Справа № 809/2400/15
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2015 р. Справа № 809/2400/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Матуляка Я.П.

при секретарі Візінському М.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: фізичної особи-підпирємця ОСОБА_1, вул. Підвальна, 14/9, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область, 77300

до відповідача: Калуської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, вул. Стуса, 2, м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область, 77300

про визнання неправомірними дій та податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 11.06.2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання неправомірними дій по проведенню камеральної перевірки позивача та визнання неправомірним податкового повідомлення-рішення від 11.06.2015 року за №, за яким позивача зобов'язано сплатити штраф за платежем «Єдиний податок з фізичних осіб» в розмірі 1268,26 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні зазначено неіснуючий акт перевірки на підставі якого винесено дане рішення.

Вказує, що ним регулярно сплачувався єдиний податок, що підтверджується податковими деклараціями за 2013 та 2014 роки. З посиланням на положення п.295.2 ст.295 Податкового кодексу України, зазначає, що податок в сумі 100 грн., щомісячно з грудня 2012 року по грудень 2013 року включно та з січня 2014 року по травень 2015 року включно в сумі 150 грн., декларувався ним на підставі сум визначених працівником Калуської оДПІ. В той же час, вважає, що в даному випадку йде мова про отримання ним податкової консультації в розумінні положень ст.ст. 52,53 Податкового кодексу України.

Крім того, вважає неправомірними дії відповідача по проведенню камеральної перевірки з тих підстав, що така перевірка була проведена всупереч положенням встановленим п.3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким встановлено заборону проведення перевірок субєктів господарювання на 2015 та 2016 роки з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень.

Крім того, в п.3 прохальної частини позовної заяви, було зазначено клопотання про забезпечення позову, однак судом дане клопотання не було поставлене на розгляд у звязку з невідповідністю вказаного клопотання вимогам статей 106, 117 КАС України та відсутності доказів сплати судового збору у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір».

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити в повному обсязі.

На запитання суду позивач пояснив, що погодився із висновком податкового органу щодо несвоєчасної сплати зобовязань по єдиному податку та сплатив нараховану пеню в розмірі 414,15 грн.

Крім того, на запитання суду, пояснили, що інших доказів, які б підтвердили обставини зазначені позивачем у позовній заяві немає.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення. Своїм правом подання заперечення на адміністративний позов не скористався, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не направляв.

Тому, суд на підставі ч.4 ст.128 КАС України прийшов до висновку про можливість подальшого розгляду справи за такої явки сторін.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлено наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності 01.09.2010 року виконавчим комітетом Калуської міської ради Івано-Франківської області (а.с.16), перебуває на податковому обліку в Калуській об'єднаній державній податковій інспекції та є платником єдиного податку, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії А №473906 (а.с.20, 21).

Судом встановлено, що головним державним інспектором відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ Калуської ОДПІ, проведено камеральну перевірку позивача з питання своєчасності слати узгоджених податкових зобовязань до бюджету, за результатами якої складено акт №705/1702/НОМЕР_2 від 29.05.2015 року (а.с.17).

Перевіркою встановлено, що в порушення вимог пункту 295.1 статті 295 Податкового кодексу України позивачем допущено факт несплати (неперерахування) сум єдиного податку в установленому порядку та строки.

Так, зокрема, перевіркою встановлено недоїмку за період з жовтня 2010 року по травень 2015 року в розмірі 2536,52 грн.

На підставі висновків перевірки відповідачем було винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 11.06.2015 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 50% - 1268,52 грн. (а.с.18, 19).

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки та збори в порядку та в розмірах встановлених законом. Згідно із статтею 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає та регулює Податковий кодекс України.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий борг - сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податків зобов'язаний, зокрема сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно із пунктом 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку. Спосіб, порядок та строки виконання податкового обов'язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи (стаття 38 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 295.1 ст.295 ПК України, платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.

Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року.

