Справа № 810/7193/14
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року 810/7193/14

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Виноградової О.І.,

суддів - Кушнової А.О., Лиска І.Г.,

при секретарі судового засідання Мкртчян Н.Ц.,

за участю:

представників позивача - Бадуріна - Пошелюк Т.О.,

представників відповідача - Бездоля Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик"

до Державної архітектурно - будівельної інспекції України

про визнання незаконним припису,

в с т а н о в и в:

27 вересня 2011 р. до Київського окружного адміністративного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "Газовик" (далі - позивач) з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю (далі - відповідач) про визнання незаконним припису від 6 вересня 2011 р. № 09.

2 лютого 2012 р. постановою Київського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 р., позовну заяву задоволено повністю.

27 листопада 2014 р. ухвалою Вищого адміністративного суду України зазначені судові рішення були скасовані, а справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд (т. 1 а.с. 122-124).

29 грудня 2014 р. згідно з автоматизованим розподілом справ адміністративну справу № 810/7193/14-а було передано для розгляду судді Виноградовій О.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2015 р. здійснено заміну первинного відповідача Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю в Київській області на належного - Державну архітектурно - будівельну інспекцію України (т. 1 а.с. 217).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний припис є протиправним, оскільки позивачу для облаштування автогазозаправочного пункту (далі - АГЗП) не було потрібно отримувати дозвіл на виконання будівельних робіт та вводити АГЗП в експлуатацію, оскільки він не є об'єктом містобудування (т. 1 а.с. 3-5, т. 2 а.с. 17-19).

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що відповідачем було допущено наступні порушення: будівництво АГЗП проведено без отримання у відповідача дозволу на виконання будівельних робіт, а експлуатація закінченого будівництвом АГЗП здійснюється без прийняття його в експлуатацію у встановленому чинним законодавством порядку (т. 1 а.с. 163-167).

Суд у судовому засіданні, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив таке.

У період з 16 по 18 серпня 2011 р. відповідачем було проведено позапланову перевірку позивача з питань правомірності виконання будівельних робіт, наявності дозволу на виконання будівельних робіт, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку проектно-кошторисної документації, факту проведення будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, за результатами якої було складено акт перевірки (т. 1 а.с. 7-8).

У розділі "Висновок" названого акту перевірки зазначено, що позивачем:

- будівництво АГЗП проведено без отримання у відповідача дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушено вимоги ст. 29 Закону України «Про планування та забудову територій» від 20 квітня 2000 р. №1699-III (далі - Закон України №1699-III);

- експлуатація закінченого будівництвом АГЗП здійснюється без прийняття його в експлуатацію відповідно до встановленого порядку, чим порушено вимоги ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 р. № 3038-VI (далі - Закон України № 3038-VI).

6 вересня 2011 р., на підставі акту перевірки, відповідачем винесено припис № 09, яким позивачу запропоновано:

- припинити експлуатацію АГЗП до прийняття його в експлуатацію згідно встановленого порядку;

- оформити право на виконання будівельних робіт та ввести закінчений будівництвом об'єкт в експлуатацію.

У зв'язку з тим, що позивач вважає оскаржуваний припис протиправним, ним було подано даний адміністративний позов до суду.

Спірні правовідносини врегульовані такими нормативно-правовими актами:

Законом України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 р. № 2780 (далі Закон України № 2780); Законом України № 1699-ІІІ; Законом України № 3038-VI; постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання надання дозволів на виконання підготовчих і будівельних робіт" від 30 вернесня 2009 р. № 1104 (далі - постанова № 1104); порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. № 553 (далі - Порядок № 553); порядком прийнятгя в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. № 1243 (далі - Порядок № 1243); наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 5 грудня 2000 р. N 273 «Про затвердження Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт» (далі - Положення).

Наявні матеріали справи свідчать про таке.

16 серпня 2005 р. між ТОВ КВФ "Сінтек" (орендодавецем) та позивачем (орендарем) було укладено договір оренди № 04-08 (т. 1 а.с. 20-22).

