Справа № 820/5693/15
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
01 липня 2015 р. № 820/5693/15
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Зінченка А.В.,
при секретарі Алавердян Е.А.
за участі сторін:
позивача ОСОБА_1
представника відповідача Кірпічнікова О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Східного територіального управління Національної Гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Східного територіального управління Національної Гвардії України, в якому після уточнення позовних вимог, просив суд зобов`язати Східне територіальне управління Національної Гвардії.України внести запис до особистої справи про початок військової служби ОСОБА_1 , день зарахування до Донецького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою - 18 серпня 1993 року.
Свій позов позивач обґрунтував тим, що згідно наказу №1 від 18.08.1993року та наказу №67 від 15.06.1996року позивач проходив навчання у Донецькому ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою у період з 18.08.1993 року по 15.06.1996 року ( 2 роки 9 місяців 28 днів).
Після закінчення навчання у ліцеї позивач був направлений для продовження навчання у Харківське вище військове училище Національної гвардії України, (з 30.12.12.1997 року Військовий інститут національної гвардії України, з 21.02.2000 року Військовий інститут внутрішніх військ МВС України) та був зарахований до нього поза конкурсом наказом начальника інституту. Після закінчення ліцею йому була надана відпустка, після якої 22 липня 1996 року він був зарахований курсантом у Харківське вище військове училище Національної гвардії України.
Згідно довідки, виданої Донецьким ліцеєм з посиленою військово-фізичною підготовкою від 22.03.2006 року метою створення цього учбового закладу була якісна підготовка кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи на базі Донецького вищого військово-політичного училища інженерних військ та військ зв`язку імені генерала армії ОСОБА_2 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №490 «Про реформу системи військової освіти».
Ліцей знаходився на повному забезпеченні Міністерства оборони України до 02.09.1996 року. Прийняття та реєстрація кандидатів на навчання до Донецького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою здійснювалося до 1997 року через військові комісаріати.
В травні 2015 року позивачу стало відомо, що в його особистій справі не зарахований строк навчання у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у період з 18 серпня 1993року по 15 червня 1996 року. Не зарахування вказаного строку впливало на календарний та безперервний строк військової служби, що позбавило виплати щомісячної надбавки до грошового забезпечення за вислугу років та за безперервну службу в лавах Національної гвардії України у відсотках до грошового забезпечення, залежно від стажу військової служби.
29.05.2015 року, у формі рапорту, ОСОБА_1 звернувся до відповідача в якому просив дати вказівку начальнику групи комплектування та кадрової роботи про зарахування мені до вислуги років, відповідно до п.4 «Тимчасового положення про проходження військової служби солдатам, матросам, сержантам і старшинам», затвердженого Указом президента України від 13.05. 1993 року № 174/93 строк навчання у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 18 серпня 1993 року по 15 червня 1996 року.
02.06.2015 року позивач отримав листа від відповідача, згідно якого у задоволені його вимог було відмовлено на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393, без посилання на конкретні норми постанови, які регулюють дані правовідносини.
Позивач вважає дії відповідача такими, що не відповідають ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 25.03.1992 року, ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Конституції України, такими що порушують його права, свободи та інтереси.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, обґрунтувавши це тим, що дії відповідача відносно позивача правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Суд вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
Згідно наказу №1 від 18.08.1993року та наказу №67 від 15.06.1996року позивач проходив навчання у Донецькому ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою у період з 18.08.1993 року по 15.06.1996 року ( 2 роки 9 місяців 28 днів).
Після закінчення навчання у ліцеї позивач був направлений для продовження навчання у Харківське вище військове училище Національної гвардії України, (з 30.12.12.1997 року Військовий інститут національної гвардії України, з 21.02.2000 року Військовий інститут внутрішніх військ МВС України) та був зарахований до нього поза конкурсом наказом начальника інституту. Після закінчення ліцею йому була надана відпустка, після якої 22 липня 1996 року він був зарахований курсантом у Харківське вище військове училище Національної гвардії України.
Згідно довідки, виданої Донецьким ліцеєм з посиленою військово-фізичною підготовкою від 22.03.2006 року метою створення цього учбового закладу була якісна підготовка кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи на базі Донецького вищого військово-політичного училища інженерних військ та військ зв`язку мені генерала армії ОСОБА_2 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №490 «Про реформу системи військової освіти».
Ліцей знаходився на повному забезпеченні Міністерства оборони України до 02.09. 1996 року. Прийняття та реєстрація кандидатів на навчання до Донецького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою здійснювалося до 1997 року через військові комісаріати.