У разі якщо сільська, селищна або міська рада приймає рішення щодо зміни раніше встановлених ставок єдиного податку, єдиний податок сплачується за такими ставками у порядку та строки, визначені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 295.2 статті 295 Кодексу нарахування авансових внесків для платників єдиного податку першої і другої груп здійснюється контролюючими органами на підставі заяви такого платника єдиного податку щодо розміру обраної ставки єдиного податку, заяви щодо періоду щорічної відпустки та/або заяви щодо терміну тимчасової втрати працездатності.

Статтею 300 Податкового кодексу України передбачено вичерпний перелік порушень, за які до платника єдиного податку застосовується відповідальність у вигляді штрафних санкцій, а саме: порушення при обчисленні податку; несвоєчасність сплати сум єдиного податку; неповнота сплати сум єдиного податку, а також порушення строків подання податкових декларацій.

Враховуючи допущені позивачем порушення термінів сплати податкових зобовязань з єдиного податку, відповідачем було прийнято оскаржуване рішення, яким застосовано штраф у розмірі 50% від суми грошового зобовязання 1268,52 грн.

В силу вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо тієї обставини, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі неіснуючого акту, оскільки згідно оскаржуваного рішення номер акту перевірки зазначено вірно. Що стосується дати акту перевірки замість 29.05.2015 року 11.06.2015 року, то на думку суду тут має місце очевидна описка. Більше того, вказана обставина не може слугувати підставою для звільнення від відповідальності за допущені порушення позивача.

Посилання позивача на ту обставину, що ним своєчасно сплачувались суми єдиного податку в період, що перевірявся, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки надані позивачем копії податкових декларацій за 2013 та 2014 роки не підтверджують факту сплати податку в повному розмірі, а лише факт декларування зобовязань. Як зазначено вище, інших доказів на підтвердження обставин зазначених позивачем у позовній заяві та спростування фактів встановлених перевіркою, у нього немає.

Крім того, посилання позивача на положення пункту 295.2 статті 295 Податкового кодексу України, на думку суду не можуть слугувати підставою для звільнення позивача від відповідальності, оскільки в силу вищенаведених вимог чинного податкового законодавства та Конституції України, обовязок щодо достовірності та своєчасності декларування та сплати податкового зобовязання, покладено на платника, за невиконання якого передбачена відповідальність.

Що стосується обґрунтування позивачем позову в частині протиправності проведення камеральної перевірки, а саме проведення її всупереч положенням встановленим п.3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», то слід зазначити наступне.

Пунктом 3 розділу II Прикінцевих положень вказаного закону визначено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

В той же час, зазначена перевірка є такою, що проведена у відповідності до вимог підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті Податкового кодексу України.

Так згідно підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій).

Тобто, під час такої перевірки проводиться перевірка даних відображених у деклараціях, а не діяльність субєкта господарювання.

А отже, на думку суду, проведення камеральної перевірки не суперечить вимогам наведеного позивачем нормативного акту.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що проводячи камеральну перевірку та приймаючи оскаржуване рішення, відповідач діяв в межах повноважень наданих чинним законодавством, прав позивача не порушував, а тому заявлений адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, не підлягає до задоволення.

При зверненні позивача до адміністративного суду із позовними вимогами майнового характеру, судовий збір сплачується у відповідності до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», тобто розмір судового збору, повинен становити 1827 гривень.

Згідно вимог частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Оскільки розмір судового збору, сплачений позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом становить 73,08 гривень (згідно квитанції №0.0.398048753.1 від 16.06.2015 року) та 182,70 гривень (згідно квитанції №0.0.402128092.1 від 24.06.2015 року), то у відповідності до вищенаведеної норми, слід стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід бюджету решту суми судового збору в розмірі 1571,22 грн.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід державного бюджету решту суми судового збору в розмірі 1571 (одна тисяча п'ятсот сімдесят одна) гривень 22 копійок.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Матуляк Я.П.

Постанова складена в повному обсязі 03.07.2015 року.