповідно до п. 2 якого затверджено розпорядження квартирно - експлуатаційної частини західного об»єднаного оперативного командування Міністерства оборони України про передачу в приватну власність квартири державного житлового фонду громадянам які в ній проживають, а саме за АДРЕСА_2 загальною площею 28,2 кв.м. з доплатою за недостатню площу 2,37 грн. кожному члену сім'ї.

11.09.2007 року на підставі наведеного рішення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Апеляційним судом встановлено, що звернення позивачів до суду зумовлено тим, що оскаржуваним рішенням їм передано у власність квартиру АДРЕСА_2, а не №11, яка перебуває у власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Прийняте міською радою рішення про передачу ОСББ «Соборний» у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання - реєстрації свідоцтва про право власності. Скасування такого акта не породжує наслідків для сторін, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Відтак, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність житла, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника, оскільки у таких осіб виникло право власності і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу житла у власність), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Розгляд даного позову не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності на спірну квартиру до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків).

Стаття 15 ЦПК України визначає компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, п.1 ч.1 якої вказує, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі покликалися на порушення їх саме цивільних прав, оскільки вважають, що їм має бути передана у власність квартира АДРЕСА_1 в якій проживають та яка перебуває у власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 цього ж Кодексу визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу. Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 205 ч.1 п.1, 206, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити.

Скасувати постанову Жовківського районного суду Львівської області від 20.10.2014 року у справі №444/2710/14 та закрити провадженням у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді І.М. Обрізко

Н.Г. Левицька

Повний текст виготовлено 23.06.2015р.