Справа № 807/3565/14
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 рокум. Ужгород№ 807/3565/14

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Шмідзен І.Ю.

за участю представників

позивача: ОСОБА_1, адвокат ОСОБА_2

відповідача: Свистак ОСОБА_3 (довіреність від 24.04.2015 року № 1684/10/07-01-10)

третьої особи 1: ОСОБА_4, адвокат ОСОБА_5

третьої особи 2: ОСОБА_6 (довіреність від 26.01.2014 року № 01-16/562)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної державної адміністрації, треті особи релігійна громада Української православної церкви Київського патріархату Святих ОСОБА_7 кн.ОСОБА_7 та кн.Ольги у м. Ужгород, Відділ національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації, про визнання нечинним та скасування розпорядження, скасування державної реєстрації та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 25 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанова в повному обсязі складена 2 липня 2015 року.

ОСОБА_1, як настоятель громади Української православної церкви ОСОБА_7 ОСОБА_8 і княгині Ольги, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Закарпатської обласної державної адміністрації, треті особи - релігійна громада Української православної церкви Київського патріархату Святих ОСОБА_7 кн.ОСОБА_7 та кн.Ольги у м. Ужгород, Відділ національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації, про визнання нечинним та скасування розпорядження, скасування державної реєстрації та зобов'язання вчинити дії.

Під час судового розгляду було замінено неналежного відповідача - Відділ національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації на належного Закарпатську ОДА. Також залучено третіх осіб без самостійних вимог релігійну громаду Української православної церкви Київського патріархату Святих ОСОБА_7 кн.ОСОБА_7 та кн.Ольги у м. Ужгород, Відділ національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що на його думку, зміни до статуту були проведені з грубим порушенням розділу V «Порядку внесень змін і доповнень до Статуту» статуту релігійної громади УПЦ ОСОБА_7 кн.ОСОБА_8 і кн.. Ольги м. Ужгород, оскільки для дійсності рішень Парафіяльних зборів необхідно щонайменше участь 250 осіб. Окрім цього, особа, яка підписалася за настоятеля (ОСОБА_9) звільнений 20 грудня 2013р. Відтак, вважає, що статут у новій редакції зареєстрований незаконно, оскільки відповідач приймаючи розпорядження не здійснив перевірку легітимності документів щодо перереєстрації громади, а саме протоколу загальних зборів парафії, не перевірив повноваження осіб, які подали заяву про перереєстрацію статуту на предмет їх відношення до релігійної громади УПЦ ОСОБА_7 кн.ОСОБА_8 і кн.. Ольги м. Ужгород. Протокол зборів не набув чинності, оскільки його не затверджено настоятелем громади УАПЦ ОСОБА_1 який є одночасно головою Парафіяльної ради, як це передбачено п.2.7 Статуту.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, що наведені у позовній заяві та просять позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, вказавши, що діяв в межах компетенції та повноважень при здійсненні реєстрації нової редакції статуту релігійної громади у відповідності до вимог Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації". Всі документи, після виправлення недоліків відповідали ст.12, 14 вищевказаного Закону, а відтак підстав для відмови у реєстрації змін не було. В задоволенні позову просив відмовити.

Треті особи - релігійна громада Української православної церкви Київського патріархату Святих ОСОБА_7 кн.ОСОБА_7 та кн.Ольги у м. Ужгород, Відділ національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації проти позову заперечили та вказали, що відповідач діяв в межах, передбачених його компетенцією та Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації", оскаржуване розпорядження виніс правомірно, а відтак у задоволенні позову просили відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено поняття суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06.03.2008 року № 2 та в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" від 26.01.2000 року № 02-5/35 зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб'єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

25.06.2014 р. громадяни, чисельністю 10 осіб звернулися до Закарпатської ОДА для реєстрації статуту релігійної громади Української православної церкви Київського патріархату Святих ОСОБА_7 кн.ОСОБА_7 та кн.Ольги у м. Ужгород у новій редакції (а.с.58-59). 07.07.2014 р. на вказану заяву із додатками, начальником відділу національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації було надіслано зауваження до установчих документів, в яких було вказано недоліки в установчих документах, які слід виправити для здійснення реєстрації змін до установчих документів (а.с.53).

В подальшому, після виправлення недоліків, відповідно до зауважень, було повторно подано необхідний пакет документів для реєстрації змін до статуту релігійної громади у новій редакції. На підставі поданих документів 22.08.2014 р. було винесено розпорядження голови Закарпатської ОДА № 253 про реєстрацію статуту у новій редакції. В подальшому, 04.12.2014 р. було видано Свідоцтво про реєстрацію статуту (а.с.44).

В ході розгляду справи встановлено, що для реєстрації внесення змін до статуту було подано усі необхідні документи, зокрема протокол загальних зборів, статут релігійної громади, свідоцтво про реєстрацію статуту від 30.03.2004 p., статут релігійної громади УПЦ від 30.03.2004 р. (а.с.45-59).

Відповідно до вимог статті 15 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству. Відповідно до ч.6 ст. 12 вказаного Закону зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень). Згідно із ч.1 ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" - для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до пункту 5.1 статуту релігійної громади УПЦ св. ОСОБА_7 кн. ОСОБА_8 і кн. Ольги м. Ужгород, де зазначено, що зміни і доповнення до Статуту вносяться на розгляд Парафіяльних зборів уповноваженими представниками парафії і реєструються в тому ж порядку, що і статут.

