Справа № 804/2073/14
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" червня 2015 р. м. Київ К/800/62155/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Білуги С.В.,

Рецебуринського Ю.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Черкаського гарнізону (командира військової частини НОМЕР_1 ) Мікаца Олега Миколайовича, треті особи: Новомосковський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановила:
У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Черкаського гарнізону (командира військової частини НОМЕР_1 ) Мікаца Олега Миколайовича, треті особи: Новомосковський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення начальника Черкаського гарнізону полковника Мікаца О.М., викладене в листі від 16 грудня 2013 року №1636, щодо не надання дозволу на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано начальника Черкаського гарнізону полковника Мікаца О.М. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 за вх. №1754 від 10 грудня 2013 року щодо надання дозволу на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 та прийняти з цього приводу відповідне обґрунтоване рішення. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити судове рішення суду першої інстанції, зобов`язавши начальника Черкаського гарнізону надати дозвіл на реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про скасування судових рішень і закриття провадження у справі з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , як військовослужбовець, був забезпечений службовим житлом у військовому містечку, за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Підставою для вселення позивача у вказану квартиру був ордер №267 від 05 травня 1993 року, виданий на ім`я позивача Гвардійською КЕЧ (квартирно-експлуатаційною частиною) району. За вказаною адресою позивач мешкав та був зареєстрований разом із своєю дружиною. У 2010 році він виписався зі вказаної квартири, та зареєструвався в будинку матері дружини в с. Орловщина. Так, у вказаній квартирі залишилася зареєстрованою лише його дружина. На неї було переоформлено особовий рахунок.

Разом з тим, судом встановлено, що 07 жовтня 2013 року дружина позивача померла у зв`язку з чим позивач звернувся до начальника Черкаського гарнізону полковника ОСОБА_3 для отримання дозволу на реєстрацію у кв. АДРЕСА_1 .

На вказане звернення листом від 16 грудня 2013 року №1636 позивача було повідомлено, що на момент його звернення відсутні підстави для його реєстрації у вказаній квартирі, а саме: у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 не вбачається можливим з`ясувати чи дотримано вимоги статті 65 Житлового кодексу України, а саме: чи наявна воля наймача - дружини позивача на його вселення. Крім того, на підставі донесення Гвардійської КЕЧ району №2292 від 06 листопада 2013 року вказана житлова площа була подана як «вільна» для розподілу на гарнізонній житловій комісії, а 07 листопада 2013 року протоколом №29 гарнізонної житлової комісії зазначена квартира розподілена на військову частину НОМЕР_2 .

Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 , оформленим протоколом від 08 листопада 2013 року, квартиру АДРЕСА_1 надано третій особі - капітану ОСОБА_2 , про що начальником КЕВ м. Дніпропетровська видано ордер від 06 лютого 2014 року №13.

Вирішуючи даний спір, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись неможливо.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Приписи пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства. Поняття «житлові відносини» в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла в зв`язку з проходженням публічної служби, оскільки норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 грудня 2014 року у справі №21-530а14 та з правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13 листопада 2013 року у справі №6-115цс13, які відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом прав, що випливають з житлових правовідносин, цей спір не є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому вказана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із частиною першою статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвалених судових рішень та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 220, 222, 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 червня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Черкаського гарнізону (командира військової частини НОМЕР_1 ) Мікаца Олега Миколайовича, треті особи: Новомосковський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя М.М. Заїка

судді: С.В. Білуга

Ю.Й Рецебуринський