Згідно з п.п. 1.1 п. 1 названого договору позивачу було передано в тимчасове володіння та користування майно, а саме: приміщення площею 12,6 м2 та прилегла територія - під'їзди асфальтобетонні, площадка вимощена плиткою "фен" площею 647 м2, залізобетонна армована площадка площею 159 м2, що знаходиться за адресою с. Софіївська Борщагівка, вул. Садова 48-а.

Водночас, згідно з п. 2.1 договору оренди майно було передано позивачу в строкове платне користування з метою розміщення та функціонування АГЗП.

Крім того, згідно з п. 7 названого договору позивач (орендар) зобов'язався "встановити на орендованій території автомобільний газозаправний моноблок, виконати розробку та погодження проектної, технічної та дозвольної документації АГЗП" (т. 1 а.с. 20 на звороті).

Згідно з п. 10.1 зазначений договір набув чинності з моменту його підписання і діяв до 15 липня 2006 р. (т. 1 а.с. 21 на звороті).

Згідно з додатковою угодою від 15 липня 2009 р. № 6 сторони, керуючись п. 10.5 договору від 16 серпня 2005 р. № 04-08, вирішили продовжити термін дії договору "оренди частини приміщення та земельної ділянки, яка знаходиться за адресою Київська обл., с. Софіївська Борщагівка, 48-а". При цьому, у додатковій угоді не було зазначено розмір приміщення та розмір прилеглої земельної ділянки, яка мала перебувати в оренді у позивача на підставі цієї додаткової угоди (т. 1 а.с. 23).

Як убачається з наданих позивачем фіскальних чеків (Z-звітів денних), АГЗП розпочав свою роботу 30 грудня 2009 р. (т. 1 а.с. 159).

Отже суд вважає встановленим, що будівництво та облаштування названого АГЗП мало місце у період з 16 серпня 2005 р. по 30 грудня 2009 р.

Тобто, спірні правовідносини підлягають врегулюванню переліченими вище нормативно - правовими актами у редакції, яка діяла у цей період.

Як вже зазначалося, відповідачем було проведено позапланову перевірку позивача з питань правомірності виконання будівельних робіт, наявності дозволу на виконання будівельних робіт, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку проектно-кошторисної документації, факту проведення будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту та встановлено два порушення. Зокрема, перевіркою було виявлено, що будівництво АГЗП проведено без отримання у відповідача дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушено вимоги ст. 29 Закону України №1699-III, експлуатація закінченого будівництвом автомобільного газозаправного пункту здійснюється без прийняття його в експлуатацію відповідно до встановленого порядку, чим порушено вимоги ст. 39 Закону України № 3038-VI.

Щодо будівництва позивачем АГЗП без отримання у відповідача дозволу на виконання будівельних робіт судом встановлено таке.

Згідно з вимогами ст. 22 Закону України № 2780 в редакції, яка діяла на дату виникнення спірних правовідносин, забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до вимог ст. 24 Закону України №1699-III (втратив чинність 12.03.2011р.), в редакції, яка діяла на дату виникнення спірних правовідносин, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Як убачається з вимог ст. 29 названого Закону в редакції, яка діяла на дату виникнення спірних правовідносин, дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів. Здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт у період з 16 серпня 2005 р. по 30 грудня 2009 р. визначався Положенням.

Згідно з вимогами п.п. 1.1 п. 1 Положення дозвіл на виконання будівельних робіт надавався інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які одночасно вели реєстр наданих дозволів. Виконання будівельних робіт без вищезазначеного дозволу забороняється.

Відповідно до вимог ст. 29 Закону України №1699-III перелік будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою № 1104 затверджено Перелік будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл.

Так, згідно з п. 36 названого переліку не вимагається дозвіл на "Облаштування автомобільних газозаправних пунктів технологічним обладнанням без улаштування фундаментів."

