Справа № 813/2613/15
Суддя: Лейко-Журомська Майя Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року № 813/2613/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лейко-Журомської М.В.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до Львівської обєднаної державної фінансової інспекції про визнання нечинною та скасування вимоги в частині

в с т а н о в и в :

Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради (надалі Залізнична РА ЛМР) звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської обєднаної державної фінансової інспекції (надалі Львівська ОДФІ), в якому просить визнати нечинною та скасувати вимогу №1-13-800 від 13.05.2015 року «Щодо усунень порушень законодавства» в частині щодо заниження розміру надходжень від орендарів за користування нежитловими приміщеннями Залізничної районної адміністрації та стягнення з орендарів збитків, завданих внаслідок невідшкодування витрат за користування нежитловими приміщеннями місцями загального користування в будівлі Залізничної адміністрації Львівської міської ради в загальній сумі 35 368,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем за наслідками ревізії фінансово-господарської діяльності Залізничної РА ЛМР безпідставно винесено вимогу в частині, зокрема на суму 35 368,56 грн.

Відповідач позов заперечив. У запереченнях зазначено, що дії Львівської ОДФІ при винесенні оспорюваної частини вимоги за наслідками проведеної ревізії є обґрунтованими а вимога такою, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного. Залізнична РА ЛМР розташована в будівлі, у якій знаходяться також вісім орендарів, у їх користуванні пребуває приміщення загального користування, витрати на опалення якого покриваються Залізничною РА ЛМР. Вказано, що пунктом 11 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу (надалі - Методика), затвердженою Постановою Кабінету міністрів України №786 від 04 жовтня 1995 року визначено, що витрати на утримання нерухомого майна, зданого в оренду одночасно кільком підприємствам, організаціям, і прибудинкової території, розподіляються між ними залежно від наявності, кількості, потужності, часу роботи електроприладів, систем тепло- і водопостачання, каналізації за спеціальними рахунками, а в неподільній частині пропорційно розміру займаної підприємствами, організаціями загальної площі. Позивачем не дотримано вказаних норм, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 35 368,56 грн. Зазначено, що згідно з позицією колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України визначена у вимозі сума, яка є предметом спору є збитками, які стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає такий позов. Зважаючи на викладені доводи, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали. Просили суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили позов. Просили суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

З матеріалів справи судом встановлено, що Львівською ОДФІ проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Залізничної РА ЛМР за період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт ревізії №19-38/02 від 06 квітня 2015 року.

Не погодившись з вказаним актом, Залізнична РА ЛМР подала заперечення щодо вказаних в акті порушень. Зокрема позивач не погодився з донарахуванням відповідачем експлуатаційних витрат по опаленню місць загального користування на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу. У запереченнях на акт зазначено, що в питаннях оренди Залізнична РА ЛМР користується ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07 червня 2007 року «Про врегулювання питань оренди майна територіальної громади м. Львова». Натомість в акті ревізії не вказано норми яких законів порушено районною адміністрацією. У запереченнях вказано, що нарахування експлуатаційних витрат районною адміністрацією, як балансоутримувачем нежитлових приміщень в будівлі районної адміністрації орендарям, суперечить чинному законодавству та свідчило б про перевищення повноважень, встановлених місцевим органом самоврядування в частині дотримання істотних умов договору оренди.

Львівською ОДФІ надано висновки на подані позивачем заперечення, в яких викладено аналіз порушень, виявлених при проведенні ревізії а також посилання на норми законодавства, які порушені Залізничною РА ЛМР при здійсненні фінансово-господарської діяльності.

Зокрема вказано, що Закон України «Про оренду державного та комунального майна» зі змінами та доповненнями від 21 квітня 2011 року регулює організаційні відносини, повязані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, заснованих на майні, що належить Автономній республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Відповідно до статті другої вказаного Закону державну політику в сфері оренди здійснюють Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва щодо державного майна; органи місцевого самоврядування щодо майна, яке перебуває у комунальній власності.

Стаття 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачає, що відносини стосовно оренди державного майна, майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 19 згаданого Закону методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною ОСОБА_1 Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Законом України «Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» №686-ХІV від 20 травня 1999 року встановлено відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій.

Статтею першою вказаного Закону передбачено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території. За несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу. Обов'язковою умовою договорів про надання комунальних послуг та утримання прибудинкових територій є забезпечення виконання зобов'язань відповідно до чинного законодавства України.

Згідно зі статтею 68 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Методичними рекомендаціями щодо участі субєктів підприємницької діяльності в утриманні будинків і прибудинкової території, затвердженими Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №176 від 05 вересня 2001 року визначено перелік робіт з утримання будинків та прибудинкових територій.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (експлуатаційні послуги) відносяться до категорії житлово-комунальних послуг. При визначенні умов надання цих послуг, порядку встановлення цін (тарифів) порядку їх оплати, слід керуватись нормативно-правовими актами України у сфері житлово-комунальних послуг. Підприємці (власники чи орендарі) нежитлових приміщень у багатоповерхових будинках повинні дотримуватись вимог та правил зазначених нормативно-правових актів в тій же мірі, що й громадяни, які займають у цих приміщеннях житлові площі.

Механізм формування тарифів на експлуатаційні послуги визначається Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №560 від 12 липня 2015 року, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України.

Пункт третій Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу №786 від 04 жовтня 1995 року, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України, вказує на те, що до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які, відповідно до укладених угод, зобовязуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно.

Відповідно до пункту 11 згаданої вище Методики витрати на утримання нерухомого майна, зданого в оренду одночасно кільком підприємствам, організаціям, і прибудинкової території, розподіляються між ними залежно від наявності, кількості, потужності, часу роботи електроприладів, систем тепло- і водопостачання, каналізації за спеціальними рахунками, а в неподільній частині пропорційно розміру займаної підприємствами, організаціями загальної площі.

У висновках на заперечення також зазначено, що під час ревізії проведено розрахунок експлуатаційних витрат вісьмом орендарям нежитлових приміщень Залізничної РА ЛМР за період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2014 року на загальну суму 35 368,56 грн., що є витратами, які понесені районною адміністрацією на утримання (опалення) місць загального користування приміщення будівлі в якій знаходиться Залізнична РА ЛМР.

13.05.2015 року Львівською ОДФІ винесено вимогу №1-13-800 від «Щодо усунень порушень законодавства». У звязку з завданням збитків на загальну суму 35 368,56 грн. Залізничну РА ЛМР зобовязано стягнути з орендарів збитки в сумі 35 368,56 грн., завдані внаслідок невідшкодування витрат за користування нежитловими приміщеннями місцями загального користування будівлі районної адміністрації.

Не погодившись з вимогою щодо стягнення збитків, завданих внаслідок невідшкодування витрат на користування нежитловими приміщеннями на загальну суму 35 368,56 грн. позивач звернувся з вищезазначеним позовом до суду.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Указом Президента України від 23 квітня 2011 року Про Положення про Державну фінансову інспекцію України, а саме підпунктом 1 пункту 4 встановлено що ДФІ України, відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний фінансовий контроль за: використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів.

Підпунктами 5, 15 та 21 пункту 6 згаданого вище Положення встановлено, що ДФІ України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку здійснювати державний фінансовий контроль шляхом проведення інспектування у формі планових та позапланових ревізій певного комплексу чи окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємств, установ та організацій; предявляти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обовязкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи обєкту контролю, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави вважати, що здійснення контролю за використанням коштів державного та місцевого бюджетів належить органам державного фінансового контролю, які, у разі виявлення порушень законодавства, предявляють обовязкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, а отже, в цій частині є обовязковою до виконання.

Виявлені збитки відшкодовуються підконтрольною установою в добровільному порядку. У випадку, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимоги, орган державного фінансового контролю має право визначити розмір понесених збитків та звернутися до суду в інтересах держави для вирішення спору та стягнення збитків.

Суд приходить до висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права виносити вимогу про усунення порушень, виявлених під час перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

З висновків та акту перевірки, проведеної Львівською ОДФІ випливає, що Залізничною РА ЛМР, всупереч встановлених нормами законодавства вимог, не проводились нарахування та не виставлялись до відшкодування орендарям експлуатаційні витрати витрати на утримання переданих в оренду нежитлових приміщень, а саме місць загального користування будівлі, в якій знаходиться Залізнична РА ЛМР та вісім орендарів, чим завдано збитків на суму 35 368,56 грн.

Зважаючи на те, що збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постановах від 17 лютого 2015 року у справі № 21-4а15, постанові від 21 квітня 2015 року у справі № 21-96а15.

Також суд наголошує на позиції Верховного Суду України щодо питання стягнення збитків, викладеній у постанові від 15 квітня 2014 року по справі за позовом Талалаївського міського центру зайнятості Чернігівської області до Державної фінансової інспекції в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги. У вказаній постанові зазначено, що визначена у вимозі сума, яка є предметом спору є збитками, які стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає такий позов.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України, а згідно з частиною 2 цієї ж статті, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно зі статтею 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Позивачем, відповідно до пункту 8 статті 3 КАС України, є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Відповідно до статті 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи те, що виявлені при проведенні ревізії фінансово-господарської діяльності Залізничної РА ЛМР правопорушення є збитками, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до статті 94 КАС України судові витрати у вигляді судового збору в сумі 182,70 грн. слід покласти на позивача та стягнути з Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до бюджету судовий збір у сумі 1 644,30 грн.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

п о с т а н о в и в :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору в сумі 182 (сто вісімдесят дві) гривні 70 коп. покласти на позивача.

Стягнути з Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до бюджету судовий збір у сумі 1644, 30 грн. (одна тисяча шістсот сорок чотири) гривні 30коп.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 30 червня 2015 року.

Суддя М.В. Лейко-Журомська