Справа № 820/1725/15
Суддя: Ліпський Д.В.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

30 червня 2015 року м. Київ К/800/29138/15

Суддя Вищого адміністративного суду України Ліпський Д.В. розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у справі за позовом Громадянки Киргиз- стану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, скаржник подав касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України.

З матеріалів касаційної скарги видно, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наступного.

Згідно з пунктами 1, 13 статті 1 Закону України ,,Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що під час співбесіди при попередньому розгляді органом міграційної служби заяви ОСОБА_1 про надання їй статусу біженця остання обмежувалася переважно загальновідомою інформацією, у країні громадянської належності не перебувала членом жодної політичної, громадської, військової та релігійної організації та утисків за жодною з конвенційних ознак не мала та не довела наявності будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своєї сім'ї на батьківщині. Зі слів позивачки, постійна загроза її життю та життю її родичів була у 2010 року, у той час як на теперішній час у країні з її слів ситуація заспокоїлася та можливо спокійно жити принаймні жінкам, хоча економічна ситуація залишається складною.

Крім того, судом встановлено, що громадянка Киргизстану ОСОБА_1 та члени її родини користуються захистом країни своєї громадянської належності та безперешкодно отримали національні паспорти, мають можливість повернутися на батьківщину, а чинна влада країни громадянської належності забезпечує їх права.

Вищезазначене підтверджує, що держава, громадянкою якої є позивач, забезпечує її права, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, а тому - не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Враховуючи те, що касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, то правові підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись ст. 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у справі за позовом Громадянки Киргизстану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії.

Копію касаційної скарги та додані до неї документи повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.В. Ліпський

Суддя Д.В. Ліпський