Відповідно до пункту 2.1 статуту парафіяльні збори є органом управління релігійною громадою, виконавчим і розпорядчим органом парафіяльних зборів є парафіяльна рада парафіяльна рада (п.2.4 статуту).

На підставі вказаних норм, відповідно до пункту 11 розділу III Положення про відділ національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації проект розпорядження голови облдержадміністрації, вніс пропозицію голові обласної державної адміністрації про реєстрацію статуту релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату Святих ОСОБА_7 кн. Володимира та кн. Ольги у м. Ужгород.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", завданнями цього Закону є: гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права; забезпечення відповідно до Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та норм міжнародного права, визнаних Україною, соціальної справедливості, рівності, захисту прав і законних інтересів громадян незалежно від ставлення до релігії. Згідно ст. 3 даного Закону, передбачено, що кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов'язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Згідно ст. 4 вищевказаного Закону, громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії, так само як і розпалювання пов'язаних з цим ворожнечі й ненависті чи ображання почуттів громадян, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.

Питання реєстрації (перереєстрації) статутів релігійних організації врегульоване статтею 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", де, зазначено, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

В даному Законі, зокрема в ст. 15 вказано вичерпний перелік підстав для відмови в реєстрації, а саме, у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Відповідно до ч.1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно ч.2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, зокрема, Європейський Суд з прав людини, у справі №77703/01 у своєму рішенні від 14.06.2007 року по справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" зазначив у п. 90, що "релігійні організації за законом реєструють статут (положення), проте подають значно більше документів, і всі вони проходять перевірку відповідно до статті 12 та 15 Закону про релігійні організації. Тобто фактично здійснюється реєстрація не статуту, а самої організації. На практиці документи перевіряються не на відповідність законодавству, а часто оцінюється сама релігія".

Згідно п. 112 вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, зазначено, що "Суд нагадує, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об'єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, стаття 9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об'єднання від невиправданого втручання з боку держави. П. 113 рішення, передбачено право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об'єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов'язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою (див. Metropolitan Church of Bessarabia, cited above, §§ 118 and 123; and Hasan and Chaush v. Bulgaria [GC], no. 30985/96, § 62, ECHR 2000-XI). Згідно п. 114. Суд вказує, що перелік обмежень свободи віросповідання та зібрання, передбачених у статтях 9 та 11 Конвенції, є вичерпним, такі обмеження мають чітко тлумачитись, і лише переконливі та нездоланні підстави можуть виправдовувати застосування таких обмежень. Держава має незначні межі для власної самостійної оцінки у цих питаннях (див. Stankov and the United Macedonian Organisation Ilinden v. Bulgaria, nos. 29221/95 and 29225/95, § 84, ECHR 2001-IX). Відповідно до п. 115 рішення зазначено, що як неодноразово зазначалось у рішеннях Суду, в світлі пункту 2 статті 11 і так само статті 9 Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно "встановлено законом" та здійснено "згідно закону", оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, але й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі - у разі потреби, за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку (див. Larissis and Others v. Greece, judgment of 24 February 1998, Reports of Judgments and Decisions 1998-1, p. 378, § 40; and Metropolitan Church of Bessarabia, cited above, § 109).

Статтею 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" встановлено право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Законом, що регулює спірні правовідносини (Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації") встановлено єдину підставу відмови у реєстрації статуту 9положення) релігійної організації у випадку якщо статут (положення) чи діяльність самої релігійної організації суперечить чинному законодавству (ст. 15 цього Закону), інших підстав для відмови в реєстрації статуту (чи внесені змін та доповнень до нього, оскільки такі вносяться в порядку, передбаченому для реєстрації статуту, згідно ч. 6 ст. 14 цього Закону) діючим законодавством не передбачено.

За наведених обставин, позовні вимоги щодо скасування розпорядження Закарпатської ОДА від 22.08.2014 року № 253 - є необґрунтованими, суперечать нормам чинного законодавства та задоволенню не підлягають. В зв'язку з відмовою у задоволенні вимоги щодо скасування розпорядження не підлягають задоволенню похідна вимога щодо зобов'язання відновити статут релігійної громади, що був зареєстрований розпорядженням Закарпатської ОДА від 30.03.2004 року № 155.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем доведено правомірність оскарженого розпорядження, в звязку з чим вимоги позову не відповідають положенням законодавства та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, підтвердженими належними та допустимими доказами та в задоволенні позову слід задовольнити в цілому.

У відповідності до ч. 2, 5 ст. 94 КАС України та в зв'язку з відсутністю судових витрат, понесених відповідачем - судові витрати по справі не стягуються та за рахунок Держбюджету не компенсуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 52, 53, 71, 86, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Закарпатської обласної державної адміністрації, треті особи релігійна громада Української православної церкви Київського патріархату Святих ОСОБА_7 кн.ОСОБА_7 та кн.Ольги у м. Ужгород, Відділ національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації, про визнання нечинним та скасування розпорядження, скасування державної реєстрації та зобов'язання вчинити дії відмовити.

2. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Суддя ОСОБА_10