В травні 2015 року позивачу стало відомо, що в його особистій справі не зарахований строк навчання у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у період з 18 серпня 1993 року по 15 червня 1996 року. Не зарахування вказаного строку впливало на календарний та безперервний строк військової служби, що позбавило виплати щомісячної надбавки до грошового забезпечення за вислугу років та за безперервну службу в лавах Національної гвардії України у відсотках до грошового забезпечення, залежно від стажу військової служби.
29.05.2015 року, у формі рапорту, ОСОБА_1 звернувся до начальника східного територіального управління полковника Лебідя Ю.А. в якому просив дати вказівку начальнику групи комплектування та кадрової роботи про зарахування мені до вислуги років, відповідно до п.4 «Тимчасового положення про проходження військової служби солдатам, матросам, сержантам і старшинам», затвердженого Указом президента України від 13.05. 1993 року № 174/93 строк навчання у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 18 серпня 1993 року по 15 червня 1996 року.
02.06.2015 року позивач отримав листа від відповідача, згідно якого у задоволені його вимог було відмовлено
У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, можуть проходити попередню підготовку в загальноосвітніх навчальних закладах, військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, у військових оркестрах, навчальних закладах громадських організацій, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах або військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів.
Під час навчання ОСОБА_1 у ліцеї діяла редакція ст. 24 зазначеного Закону, якою передбачене, що початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних, закінченням перебування на військовій службі вважається день, з якого військовослужбовця взято на військовий облік у військовому комісаріаті у зв`язку із звільненням з військової служби, відчисленням з військово-навчального закладу або закінченням навчального закладу чи навчальних зборів, але не пізніше строку, вказаного у приписі.
Після навчання у ліцеї позивача було направлено для продовження навчання до Київського військового інституту управління та зв`язку.
З 31.07.1999 року була змінена редакція ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно до якої, стосовно позивача, початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу, закінченням проходження військової служби вважається день, з якого військовослужбовець, виключений наказом по військовій частині (військовому закладу, установі тощо) із списків особового складу.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду від 13.05.1997 року № 1-зп, стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державною і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийнятими більш пізнього закону чи іншою нормативно-правового акту.
У рішенні Конституційного Суду від 09.02.1999 року у справі № 1-рп/99 викладено, що на загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.
На момент існування спірних відносин в законодавстві не визначалося різниці між поняттями ліцеїв. Поняття «військовий ліцей» та «ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою» не визначалися в жодному нормативно-правовому акті.
Із аналізу норм Постанови КМУ України від 19.08.1992 року за № 490 «Про реформу системи військової освіти» вбачається, що метою створення і військового ліцею, і ліцею із посиленою військово-фізичною підготовкою є підготовка кандидатів для вступу до військових навчальних закладів. Крім того, із п. 2 вказаної Постанови КМУ № 490 вбачається, що військовий ліцей створюється на базі військового училища, а ліцей із посиленою військово-фізичною підготовкою створюється на базі військово-політичного училища. Різниця в назвах ліцеїв залежить лише від того, на базі якого училища вони створені, тобто на базі військовою училища або на базі військово-політичного училища.
Таким чином, мета створення ліцеїв однакова, діяльність вказаних ліцеїв регулювалась на момент навчання позивача одним нормативно - правовим документом (Постановою КМУ № 490). що є свідченням того, що військовий ліцей та ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою мали однаковий правовий статус на момент навчання позивача у Донецькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою.
Посилання позивача на ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є абсолютно обґрунтованим, оскільки саме вказана стаття встановлює момент, з якого починається перебування на військовій службі.
Право позивача на зарахування терміну навчання у ліцеї до військової служби також надає і ст. 25 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», якою визначено, що навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба. До того ж ч. 2 ст. 25 встановлює, що курсанти користуються правами, пільгами та перевагами і на них покладаються обов`язки згідно з діючим законодавством і статутами Збройних сил України.
Час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу роботи за спеціальністю, що встановлюється також ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року.
Суд зазначає, що частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.
А згідно ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте, відповідачем не надано суду доказів правомірності свого рішення.
При зазначених обставинах, суд вважає позовні вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, підтверджені матеріалами справи, а тому є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 69-71, 94, 160 163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Східного територіального управління Національної Гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Зобов`язати Східне територіальне управління Національної Гвардії України внести запис до особистої справи про початок військової служби ОСОБА_1 , день зарахування до Донецького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою - 18 серпня 1993 року.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.
Постанова в повному обсязі виготовлена 02 липня 2015 року.

Суддя А.В. Зінченко