Справа № 803/2446/13-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 року м. Київ К/800/19038/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуЛуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області
на постановуВолинського окружного адміністративного суду від 16.12.2013
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014
у справі № 803/2446/13-а
за позовомПриватного підприємства «Зовнішторгсервіс»
доЛуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Зовнішторгсервіс» звернулось з адміністративним позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.11.2013 за № , № .

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16.12.2013, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014, позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому заперечені на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне:

- відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питань здійснення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Нюанс 15» за квітень 2012 року, за результатами якої складено акт № 1206/22.2/35711951 від 04.11.2013;

- актом перевірки встановлено порушення позивачем п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на суму 259 902 грн., та ст.134, ст.138, ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на суму 272 897 грн.;

- на підставі акту перевірки відповідачем прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення від 15.11.2013 за №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 341 121 грн. (з яких: 272 897 грн. - основний платіж та 68 224 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

2) податкове повідомлення-рішення від 15.11.2013 за №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 324 877 грн. (з яких: 259 902 грн. - основний платіж та 64 975 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що висновки відповідача щодо наявності порушень позивачем вимог податкового законодавства є передчасним, оскільки вони обґрунтовані лише актом перевірки контрагента позивача без врахування первинних документів, які надавалися платником податку під час проведення перевірки. При цьому, дослідивши надані позивачем докази, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Нюанс 15» мали реальний характер.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Оскільки згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток і податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Крім того, позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків контрагентом-продавцем товарів та порушення ним правил здійснення господарської діяльності.

Дослідивши подані позивачем докази на підтвердження правомірності формування сум податкового кредиту та валових витрат за результатами здійснення господарських операцій з ТОВ «Нюанс 15», суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що ними підтверджено обставини фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, а первинні документи, в тому числі, податкові накладні, складені на підставі їх здійснення, оформлені з дотриманням вимог чинного законодавством.

Між тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що поданими позивачем доказами підтверджено фактичні обставини використання ним в ході своєї господарської діяльності товару, придбаного у ТОВ «Нюанс 15».

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що податковий орган дійшов безпідставного висновку про нереальність спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «Нюанс 15», оскільки такі висновки обґрунтовані лише матеріалами перевірки контрагента позивача, без дослідження первинних документів, складених за результатами здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Нюанс 15», які надавались платником податку під час проведення перевірки.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції вважає правильним, не спростованим доводами касаційної скарги, висновок судів попередніх інстанцій, які, встановивши обставини фактичного здійснення господарських операцій та факт взаєморозрахунків між позивачем та його контрагентами, не знайшли підстав вважати неправомірним формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат на підставі розрахунків, проведених за наслідками здійснених господарських операцій з його контрагентами.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області залишити без задоволення.

2. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16.12.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний