Справа № 826/7157/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 червня 2015 року № 826/7157/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Огурцова О.П., Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом Державної казначейської служби України
доДепартамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
про скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 01 квітня 2015 року, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22 квітня 2015 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Державна казначейська служба України (далі - ДКС України, позивач) з адміністративним позовом про скасування постанови відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення з боржника виконавчого збору від 01 квітня 2015 року ВП № 46108163 (далі - оскаржувана постанова).

Під час розгляду справи замінено неналежного відповідача - Державну виконавчу службу України на належного відповідача - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС Мін'юсту України, відповідач).

Позивач в своєму позові вказує на те, що з огляду на повноваження, надані чинним законодавством Казначейству України, останнє виконує у повному обсязі свої зобов'язання щодо відкриття асигнувань та їх спрямування Пенсійному фонду України як головному розпоряднику бюджетних коштів, який розподіл коштів здійснює самостійно, зокрема, за бюджетною програмою КПКВ 2506020.

Як вказує позивач, Казначейство України у своїй діяльності керується Бюджетним кодексом України, Указом Президента України «Про Положення про Державну казначейську службу України» від 13.04.2011 № 460/2011. Зазначеними нормативно-правовими актами не передбачено повноважень Державної казначейської служби України щодо втручання у діяльність Міністерства соціальної політики України та самостійного спрямування бюджетних асигнувань, наданих головному розпоряднику.

Відтак, позивач вважає, що старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України безпідставно винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у зв'язку з невиконанням виконавчого листа Вінницького районного суду Вінницької області № 2-а від 17.11.2011, а тому на його переконання така постанова має бути скасована.

Відповідач своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався, на адресу суду відповідачем було направлено копію матеріалів виконавчого провадження ВП № 46108163.

У зв'язку з поданими представниками сторін клопотаннями про розгляд справи в письмовому провадженні, колегія суддів, відповідно до вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалила подальший розгляд справи проводити в письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

19 січня 2015 року ОСОБА_1 з заявою про примусове виконання звернувся до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, в якій просив відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-а, виданого 17.11.2011 Вінницьким районним судом Вінницької області.

За наслідками розгляду вказаної вище заяви, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 20 січня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 46108163 (Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 46108163 від 20.01.2015), пунктом другим якої боржнику - Державній казначейській службі України був наданий семиденний термін з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження для самостійного виконання виконавчого документу.

Супровідним листом від 20.01.2015 вих. № К-431/2-251/6 на адресу боржника та стягувача відповідачем було направлено постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 46108163 від 20.01.2015 для виконання та до відома відповідно.

12 лютого 2015 на адресу Державної казначейської служби України старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України була направлена Вимога державного виконавця № 251/6 від 11.02.2015, пунктом першим якої боржнику був встановлений строк до 18.02.2015 виконати в повному обсязі рішення суду на підставі якого видано виконавчий лист № 2-а від 17.11.2011, що видав Вінницький районний суд Вінницької області.

В процесі здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 46108163, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України 12.03.2015 винесено Постанову про накладення штрафу, якою за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані лише боржником на боржника - Державну казначейську службу України накладено штраф у розмірі 680,00 грн.

12 березня 2015 на адресу Державної казначейської служби України старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України була направлена Вимога державного виконавця № 251/6 від 12.03.2015, пунктом першим якої боржнику був встановлений новий строк до 18.03.2015 виконати в повному обсязі рішення суду на підставі якого видано виконавчий лист № 2-а від 17.11.2011, що видав Вінницький районний суд Вінницької області.

01 квітня 2015 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України винесено Постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 1 360,00 грн. (оскаржуване рішення).

Супровідним листом від 02.04.2015 вих. № К-431/2-251/6 на адресу боржника відповідачем було направлено постанову державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.04.2015 для виконання та до відома.

Також, 01.04.2015 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України винесено Постанову про накладення штрафу, якою за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані лише боржником на боржника - Державну казначейську службу України накладено штраф у розмірі 1 360,00 грн.

Крім того, відповідачем 01.04.2015 винесено Постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, якою вирішено з Державної казначейської служби України стягнути витрати на проведення виконавчих дій у сумі 64,47 грн.

06 квітня 2015 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень ДВС України звернувся до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) № К-431/2-251/6 про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Також, відповідачем 06.04.2015 винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 46108163.

Супровідним листом від 07.04.2015 вих. № К-431/2-251/6 на адресу боржника, стягувача та Вінницького районного суду Вінницької області відповідачем було направлено постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015.

Незгода з постановою відповідача про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.04.2015 ВП № 46108163 обумовила позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів не погоджується з доводами Державної казначейської служби України, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР), Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Оскільки позивач про порушення своїх прав та інтересів дізнався 15.04.2015, а до суду за їх захистом звернувся 22.04.2015, суд вважає причину пропуску строку звернення до суду поважною.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою ст. 1 Закону № 202/98-ВР завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Приписами статті 1 Закону № 606-XIV (в редакції чинній в момент винесення оскаржуваної постанови) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

В частинах 1, 2 ст. 2 Закону № 606-XIV вказано, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Відповідно до частини другої ст. 4 Закону № 202/98-ВР державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Частиною першою статті 6 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

В частині 1 ст. 27 Закону № 606-XIV зазначено, що в разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Виходячи з аналізу вказаних норм права, вбачається, що законодавець чітко визначив термін, з якого розпочинається виконання виконавчого документу в примусовому порядку, а саме, після закінчення семиденного строку, встановленого для добровільного його виконання.

Одночасно, з початком примусового виконання виконавчого документу, у державного виконавця виникає право на стягнення з боржника виконавчого збору в силу ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV.

В ході дослідження матеріалів справи та матеріалів виконавчого провадження ВП № 46108163, встановлено, що керуючись ст. ст. 17, 19, 20, 25 Закону № 606-XIV старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 20.01.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 46108163, якою встановлено строк для самостійного виконання вимог виконавчого документа протягом семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

В подальшому, в ході здійснення примусового виконання виконавчого документа - виконавчого листа № 2-а, виданого 17.11.2011 Вінницьким районним судом Вінницької області старшим державним виконавцем здійснювались заходи примусового виконання виконавчого документа, визначені приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Так, 12.02.2015 та 12.03.2015 на адресу боржника - Державної казначейської служби України старшим державним виконавцем направлені вимоги державного виконавця № 251/6 щодо виконання в повному обсязі рішення суду на підставі якого видано виконавчий лист № 2-а від 17.11.2011, що видав Вінницький районний суд Вінницької області.

Втім, боржником у наданий строк вищевказаний виконавчий документ не виконано, що стало підставою для винесення старшим державним виконавцем в рамках виконавчого провадження ПВ № 46108163 постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.04.2015.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Оскільки, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, колегія суддів вважає, що старшим державним виконавцем з метою недопущення порушень положень Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до вимог ст. 28 Закону № 606-XIV, в межах повноважень, правомірно було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.04.2015.

У зв'язку з тим, що вимоги виконавчого документа в наданий строк для самостійного виконання, як того вимагають приписи ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV, боржником не виконані, на підставі статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» старшим державним виконавцем правомірно винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.04.2015.

З огляду на викладене, постанова про стягнення з боржника виконавчого збору може бути скасована у разі, якщо:

1) виконавчий документ виконано в строк, встановлений державним виконавцем для самостійного виконання;

2) постанова про стягнення з боржника виконавчого збору винесена до закінчення строку, установленого для самостійного виконання рішення.

В даному випадку:

1) виконавчий документ не виконано впродовж тривалого часу після закінчення строку, встановленого для самостійного його виконання;

2) оскаржувана постанова від 01.04.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору винесена після закінчення строку, встановленого для самостійного виконання рішення.

Отже, закон не передбачає скасування процесуальних документів виконавчого провадження, у тому числі постанов про стягнення з боржника виконавчого збору, в зв'язку з тим, що боржник вважає, що ним в повному обсязі виконуються зобов'язання щодо відкриття асигнувань та їх спрямування Пенсійному фонду України як головному розпоряднику бюджетних коштів, зокрема, за бюджетною програмою КПКВ 2506020.

Крім того, приписами спеціального закону стягнення з боржника виконавчого збору пов'язується з фактом невиконання боржником виконавчого документу самостійно та початком процедури примусового виконання такого документу за умови вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання.

Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 28.01.2015 у справі № 3-217гс14, яким зокрема відзначено наступне: «Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.».

Відповідно до ч. 1 ст. 2442 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 21.05.2012 р. № 5, судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною п'ятою статті 12 Закону № 606-XIV визначено, що сторони зобов'язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 606-XIV за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

У той же час, колегія суддів звертає увагу, що позивач не надав доказів, які б підтверджували добровільне виконання рішення суду та вчинення ним дій, передбачених у виконавчому листі № 2-а, виданому 17.11.2011 Вінницьким районним судом Вінницької області, а також доказів, які б підтверджували поважність невиконання рішення суду, зокрема звернення до державного виконавця або до суду про зупинення виконавчого провадження чи зміну способу і порядку виконання рішення.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить висновку, що оскаржувана постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 01 квітня 2015 року ВП № 46108163 ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому є правомірною.

Частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв'язку із чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи те, що позивач, відповідно до приписів п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, звільнений від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат стосовно нього судом не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 122, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 181, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. В задоволенні адміністративного позову Державної казначейської служби України відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді: О.П. Огурцов

В.П. Шулежко