Справа № 826/7052/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2015 року № 826/7052/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Гарника К.Ю., Скочок Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
про визнання протиправним рішення від 16.02.2015, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України про:

- визнання протиправним рішення Державної міграційної служби України від 16.02.2015 року про відмову ОСОБА_1 в продовженні строку перебування на території України;

- зобов'язання Державної міграційної служби України продовжити ОСОБА_1 строк перебування на території України у зв'язку з наявністю підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує на те, що в межах визначених законодавцем терміну вона звернулась до органів міграційної служби з метою продовження строку перебування на території України, однак у зв'язку з допущеннями відділом РАГС описки у свідоцтві про шлюб з іммігрантом, яку вона була змушена виправляти у судовому порядку, нею з об'єктивних, не залежних від її волі обставин було пропущено строк для подання відповідних документів. У зв'язку з наведеним та зважаючи на наявність у позивача законних підстав для продовження терміну перебування в Україні, позивач звернулась до суду із даними вимогами.

Позивач і її представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про розгляд справи в судове засідання не з'явився, направив письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволені позову, мотивуючи свою позицію правомірністю оскаржуваного рішення, прийнятого в межах, в порядку і в спосіб, встановлені законодавством.

Заслухавши надані в судовому засіданні пояснення позивача і її представника, ознайомившись із письмово викладеною позицією відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

21 січня 2015 року позивач - громадянка Демократичної Республіки Ефіопії ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про продовження строку перебування на території України.

В якості підстави для подальшого перебування в Україні позивачем зазначена необхідність внесення змін до свідоцтва про шлюб, після чого у позивача з'явилась би підстава для отримання дозволу на імміграцію, як дружини іммігранта.

У зв'язку з наведеними обставинами ОСОБА_1 було продовжено строк перебування на території України до 26.01.2015.

22 січня 2015 року на адресу Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України був направлений пакет документів для продовження позивачу строку перебування на території України, що обумовлено наявністю правових підстав для отримання дозволу на імміграцію на території України, оскільки перебуває в шлюбі з іммігрантом.

16 лютого 2015 року відповідачем прийнято рішення про відмову в продовженні строку тимчасового перебування на території України громадянці Ефіопії ОСОБА_1 на підставі підпункту 6 пункту 10 Порядку продовження строку передування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2012 року за №150 (далі по тексту - Порядок №150 у відповідній редакції).

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що 12 січня 2013 року між громадянкою Ефіопії ОСОБА_1 і громадянином Ефіопії ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №7 від 13.01.2013 та видано відповідне свідоцтво. Шлюб зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

За твердженням позивача, працівником органу міграційної служби при прийнятті документів на продовження терміну перебування позивача на території України було повідомлено про наявність невідповідностей у свідоцтві про шлюб щодо викладення прізвища ім'я і по-батькові чоловіка позивача.

У зв'язку з наведеним позивач звернулась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції по місцю проживання з заявою про внесення змін до актового запису про шлюб №07 від 12.01.2013, однак листом від 03.01.2015 їй було відмовлено у внесенні відповідних виправлень.

Після наведених подій ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції внести зміни в актовий запис про укладення шлюбу №07 від 12.01.2013 між нею та ОСОБА_2 (зазначеного в актовому записі як ОСОБА_2).

За наслідками розгляду адміністративної справи Харківським окружним адміністративним судом 17 березня 2015 року винесено постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено та зобов'язано Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції внести відповідні зміни до актового запису про шлюб.

На підставі судового рішення 15 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції видане нове свідоцтво про шлюб (повторне) із внесеними в актовий запис про шлюб №07 від 12 січня 2013 року.

Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням наявних у справі доказів, суд вважає за доцільне вказати на наступне.

Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначаються Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150 (далі по тексту - Порядок №150).

У відповідності до пункту 5 Порядку №150 строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Підпунктом 1 пункту 6 Порядку №150 встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну.

Згідно пункту 7 Порядку №150 рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

За правилами, встановленими пунктом 8 Порядку №150 заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Рішення про відмову в продовженні громадянці Ефіопії ОСОБА_1 строку перебування на території України прийнято керівництвом ДМС прийнято на підставі підпункту 6 пункту 10 Порядку №150, який передбачає, що рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України приймається в разі коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець та особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні або вони не подали відповідного підтвердження. А саме, відповідач наполягає на тому, що заявницею не надано документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі з іммігрантом чи подання позову до суду щодо підтвердження цього факту.

Як вбачається з матеріалів особової справи громадянки Ефіопії ОСОБА_1, останньою до заяви про продовження строку перебування на території України додано копію свідоцтва Серія НОМЕР_1 про шлюб з громадянином Ефіопії ОСОБА_2, видане 12.01.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, а також копію нотаріально засвідченої 19.01.2015 заяви ОСОБА_2, яким взято на себе зобов'язання із сплати всіх витрат його дружини - ОСОБА_1.

Причиною ненадання позивачем у визначені терміни документи на підтвердження належного посвідчення її шлюбу з іммігрантом - громадянином Ефіопії ОСОБА_2, стала помилка, допущена Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції під час оформлення документів щодо реєстрації шлюбу.

У зв'язку з наведеним, позивач була змушена спочатку в адміністративному, а потім і в судовому порядку вирішувати питання щодо внесення відповідних виправлень.

Як свідчать матеріали справи, відповідне свідоцтво про шлюб з виправленням помилок в актовому записі №07 від 12 січня 2013 року на виконання судового рішення видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції лише 15 квітня 2015 року.

Вказані обставини засвідчують наявність у позивача поважних причин щодо пропуску строку надання документів для продовження строку перебування на території України.

Водночас, матеріали особової справи ОСОБА_1 містять копію свідоцтва про шлюб і заяву її чоловіка, однак, жодних рішень з приводу їх недійсності та/або невідповідності вимогам законодавства до даної справи не додано.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів визнає висновки відповідача щодо ненадання позивачем документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі з іммігрантом чи подання позову до суду щодо підтвердження цього факту є недоведеними, а рішення, прийняте на підставі таких висновків - передчасним.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині щодо визнання протиправним рішення Державної міграційної служби України від 16.02.2015 про відмову ОСОБА_1 в продовженні строку перебування на території України є, на думку суду, обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання Державної міграційної служби України продовжити ОСОБА_1 строк перебування на території України у зв'язку з наявністю підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, колегія вважає за доцільне зазначити наступне.

Як зазначалось судом, вирішення питання щодо продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, в силу положень п.5 Порядку №150 віднесено до компетенції територіальних органів або підрозділів ДМС, якими може бути прийнято з цього питання одне з рішень, в межах наданих ним повноважень, як то: продовження строку перебування на території України: відмова в продовженні перебування тощо.

Отже, такі повноваження суб'єкта владних повноважень є дискреційними.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження Державної міграційної служби щодо вирішення питання про прийняття рішення про продовження строку перебування на території України.

У той же час, в силу приписів частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України та з огляду на те, що під час розгляду справи судом встановлено протиправність рішення про відмову продовженні строку перебування на території України, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянки Ефіопії ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення і не довів правомірності прийнятого ним рішення.

Зважаючи на вищевикладене та виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є частково обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.11, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України 16 лютого 2015 року про відмову ОСОБА_1 в продовженні строку перебування на території України.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ефіопії ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

Т.О. Скочок