Проте, як убачається з ч. 5 «Архітектурно-будівельна частина» робочого проекту автомобільного газозаправного пункту в с. Софіївська Борщагівка по вул. Садова 48-а на території АГЗП запроектовано будівництво фундаменту під заправно-паливний моноблок (ММС 5-10). Зокрема, у названій частині робочого проекту зазначено, що в якості фундаменту під ММС 5-10 використовується монолітна з/б плита 4000х6000х300, яка виконується вручну. Плита заглиблюється в землю на 100 мм. Під фундаментну плиту зробити відсипку гравієм. Арматурний каркас. (т. 2 а.с. 82).

Крім того, в названому пункті зазначено, що моноблочна мобільна станція (ММС 5-10) виконана за спеціально розробленим позивачем технічним умовам ТУ У 45.6-3-2003. ММС 5-10 змонтовано на платформі висотою 0,2 м. від поверхні землі, а платформа із сторони під'їзду автотранспорту захищена металевим відбійником висотою 1 м. Це дає змогу захистити ММС 5-10 від наїзду на нього автотранспорту.

1 березня 2007 р. робочою комісією було затверджено акт робочої комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом будівлі, споруди, приміщення. Зокрема, у названому акті зазначено, що позивачем було пред'явлено закінчений будівництвом автомобільний газозаправний пункт, який входить до складу АЗС за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Садова, 48а (т. 2 а.с. 42).

Водночас, у п. 6 названого акту зазначено, що будівельно-монтажні роботи виконані за вимогами будівельних норм.

Отже, названий документ повністю спростовує твердження представника позивача про те, що АГЗП в с. Софіївська Борщагівка по вул. Садова 48-а було зведено лише шляхом монтажу відповідного обладнання.

При вирішенні справи судом також враховано, що згідно з договором оренди від 16 серпня 2005 р. № 04-08, укладеного між позивачем та ТОВ КВФ "Сінтек", позивачу було передано в оренду такі об'єкти: приміщення площею 12,6 м2 та прилегла територія - під'їзди асфальтобетонні, площадка вимощена плиткою "фен" площею 647 м2, залізобетонна армована площадка площею 159 м2.

Проте, доказів того, що в тимчасове володіння та користування позивача передано саме фундамент під заправно-паливний моноблок, позивачем суду надано не було.

Суд також вважає необгрунтованими доводи позивача про облаштування АГЗП лише у спосіб монтажу на переданій йому в користування залізобетонній армованій площадці обладнання заправно-паливного моноблоку (ММС 5-10), оскільки роботи з облаштування на фундаменті обладнання такого моноблоку фактично призвели до створення нового об'єкту містобудування. Для виконання цих робіт необхідно отримання дозволу на виконання саме будівельних робіт.

Відповідно до ДСТУ 2390-94 монтаж - це встановлення виробу чи його складових частин на місці застосування.

Крім того, згідно з вимогами абз. 2 п. 1 Порядку розроблення проектної документації на будівництво об'єктів, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 травня 2011 р. № 45, будівництво - це нове будівництво, реконструкція, технічне переоснащення діючих підприємств, реставрація та капітальний ремонт об'єктів будівництва.

Наведене свідчить, що зазначений АГЗП не підпадає під дію норми, передбаченої п. 36 Переліку будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл.

Водночас, судом не може бути взято до уваги твердження позивача щодо відсутності в нього зобов'язання отримати дозвіл на виконання будівельних робіт на АГЗП в с. Софіївська Борщагівка по вул. Садова 48-а, оскільки воно спростовується наведеними вище доказами.

Щодо експлуатації закінченого будівництвом АГЗП без прийняття його в експлуатацію судом встановлено таке.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 41 Закону України № 3038-VI державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з вимогами ч. 1 п. 2 Порядку № 553 державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції.

Відповідно до вимог п. 8 ст. 39 Закону України № 3038-VI експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Як убачається з п. 9 ст. 41 Закону України № 3038-VI, посадові особи інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право забороняти за вмотивованим письмовим рішенням керівника інспекції чи його заступника експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію.

