Справа № 725/5885/14-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 725/5885/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Тонієвич О.В.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

30 червня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Першотравневого районного суду міста Чернівці від 11 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Пенсійного Фонду України, управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях, про зобов'язання призначити і виплатити пенсію за віком,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2011 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Пенсійного Фонду України та управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях про зобов'язання призначити і виплатити пенсію за віком.

Постановою Першотравневого районного суду м. Чернівців від 11 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовльнити.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2015 року судове засідання призначено в режимі відеоконференції на 30 червня 2015 року.

Однак, сторони для розгляду справи в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

За приписами п.1 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що одним із позивачів є Пенсійний фонд України до якого заявлено частину позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 24 КАС України, адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України, їхньої посадової чи службової особи, виборчої комісії (комісії з референдуму), члена цієї комісії розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до ч.1 ст.21 КАС України, якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) - місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд.

Оскільки частина позовних вимог ОСОБА_2 висуваються до Пенсійного Фонду України, який являється центральним органом виконавчої влади то адміністративний позов щодо оскарження рішення цього суб'єкту владних повноважень має вирішуватись в окружному адміністративному суді.

Отже, в даному випадку має місце спір, який не підсудний місцевому загальному як адміністративному суду та не підлягає розгляду суддею одноособово.

Таким чином, постанова суду першої інстанції, яка є предметом оскарження, ухвалена неповноважним судом, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 202 КАС України є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Перевіряючи правильність застосування судом норм матеріального права при вирішенні спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваної постанови та відмовляючи в задовленні позову виходив із того, що відповідно до ч.1 ст.92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції із наступних підстав.

Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV ( далі Закон N 1058-IV) передбачено, що право на отримання пенсії мають право громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно ч.1 ст.11 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб на умовах трудового договору або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

Згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Таким чином, виїзд громадянина України за межі України не може бути підставою для позбавлення його права на пенсійне забезпечення при наявності необхідного віку та страхового стажу.

Відповідно до ст. 51 Закону "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-4 у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України вищезазначених положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Положення Закону, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Відповідно до частини першої статті 158 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.105 КАС України позов подається до адміністративного суду у формі позовної заяви особисто позивачем або його представником. Позовна заява може бути надіслана до адміністративного суду поштою.

Відповідно до ч.1 ст.107 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує чи подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивачем по справі є ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підтвердження особи позивача, до позовної заяви долучена копія виїзної візи НОМЕР_1, виданої на ім'я ОСОБА_2, строк дії якої закінчився 03.10.1989 року.

Відповідно до ч.ч.1,2 Закону України "Про документи України, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України, дають право на виїзд з України та в'їзд в Україну", документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України;посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка (крім випадків, визначених цим Законом); посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (крім випадків, визначених цим Законом); тимчасове посвідчення громадянина України.

Документами, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України та в'їзд в Україну, є:паспорт громадянина України; дипломатичний паспорт України; сужбовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; проїзний документ біженця; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон.

Проте судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що виїзна віза, яка втратила чинність не є належним документом, що посвідчує особу, не з'ясовано чи дійсно позов подано особою, яка зазначена в позовній заяві як позивач, не перевірено її адміністративну процесуальну правосуб'єктність, не витребувано копію дійсного паспорта ОСОБА_2 та не перевірено, чи вона проживає за вказаною в позовній заяві адресою.

Відповідно до ч.3 ст.71 КАС України, суд сприяє в реалізації обов'язку доказування і витребовує необхідні докази.

На виконання норм даної статті, судом апеляційної інстанції постановлено ухвалу від 21.04.2015 року про зупинення провадження у справі, якою також запропоновано позивачу надати суду для огляду документи на підтвердження його особи, а саме: паспорта громадянина України чи Ізраїлю та ухвалено витребувати з управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області інформацію про те чи приймалося рішення про оформлення виходу із громадянства України ОСОБА_2 та з Консульського відділу Посольства України в Державі Ізраїль інформацію про те чи перебуває на консульському обліку громадянка України ОСОБА_2

На виконання вказаної ухвали управлінням Державної міграційної служби в Чернівецькій області повідомлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, 16.11.1988 року отримала дозвіл на виїзд на ПМП до Ізраїлю. За обліками ЖРЕПа №11 м.Чернівці остання значиться виписаною з АДРЕСА_1 в АДРЕСА_2, інформація про вихід її з громадянства України відсутня.

Консульським відділом Посольства України в Державі Ізраїль повідомлено, що ОСОБА_2 на консульському обліку не перебуває, знятою з консульського обліку не значиться.

Вищезазначена ухвала суду також була направлена на адресу позивача, вказану в позовній заяві, проте її вимоги позивачем не виконані.

18.05.2015 року на адресу суду надійшла заява від імені ОСОБА_2 без підпису, в якій вказано, що позивач не зобов'язаний пред'являти суду копію паспорта.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.72 КАС України, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ст.138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належать встановити під час ухвалення судового рішення у справі. Для встановлення цих обставин у судовому засіданні заслуховуються пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, досліджуються письмові та речові докази.

Як вбачається з матеріалів справи, від імені позивача в грудні 2009 року на адресу Пенсійного Фонду України було направлено заяву про призначення пенсії. Як вбачається з копії даної заяви до неї було долучено копії наступних документів: виписку з трудовї книжки, диплом, виїзна віза та паспорт громадянина Ізраїлю, проте вона була розглянута відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Слід зазначити, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування" затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22 - 1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок), заява про призначення пенсії непрацюючим пенсіонерам, подається заявником особисто або через представника, який дії на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Крім того, Правління Пенсійного фонду України не наділене повноваженнями, щодо призначення пенсій особам, які досягли пенсійного віку.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів не знаходить підстав для визнання протиправними дій вищезазначеного суб'єкта владних повноважень щодо непризначення пенсії позивачу.

Відповідно до Розділу 2 Порядку, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу).

Відповідно до ч.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою. (ч.23 Порядку підтвердження наявного трудового стажу).

На підтведження трудового стажу, позивачем надано суду копію диплома Серія НОМЕР_2, виданого 27.06.1960 року, виданого на ім'я ОСОБА_2 та копію неповної виписки із трудової книжки, з якої навіть неможливо встановити, якою установою вона видана. Крім того, копії вказаних документів не завірені належним чином, а тому не можуть слугувати доказами по справі.

Отже позивачем не надано ніяких доказів, які б свідчили про порушення суб'єктами владних повноважень її права на пенсійне забезпечення.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях прийняти документи для призначення пенсії, призначити та виплачувати пенсію то суд апеляційної інстанції вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав:

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відтак, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, а тому ухвалення судового рішення щодо захисту прав та інтересів особи на майбутнє, передбачаючи, що вони можуть бути порушені, є безпідставним.

Враховуючи те, що позивач не зверталася до управління Пенсійного фонду України в Чернівцях з заявою про призначення пенсії, суд вважає, що вищевказана позовна вимога заявлена нею передчасно.

Згідно ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми матеріального та процесуального права, не з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Першотравневого районного суду міста Чернівці від 11 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Пенсійного Фонду України, управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях про зобов'язання призначити і виплатити пенсію за віком скасувати, як таку, що прийнята неповноважним судом.

Прийняти нову постанову, якою в задовленні позову ОСОБА_2 до Пенсійного Фонду України, управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях про зобов'язання призначити і виплатити пенсію за віком,-відмовити.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В.

Курко О. П.