Справа № 813/797/15
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 р. Справа № 876/4921/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку,-

встановив:

17.02.2015 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У позовній заяві ОСОБА_1 зокрема просить суд :

-визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУ МВС України у Львівській області №3121 від 29.12.2014 року, яким позивача звільнено із займаної посади;

-поновити позивача на посаді начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України у Львівській області з 29.12.2014 року;

-стягнути з ГУ МВС України у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.12.2014 року по день ухвалення рішення суду або різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Позовні вимоги обґрунтовано незаконністю та протиправністю оскаржуваного наказу №3121 від 29.12.2014 року, оскільки позивачем при оформленні віз не було порушено норм чинного законодавства. Також, ОСОБА_1 зазначає, що здійснюючи листування з правоохоронними органами ОСОБА_2 він не порушував жодних норм закону. Враховуючи те, що до повноважень начальника сектору УкрБюро Інтреполу ГУ МВС України у Львівській області не входить реєстрація вхідної чи вихідної документації, позивач вважає, що у його діях відсутній склад дисциплінарного проступку.

Крім того, позивач наголошує на тому, що у даному випадку минув строк притягнення до дисциплінарної відповідальності. Як наслідок просить суд поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області за №3121 від 29.12.2014 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору Укрбюро Інтерполу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12.02.2015 року.

Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, що знаходиться за адресою м.Львів, пл. Генерала Григоренка, 3 на користь ОСОБА_1, який мешкає за адресою м.Львів, пр. Шевченка, 8/5, 2645 грн. 30 коп. (дві тисячі шістсот сорок пять гривень тридцять копійок) різниці грошового забезпечення за час виконання службових обов'язків, за виключенням податків і зборів.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Постанову в частині стягнення різниці грошового забезпечення за час виконання службових обов'язків в сумі 2645 грн. 30 коп. (дві тисячі шістсот сорок пять гривень тридцять копійок), за виключенням податків і зборів, та поновлення на посаді ОСОБА_1 звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зазначає, що звільненню ОСОБА_1 (відповідно до вимог дисциплінарного статуту ОВС) передувало службове розслідування, призначене начальником з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, обєктивного та всебічного дослідження обставин порушень. Таке проведено відповідно до вимог наказу МВС України від 12.03.2013 р. №230, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 р. №541/23073. Позивач не оскаржує висновок службового розслідування, відповідно погоджується з ним. При службовому розслідуванні доводилась вина позивача у вчиненні дисциплінарного проступку, а не кримінального правопорушення.

Апелянт вказує, що невірним є посилання суду на те, що відповідачем допущено порушення ч.3 ст.16 Закону України «Про Дисцилінарний статут органів внутрішніх справ України». Тобто, з дня коли ОСОБА_1 допустив порушення дисципліни минуло 6 місяців.

Судом при прийнятті рішення не взято до уваги вимоги ч.1 ст.16 Дисциплінарного статуту Органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-ІV, відповідно до якої, дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальникові. Одночасно слід зазначити, що після надходження інформації до ГУМВС України щодо можливих порушень дисципліни зі сторони ОСОБА_1 наказом ГУМВС України 10.11.2014 року призначено службове розслідування.

Крім того, невірним є посилання суду на те, що Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року за №114, з наступними змінами та доповненнями, розмежовано не лише підстави звільнення (під «є», «й» п.64) а й порядок звільнення в залежності від підстав. Позивача звільнено з посади а не з органів внутрішніх справ. Також, звільненню позивача передував висновок службового розслідування. В подальшому, за грубе порушення службової дисципліни, вимог Дисциплінарного статут ОВС України, наказів МВС України від 24.05.2011 р. та 23.08.2012 р. №747, а також скоєння вчинку, який негативно вплинув на імідж міліції та дискредитував звання працівника правоохоронного органу, прийнято рішення на начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1 накласти дисциплінарне стягнення - звільнення з посади.

При прийняття рішення судом не враховано ту обставину, що наказом ГУМВС України від 11.02.2015 року позивача увільнено від посади начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області з 10.02.2015 року та згідно рапорту останнього призначено на посаду старшого інспектора цього ж підрозділу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги апелянта слід відмовити, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що за результатами службового розслідування з приводу розпочатого 06.11.2014 року прокуратурою Львівської області кримінального провадження №000232 за ч.1 ст.364 КК України по факту зловживання службовим становищем начальником сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС майором міліції ОСОБА_1 10.12.2014 року затверджено висновок такого службового розслідування.

Наказом відповідача від 29.12.2014 року за №3121 за грубе порушення службової дисципліни, вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, наказів МВС України від 24.05.2011 року за №233 та від 23.08.2012 року за №747, а також скоєння вчинку, який негативно вплинув на імідж міліції та дискредитував звання працівника правоохоронного органу, на начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення звільнення з посади.

При цьому, позивач ознайомився зі згаданим наказом 09.02.2015 року, що підтверджується відміткою на самому наказі.

Наказом від 11.02.2015 року за №75 о/с позивача призначено на посаду старшого інспектора Укрбюро Інтерполу відповідача та увільнено від посади начальника цього ж сектору з 10.02.2015 року.

Як у наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності так і у висновках службового розслідування зазначено, що позивач грубо порушив п.1.2 Інструкції про порядок організації співробітництва ОВС України з правоохоронними органами іноземних держав та та міжнародними організаціями, затвердженої наказом міністерства внутрішніх справ України від 24.05.2011 року за №233 та п.4.2 цього ж Наказу, здійснюючи одноосібні представницькі функції, підтримував відносини з правоохоронними органами ОСОБА_2, зокрема без наявних на те правових підстав, здійснював листування за своїм підписом та вчиняючи дії, які у відповідності до положення про сектор Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області явно виходять за межі його компетенції, сприяв службовим особам ГУМВС України у Львівській області та членам їх сімей в оформленні безкоштовних віз, отримуючи при цьому від них грошову винагороду.

Крім того, у зазначених наказі та висновках йдеться про те, що ОСОБА_1 грубо порушено пункти 2.6.1, 2.6.2 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.08.2012 року за №747, що виразилось у неправдивій реєстрації підписаного позивачем документа (листа від 22.01.2014 року №41/14/А/47), за що останній, у відповідності до п.2.1.3 згаданої Інструкції має нести персональну відповідальність.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному Наказу №3121 від 29.12.2014 року Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області, колегія суддів вважає такий наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується реєстрації підписаного позивачем листа від 22.01.2014 року №41/14/А/47, то тут суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, у відповідності до положень п.2.1.3 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 серпня 2012 року №747 (далі-Інструкція) відповідальність за організацію діловодства в апараті Міністерства покладається на Міністра внутрішніх справ; у структурних підрозділах апарату Міністерства - на їх керівників; в ГУМВС, УМВС, їх структурних підрозділах, міськрайлінорганах - на їх начальників; у вищих навчальних закладах, науково-дослідних установах, на підприємствах, установах, організаціях, що перебувають у сфері управління МВС, - на їх керівників.

Згідно п.2.1.4 Інструкції, організація діловодства в структурних підрозділах апарату Міністерства внутрішніх справ покладається на їх підрозділи з діловодства (канцелярії), спеціально уповноважених осіб, на яких функціональними обов'язками (посадовими інструкціями) покладено виконання зазначених функцій.

Пунктом 2.6.1 Інструкції передбачено, що реєстрація документа - це здійснення запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставляння на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів провадиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації. Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.

Пунктом 2.6.2. згаданої Інструкції, встановлено, що основним принципом реєстрації документів є однократність. Кожний документ реєструють лише один раз: вхідні - у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо він надійшов у неробочий час; створювані - у день підписання або затвердження. Якщо зареєстрований документ передають з одного структурного підрозділу в інший, його повторно не реєструють.

Крім того, слід зазначити, що в силу п.2.6.9 Інструкції, реєстрація кореспонденції, яка надходить на адресу керівників структурних підрозділів, здійснюється підрозділом документального забезпечення (канцелярією або спеціально уповноваженої особою) цього підрозділу.

Як наслідок, вищенаведеними нормами, порушення яких ставиться у вину позивачу, розмежовуються поняття організації діловодства та реєстраційної дії з реєстрації документа. Судом першої інстанції вірно зазначено, що не можна ставити у провину особі, які здійснює організацію діловодства, діяння особи, яка здійснює реєстрацію певного документа.

Як передбачено ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Так, надавши юридичну оцінку наявним у матеріалах справи Функціональним обовязкам начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області майора міліції ОСОБА_1 колегія суддів приходить до висновку, що в них відсутні обовязки позивача щодо реєстрації вхідної чи вихідної документації.

Тому, враховуючи те, що матеріалами службового розслідування не підтверджено обставин наявності у позивача службових обовязків щодо реєстрації документів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що протиправними є висновки відповідача про неправдиву реєстрацією листа від 22.01.2014 року №41/14/А/47.

Щодо порушення порядку звільнення ОСОБА_1, то в даному випадку суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Так, відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Крім того, ч.3 ст.16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України передбачено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладено, якщо з дня вчинення проступку минуло більше півроку. У цей період не включається строк проведення службового розслідування або кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що дисциплінарні проступки, які ставляться у вину позивачу, були вчинені протягом 2013-2014 років, про що зазначено у спірному наказі.

Досліджуючи обставини, які викладені у службовому розслідуванні, та матеріали, яким надавалась оцінка під час службового розслідування та які наявні в матеріалах справи, судами встановлено, що всі проступки ОСОБА_1 було вчинено до квітня 2014 року, а службове розслідування проводилось на підставі наказу від 10.11.2014 року за №2651.

Тому, враховуючи те, що всі проступки, на які посилається відповідач, було вчинено до квітня 2014 року, а службове розслідування проводилось після 10.11.2014 року, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку, ГУ МВС України у Львівській області пропущено строк накладення дисциплінарного стягнення, передбачений ч.3 ст.16 Дисциплінарного статуту.

Як наслідок, на думку суду апеляційної інстанції, дисциплінарне стягнення застосовано до позивача протиправно з порушенням порядку його застосування.

Крім того, суд першої інстанції розглядаючи даний спір вірно керувався Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року за №114, яким розмежовано не лише підстави звільнення ( підп. є та підп. й п.64), а й порядок звільнення в залежності від підстав.

Так, підпунктом й пункту 64 зазначеного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", або кримінального правопорушення.

Пунктом 67 цього ж Положення передбачено, що особи рядового або начальницького складу, притягнуті до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", або кримінального правопорушення, підлягають звільненню із служби в органах внутрішніх справ у триденний строк з дня надходження до органу внутрішніх справ копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Так, зі змісту висновку службового розслідування від 10.12.2014 року вбачається, що відповідач був поінформований про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1, за діяння, які досліджувались під час згаданого службового розслідування та повязані з оформленням безкоштовних віз, однак, в порушення п.67 згаданого Положення, застосував до позивача дисциплінарне стягнення без відповідного судового рішення за ці діяння.

Крім того, в ході апеляційного розгляду даної справи, колегії суддів стало відомо, що Постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області ОСОБА_3 від 22.05.2015 року закрито кримінальне провадження 0000232 від 06.11.2014 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у звязку із відсутністю в діяннях начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_1 та його підлеглого працівника складу кримінального правопорушення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що спірний наказ є протиправний та підлягає скасуванню.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частина перша статті 235 КЗпП України кореспондує з нормою абзацу першого п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справу, відповідно до якого, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

При визначенні дати поновлення позивача на посаді, судом першої інстанції було вірно враховано положення абзацу другого п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, у звязку з чим ОСОБА_1 належить поновити на посаді з 12.02.2015 року, оскільки день звільнення вважається днем перебування на службі.

Тому, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 є підставні та обґрунтовані, то у відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України, необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

При цьому, у відповідності до підп. з п.1, п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, основою для визначення середнього заробітку є середньоденна (годинна) заробітна плата, яка згідно довідки відповідача від 27.02.2015 року та кількості робочих днів у грудні 2014 року та січні 2015 року, за виключенням матеріальної допомоги отриманої у грудні 2014 року (підп. б п.4 згаданого Порядку), становить 263 грн. 62 коп.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути грошове забезпечення за вимушений прогул, судом враховано період з 12.02.2015 року по 02.04.2015 року та лист Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13. Така кількість днів становить 35.

Отже, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу становить 9226 грн. 70 коп.

Однак, судом першої інстанції також було враховано і те, що позивачем за період з 12.02.2015 року по 02.04.2015 року було отримано грошове забезпечення у розмірі 6581 грн. 40 коп., а тому втрачений заробіток становить 2645 грн. 30 коп.

З врахуванням викладеного, сума, які підлягає стягненню, дорівнює 2645 грн. 30 коп., а середньомісячне грошове забезпечення 5667 грн. 92 коп.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.04.2015 р. по справі № 813/797/15 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді Н.В. Ільчишин

ОСОБА_4

Ухвала складена в повному обсязі 30.06.2015 року.