Згідно з вимогами ст. 15 Закону України № 2780 компетенція центрального спеціально уповноваженого органу з питань містобудування та архітектури визначається положенням, яке затверджується відповідно до закону. Компетенція спеціально уповноважених органів з питань містобудування та архітектури місцевих державних адміністрацій визначається місцевими державними адміністраціями на основі типових положень, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Компетенція спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури виконавчих органів міських рад міст обласного значення визначається відповідними виконавчими органами рад. Окремі функції органів з питань містобудування та архітектури визначаються законодавством.

Відповідно до вимог п. 1 Порядку № 1243 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Згідно з вимогами п. 6 Порядку № 1243 до складу робочої комісії включаються представники генерального підрядника, субпідрядної організації, генерального проектувальника (автор проекту), експлуатаційної організації, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, органів державного санітарно-епідеміологічного нагляду, державного пожежного нагляду, промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду, державного енергетичного нагляду, охорони навколишнього природного середовища, державної інспекції з енергозбереження та інших органів, що здійснюють державний нагляд відповідно до призначення об'єкта.

Проте, державною приймальною комісією акт про готовність до експлуатації АГЗП не складався, що не заперечувалося сторонами у справі.

До того ж судом не може бути взято до уваги надані позивачем фото невідомого об'єкту, оскільки на них не зазначено назву та адресу об'єкту, дату та час їх виготовлення (т. 2 а.с. 57-58, 106).

Наведене свідчить, що:

- датою закінчення будівництва об'єкту містобудування - АГЗП за адресою с. Софіївська Борщагівка по вул. Садова 48-а було 1 березня 2007 р.;

- АГЗП за адресою с. Софіївська Борщагівка по вул. Садова 48-а станом на 1 березня 2007 р. був об'єктом містобудування;

- у позивача у період будівництва з 16 серпня 2005 р. по 30 грудня 2009 р. був відсутній дозвіл на початок будівельних робіт об'єкта містобудування - АГЗП за адресою с. Софіївська Борщагівка по вул. Садова 48-а;

- позивач до початку експлуатації АГЗП (30 грудня 2009 р.) був зобов'язаний ввести в експлуатацію об'єкт містобудування в порядку, визначеному п. 1 Порядку № 1243.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем дійсно було порушено вимоги ст. 29 Закону України №1699-III та ст. 39 Закону України № 3038-VI.

Крім того, судом не можуть бути взяті до уваги посилання представника позивача на те, що підставою скасування Вищим адміністративним судом України судових рішень в даній адміністративній справі була лише необхідність встановлення під час нового розгляду справи моменту початку використання об'єкту та обов'язку позивача ввести об'єкт містобудування в експлуатацію, оскільки у даній ухвалі, з поміж іншого, зазначено, що спірним у цій справі є питання щодо отримання позивачем дозволу на виконання будівельних робіт, а не питання щодо затвердження проекту будівництва та висновку державної експертизи (т. 1 а.с. 122-124).

Судом також не може бути взято до уваги лист Державного підприємства "Центральна служба Української державної інвестиційної експертизи" від 15 травня 2008 р. № 01596/1 щодо роз'яснень стосовно проведення комплексної державної експертизи, оскільки у листі зазначено, що для визначення конкретного газозаправного пункту об'єктом будівництва необхідно "отримати окремі висновки з екологічної, санітарно-епідеміологічної і пожежної безпеки та охорони праці" (т. 2 а.с. 35).

Проте, стосовно АГЗП, який був об'єктом перевірки, зазначені висновки у позивача відсутні.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем доведено достовірність обставин, встановлених при перевірці позивача, та правомірність припису від 6 вересня 2011 р. № 09.

Водночас, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності припису відповідача.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що припис від 6 вересня 2011 р. № 09 відповідачем винесено правомірно, а, отже, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Враховуючи, що відповідач не надав суду доказів понесених ним зазначених судових витрат, в даній адміністративній справі такі витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Виноградова О.І.

Судді: Кушнова А.О.

Лиска І.Г.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови 30 червня 2015 р.