Справа № 821/513/15-а
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 р.м.ОдесаСправа № 821/513/15-а

Категорія: 5.2.2 Головуючий в 1 інстанції: Хом'якова В.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 24.04.2015 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2015 року Приватне акціонерне товариство «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» звернулось до суду позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.09.2014 року № НОМЕР_1 та від 23.12.2014 року № НОМЕР_2.

В обґрунтування позову зазначалося, що податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими, прийнятими без урахування всіх обставин, що мають значення для їх прийняття, що має наслідком неправомірність таких рішень та є підставою для їх скасування.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 24.04.2015 року у задоволені позову приватного акціонерного товариства «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, приватне акціонерне товариство «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позову.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення почтових відправлень, однак в судове засідання вони не зявилися, поважність своєї неявки суду не повідомили, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст.197 КАС України за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Як встановлено з матеріалів справи, ПрАТ «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» є платником податків, знаходиться на обліку в ДПІ у м. Херсоні.

У вересні 2014 року ДПІ у м. Херсоні була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ПрАТ « 4-й ЕЗПГР» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками ТОВ "Широко" () за листопад 2013 року, ТОВ "РБФ "РЕМ" () за лютий 2014 року та ТОВ "Центроптторг" () за березень 2014 року.

За результатами перевірки було складено акт від 08.09.2014 року №303/21-03-22-06/14287749, яким були встановлені наступні порушення:

- ч. 1-5 ст. 203, ч. 1-2 ст. 215, ч.1 ст. 16 ЦК України в частині недодержання вимог, зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ПрАТ "4-й ЕЗПГР" при придбанні товару у контрагентів-постачальників ТОВ "Широко" за листопад 2013 року, ТОВ "РБФ "РЕМ» за лютий 2014 року, ТОВ "Центроптторг за березень 2014 року;

- п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає до сплати в бюджет на загальну суму ПДВ - 442177 грн., в тому числі у листопаді 2013 року на суму ПДВ - 87700 грн., у лютому 2014 року на суму ПДВ - 94277 грн., у березні 2014 року на суму ПДВ - 260200 грн.;

- пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139, п. 144.1, п. 144.3 ст. 144, п. 146.5 ст.146 , п.7 підрозділу 4 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2013 рік у сумі 99863 грн.

На підставі акту перевірки від 08.09.2014 року ДПІ у м. Херсоні ГУ Міндоходів у Херсонській області були прийняті податкові повідомлення-рішення від 19.09.2014 року №, яким ПрАТ "4-й ЕЗПГР" збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 442117 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 221088 грн. та від 23.12.2014 року №, яким ПрАТ "4-й ЕЗПГР" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем в розмірі 83315 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 41657 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність обєктів оподаткування по операціях з придбання товарів та послуг у підприємств-постачальників та не підтвердження реальності здійснення операцій з використання цих товарів у господарській діяльності.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх не обґрунтованими та зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Якщо господарське зобовязання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін у разі виконання зобовязання обома сторонами в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобовязанням, а в разі виконання зобовязання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави (ч.1 ст.208 ГК України).

Положення ст.ст.207, 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абз.1 ст.10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.09р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст.228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

З наведених норм законодавства слідує, що висновки про нікчемність правочинів, тим більш визнання правочинів нікчемними відносяться виключно до компетенції судів, а не податкових органів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрований платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом № 200039166 від 17.04.2012 року.

Для здійснення господарської діяльності ПрАТ « 4-й ЕЗПГР» використовує власні офісні та складські приміщення, розташовані за адресою: м. Херсон, Острівське шосе, 1. Підприємство має власну виробничу базу площею 3 га зі складськими приміщеннями площею 1340 м2, відкриті площадки для зберігання будівельних матеріалів, власне обладнання для ведення господарської діяльності.

Також, між ПрАТ « 4-й ЕЗПГР» та його контрагентами було укладено наступний договір на поставку товару №231013 від 23.10.2013 року з ТОВ «Широко», договір постачання №4 від 04.02.2014 року з ТОВ «РБФ «РЕМ» та договір №3/0314 від 03.03.2014р. у з ТОВ «Центроптторг».

На підтвердження виконання умов договорів до перевірки та до суду надані первинні документи, що підтверджують факт передачі товару, а саме видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення, що підтверджують оплату поставленого товару, а також товарно-транспортні накладні;

Отже, всі операції позивача з його контрагентами, здійснені в межах основної господарської діяльності та при наявності первинних документів, що дають право на віднесення сум податків податкового кредиту та валових витрат.

Факт придбання у контрагентів будівельних та супутніх матеріалів також відображено ПрАТ «ЕЗПГР» в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджується деклараціями з податку додану вартість (за листопад 2013 р., лютий, березень 2014 р.).

