Справа № 826/20875/14
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

02 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є., Романчук О.М.

За участю секретаря судового засідання: Коломійцевої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Ірану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.04.15р. у справі №826/20875/14 за позовом Громадянина Ірану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 03.11.14р. № 561-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.04.15р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що побоювання позивача через релігійні переконання є цілком обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 є громадянином Ірану, ІНФОРМАЦІЯ_1, сімейний стан - неодружений, за національністю - іранець, за віросповіданням - християнин (протестант).

До України позивач прибув у березні 2013 року літаком, легально, маючи студентську візу.

Позивач звернувся до міграційного органу з заявою від 01.08.13р. про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій повідомив, що поїхав з країни походження, через побоювання зазнати переслідувань від органів влади, зокрема служби безпеки, за політичні погляди та релігійні переконання.

За результатами розгляду зазначеної заяви та проведених співбесід, ГУ ДМС України зроблено висновок, із рекомендацією відмовити громадянину Ірану ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого рішенням Державної міграційної служби України № 685-13 від 05.12.13р. позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами судового оскарження рішення Державної міграційної служби України № 685-13 від 05.12.13р., постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.14р. у справі №826/20693/13-а адміністративний позов гр. Ірану ОСОБА_3 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 685-13 від 05.12.13р.; визнано протиправними дії ГУ ДМС України в м. Києві щодо порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано ДМС України повторно розглянути питання про надання гр. Ірану ОСОБА_3 статусу біженця. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Міграційний орган на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.14р. прийняв рішення від 12.05.14 №35-14, яким зобов'язав ГУ ДМС України в місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України.

Відповідно до наказу від 29.05.14р. №263 ГУ ДМС України в м.Києві прийняті в оформлення документи гр. Ісламської Республіки Іран, ОСОБА_3 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2013 KYIV 0113 ОСОБА_3, громадянина Ірану, ІНФОРМАЦІЯ_1 надісланої до Державної міграційної служби України Головним управлінням ДМС у м. Києві для прийняття остаточного рішення, на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи Державна міграційна служба України прийняла рішення від 03.11.14р. №561-14, яким підтримала висновок Головного управління ДМС у м. Києві та відмовила гр. Ірану ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст. 1 цього Закону відсутні.

11.11.14р. ГУ ДМС у м. Києві на підставі рішення ДМС України від 03.11.14р. №561-14 прийнято повідомлення №132 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, які б надали підстави вважати, що подана ним заява про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VІ від 08.07.11р. (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон № 3671-VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VІ, біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в м.Києві 27.05.14р. було повторно запрошено ОСОБА_3 на співбесіду для уточнення відомостей та анкетних даних.

Так, міграційним органом було проведено декілька співбесід, під час яких позивач зазначив, що покинув країну походження через пропозицію особи з Міністерства розвідки зробити бюст лідера країни, на яку позивач дав згоду, однак, пояснив, що за власним переконанням не збирався цього робити, тому намагався виграти час і виїхав в Україну. На питання чи зазнав позивач фізичного насилля, чи переслідували його, чи отримував він погрози на свою адресу за ознаками раси, релігії, національності, політичними поглядами, відповів «ні».

З наданих позивачем пояснень вбачається, що працюючи викладачем в університеті мистецтва міста Абадан ОСОБА_3 отримав замовлення від керівника служби безпеки країни збудувати фонтани в аеропорту м.Ахваз, потім позивачу було тією ж особою запропоновано зробити скульптуру лідера країни. Позивач з особистих міркувань відмовився виконувати дане замовлення, через що, як він пояснив, на нього почався тиск з боку силових структур країни.

У співбесіді від 18.08.14р. позивач розповів, що його не звільняли, що спростовує твердження позивача у співбесіді від 05.08.13р., що його було звільнено з університету, в якому він працював викладачем та не повідомлено про причину звільнення. Зазначене, також підтверджується листом, наданим позивачем, з якого вбачається, що керівництво університету задоволено роботою позивача та чекає у наступному семестрі.

Також під час проведення співбесіди від 05.08.13р. позивач зазначив, що людина зі служби безпеки міста Ахваз, на ім'я ОСОБА_12 був родичем невістки його друга (ст. 19 о/с), але під час співбесіди від 18.08.14р. позивач повідомив: «В мене був друг, він познайомив мене з однією людиною. Сказав, що той друг його брата - бізнесмен» (ст. 63 о/с).

Таким чином, в поясненнях позивача є розбіжність щодо фактів його знайомства з ОСОБА_12.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження можливого застосування тиску за політичні погляди, релігійні переконання, ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви названим органом, ані під час розгляду справи судом, не надано.

Так само не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також ОСОБА_3 не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

Окрім цього, слід зазначити, що позивач не був членом політичних партій, не діяв проти або за правлячий Уряд Ірану, не піддавався переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи, про що свідчать відомості, викладенні в реєстраційному листі.

Більше того, 24.06.14р. та 18.08.14р. під час проведення сспівбесіди позивач стверджував, що він не зазнавав переслідувань та насилля за ознаками раси, релігії, громадянства, національності або політичним конанням (ст.51-54, 62-64 о/с).

За наведених обставин, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу Громадянина Ірану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.04.15р. у справі №826/20875/14 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.04.15р. у справі №826/20875/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Пилипенко О.Є.

Романчук О.М.

Повний текст ухвали складений: 02.07.15р.

.

Головуючий суддя Шелест С.Б.

Судді: Романчук О.М.

Пилипенко О.Є.