Справа № 2а/0370/1320/12
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2012-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 листопада 2012 року Справа № 2а/0370/1320/12

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого, судді Смокович В.І.,

при секретарі Литвиненко І.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 Приріст плюс ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_2 Будпластполімер ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Приріст Плюс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпластполімер» про закриття провадження у справі за позовом Луцької обєднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приріст Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпластполімер» про визнання договору недійсним та стягнення коштів в дохід держави,

ВСТАНОВИВ:

Луцька обєднана державна податкова інспекція Волинської області Державної податкової служби (далі - Луцька ОДПІ, позивач, інспекція) звернулася в суд з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приріст Плюс» (далі ОСОБА_2 «Приріст Плюс», відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпластполімер» (далі ОСОБА_2 «Будпластполімер», відповідач-2) про визнання недійсним договору від 19 січня 2011 року №1901-1, стягнення з ОСОБА_2 «Приріст Плюс» в дохід держави 842 800,00 грн. та стягнення з ОСОБА_2 «Будпластполімер» в дохід держави 842 800,00 грн.

На адресу суду 22 травня 2012 року надійшло клопотання представника ОСОБА_2 «Приріст Плюс» про закриття провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору від 19 січня 2011 року №1901-1, укладеного між ОСОБА_2 «Приріст Плюс» та ОСОБА_2 «Будпластполімер», яке вмотивоване не підсудністю даної вимоги адміністративним судам з посиланням на судову практику Вищого адміністративного суду України(а.с.110-111).

Крім того, на адресу суду 28 листопада 2012 року надійшло клопотання ОСОБА_2 «Будпластполімер» про закриття провадження у справі, яке вмотивоване не підсудністю заявлених позивачем вимог адміністративним судам та відсутністю у позивача повноважень на звернення до суду з такими вимогами (а.с.170).

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення даних клопотань заперечила.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні надала додаткові пояснення, заявлені клопотання підтримала та просила суд закрити провадження у справі.

Представник відповідача-2 підтримав подані клопотання та просив суд їх задовольнити.

Заслухавши думку представників осіб, які беруть участь у справі, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотань відповідачів про закриття провадження у справі на підставі нижчевикладеного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач заявляє вимоги про визнання недійсним договору від 19 січня 2011 року №1901-1 та застосування наслідків недійсності правочину передбачених статтею 228 Цивільного кодексу України.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Частиною першою статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до частини першої статті 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Пунктом 11 статті 10 Закону України «Про державну податкову службу», в редакції, що була чинна на день звернення Луцької ОДПІ до суду (08 травня 2012 року), передбачено право податкових органів на подання до суду позовів до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами.

Аналізуючи вищезазначені норми законодавства суд приходить до висновку, що податкові органи не позбавлені права звернутися до суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це установлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року №742/11/13-11.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач, субєкт владних повноважень, звернувся до суду у травні 2012 року, тобто під час дії Закону України «Про державну податкову службу», мотивуючи свої позовні вимоги саме недійсністю укладеного між сторонами у серпні 2011 року правочину, як такого, що укладений всупереч інтересам держави та суспільства. Відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, такий правочин визнається недійсним у судовому порядку з застосування спеціальних конфіскаційних санкцій стягнення в доход держави всього отриманого за правочином.

Крім того, суд зазначає, що не може прийняти посилання ОСОБА_2 «Приріст Плюс» на судову практику Вищого адміністративного суду України, оскільки у наведених товариством справах податкові органи оскаржували правочини, які укладені до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02 грудня 2010 року №2756-VI, яким статтю 228 Цивільного кодексу України доповнено частиною третьою.

Відтак посилання відповідачів на те що, правочин, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства є нікчемним та визнання недійсним такого правочину не може бути предметом судового розгляду - безпідставні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з положеннями частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що даний спір є публічно-правовим та підсудний адміністративним судам.

Оскільки підстав для закриття провадження у справі передбачених статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України судом не встановлено, суд приходить до висновку, що у клопотаннях Товариства з обмеженою відповідальністю «Приріст Плюс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпластполімер» про закриття провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 3, 17, 165, 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Приріст Плюс» у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі за позовом Луцької обєднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приріст Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпластполімер» про визнання договору недійсним та стягнення коштів в дохід держави в частині позовних вимог про визнання недійсним договору від 19 січня 2011 року №1901-1.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Будпластполімер» у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі позовом Луцької обєднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приріст Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпластполімер» про визнання договору недійсним та стягнення коштів в дохід держави.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.І. Смокович