Стосовно посилань податкового органу на п. 198.3 ст.198 та п.201.4 п.201.7, п.201.10 ст.201, ст.192 Податкового кодексу України судова колегія вважає зазначити наступне.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 № 996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Виходячи з цього надані ПрАТ «ЕЗПГР» податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийому виконаних робіт мають всі необхідні реквізити, встановлені чинним законодавствам з питань бухгалтерського обліку та відповідають у повному обсязі вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що спростовує твердження ДПІ, що первинні документи складені з порушенням вимог чинного законодавства.

Посилання податкового органу, з якими погодився суд першої інстанції на розбіжності в базах автоматичного співставлення між податковим кредитом позивача та податковими зобов'язаннями ТОВ «Широко», ТОВ «РБФ «РЕМ» актів №297/26-53-22-04-15-37293733 від 21.05.2014 року, №503/26-58-22-05-11/37355679 від 15.05.2014 року «Про неможливість проведення документальної невиїзної перевірки» як на підставу для позбавлення позивача права на податковий кредит не ґрунтується на нормах законодавства, оскільки позивач не може відповідати за дії контрагента, якщо доведе реальність здійснення господарських операцій первинними документами. Зазначена правова позиція підтверджується рішеннями Верховного суду України та Європейського суду з прав людини.

Так, Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно п. 185.1. ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно п. 187.1. ст. 188 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно п. 188.1. ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів, і збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку).

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що в Податковому кодексі України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку належно оформленої податкової накладної.

Судовою колегією встановлено та підтверджується матеріалами справи, що податкові накладні, отримані ПрАТ «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» від контрагентів оформлені у відповідності до вимог п.201.1 ПК України і містять необхідні реквізити, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР податковий кредит - це сума, на яку платник податків має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) та складається із сум податків сплачених (нарахованих) платником податку протягом звітного періоду у звязку з придбанням товарів (робіт, послуг, основних засобів) для подальшого використання в межах господарської діяльності.

Дата виникнення права на податковий кредит визначається підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону № 168/97-ВР, відповідно до якої право на податковий кредит виникає у платника по даті здійснення першої з подій: або списання коштів з рахунку в оплату товарів (робіт, послуг), або отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Як вбачається з матеріалів справи, договори укладені між позивачем та його контрагентами: ТОВ «Широко», ТОВ «РБФ «РЕМ» та ТОВ «Центроптторг» спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними, виконані сторонами в повному обсязі та відповідають положенням цивільного, господарського і податкового законодавства. Позивачем надано усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, установленим обставинам, встановлено статус постачальників товарів (послуг), придбання яких є підставою для формування податкового кредиту та податкових зобов'язань з податку на додану вартості. При цьому, відсутні порушення податкового законодавства в діях позивача.

Так, фактичне виконання господарських операцій, реальність переміщення товару, право позивача на формування податкового кредиту та визначення податкових зобов'язань по розрахункам між позивачем та його контрагентами: ТОВ «Широко», ТОВ «РБФ «РЕМ» та ТОВ «Центроптторг» підтверджують договори поставки, додаткові угоди, рахунки-фактур, заявки, податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення.

Також, на підтвердження використання придбаних товарів у власній господарській діяльності апелянтом надано до суду копії актів приймання виконаних будівельних робіт, підсумкові відомості ресурсів (витрати за фактом), відомості витрачених ресурсів, відомості ресурсів до локального кошторису, накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів.

З урахуванням вищезазначеного, судова колегія вважає, що податковим органом не доведено, що угоди, укладені, зокрема, між позивачем та його контрагентами ТОВ «Широко», ТОВ «РБФ «РЕМ» та ТОВ «Центроптторг» спрямовані на порушення публічного порядку, порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Також відсутні підстави вважати, що укладені правочини суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою приховання сплати податків третіх осіб, отримання податкової вигоди та в силу ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України є нікчемними.

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3,4 ч.1 ст. 202 КАС України вважає необхідним скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» задовольнити.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» задовольнити.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 24.04.2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов приватного акціонерного товариства «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 19.09.2014 року та № НОМЕР_2 від 23.12.2014 року.

Стягнути з державного бюджету України на користь приватного акціонерного товариства «Четвертий експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» /73000, м.Херсон, вул.Острівське шосе, 1 / судові витрати повязані зі сплатою судового збору за подачу адміністративного позову та апеляційної скарги у сумі 2923 грн. 20 коп. (дві тисячі девятсот двадцять три гривні 20 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили в порядку, встановленому частиною 5 статті 254 КАС України, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик