Справа № 2а/412/48/12 (412/284/12)
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" червня 2015 р. м. Київ К/9991/62609/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом заступника прокурора Дніпропетровської області до Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У грудні 2011 року прокурор звернувся до Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради (далі - райрада) з позовом, де треті особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у якому просив скасувати рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 201 від 24 квітня 2009 року (далі - спірне рішення).

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що спірним рішенням визнано можливим виконати реконструкцію частини житлового будинку, замість існуючого, за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 Позов обґрунтовував тим, що зазначене рішення відповідач прийняв поза межами повноважень та в порушення чинного законодавства, зокрема Конституції України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву», Закону України «Про планування та забудову територій», Закону України «Про основи містобудування» тощо. Тому посилаючись на ці обставини та на підставі Закону України «Про прокуратуру» просив про задоволення позову.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2012 року позовні вимоги задоволення частково, поновлено строк звернення до адміністративного суду, а в решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені судові рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що строк звернення з даним позовом до суду пропущений з поважних причин, тому такий поновлено судом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по суті, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходили з того, що при винесенні спірного рішення відповідач здійснював не розпорядчі функції, а вважав за можливе провести реконструкцію за певних умов, зокрема: замовити в проектній організації робочу документацію, узгодити її одержання в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю дозвіл на виконання будівельних робіт тощо. Тому відповідачем не порушено жодних прав та інтересів третіх осіб і вимог чинного законодавства, оскільки він діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом згідно правил статті 19 Конституції України. Крім того суди дійшли висновку, що спірне рішення належить до ненормативних актів органів місцевого самоврядування, яке частково виконане, а тому таке рішення є актом одноразового застосування і вичерпує свою дію фактом його виконання, а тому не може бути скасований чи змінений.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи спір сторін за своєю суттю зводиться до оскарження рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної м. Дніпропетровську ради від 24 квітня 2009 року № 201 про реконструкцію частини житлового будинку, по АДРЕСА_1. Така реконструкція є предметом спору, оскільки порушує законні права та інтереси співвласників зазначеного будинку, якими є в тому числі треті особи -ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Суди, посилаючись на відсутність у діях відповідача розпорядчих функцій під час прийняття спірного рішення з проведення вказаної реконструкції, не проаналізували правову позицію, викладену в попередньому рішенні Вищого адміністративного суду України від 9 березня 2011 року (справа № К-1843/10), та не звернули увагу на те, що відсутність розпорядчих функцій виключає підвідомчість даної справи суду адміністративної юрисдикції.

Щодо суті заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій також не звернули увагу на низку норм матеріального права, без аналізу яких висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог є передчасним.

Згідно із статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних суддів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім, випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи питання законодавчого врегулювання та законності спірного рішення, суди не з'ясували наявність та/або відсутність порушення прав та інтересів усіх співвласників житлового будинку, щодо якого наданого дозвіл на реконструкції спірним рішенням відповідача. Також суди не навели належних та допустимих доказів у підтвердження законності прийняття цього рішення відповідачем з урахуванням наданих Законом повноважень.

У відповідності до частини статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту статей 5, 8, 14 Закону «Про основи містобудування» та підпункту 3 пункту «б» частини 1 статті 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» випливає, що забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій виконавчими органами міських рад здійснюється, зокрема шляхом: урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; участі громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об'єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів.

При цьому, громадяни, реалізуючи своє право на участь в такому обговоренні, стають учасниками публічно-правових, а не приватних відносин.

Частиною 2 статті 382 Цивільного кодексу України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

За змістом пункту 1.4.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, для одержання дозволу на переобладнання або перепланування нежилих у жилих будинках приміщень орендар приміщення разом із заявою про надання такого дозволу, у разі необхідності, додає, зокрема документ, що підтверджує згоду власників, співвласників на переобладнання або перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

При приватизації громадянами одно або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Земельним кодексом України. Відповідно до частини 3 статті 42 цього Кодексу порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Всупереч наведеним положенням чинного законодавства суди не з'ясували наявність під час прийняття рішення райрадою усіх погоджень із співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1.

Також, суди не взяли до уваги доводи прокурора щодо відсутності повноважень райради, під час прийняття спірного рішення, на надання дозволу зазначеної реконструкції з урахуванням положень Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву», «Про планування та забудову територій», «Про основи містобудування» та «Про місцеве самоврядування в Україні». Судами не наведено мотивів якими спростовуються доводи прокурора з урахуванням усіх обставин справи, прав та інтересів усіх осіб які беруть участь у справі.

Посилання судів на те, що спірне рішення є актами одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом часткового виконання, не підтверджується матеріалами справи та є безпідставним.

Згідно вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало