Справа № 813/3003/15
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року №813/3003/15

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Сасевича О.М.

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, в якому просить визнати протиправними та скасувати винесені заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції постанови, а саме: постанову від 29.05.2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №41429042, постанову від 29.05.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні №41429042, постанову від 02.06.2015 року про відкриття виконавчого провадження №47739121, постанову від 02.06.2015 року про відкриття виконавчого провадження №47739203.

Ухвалами судді від 15.06.2015 року відкрито провадження у даній адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою судді від 15.06.2015 року було відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у справі №813/3003/15.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та просили суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення - судової повістки. Жодних заяв про відкладення розгляду справи чи проведення розгляду справи у відсутності представника на адресу суду від відповідача не надходило. Окрім цього, суд зауважує, що на виконання вимог ухвали судді від 30.03.2015 року відповідач письмових заперечень на позов, у разі заперечення проти такого чи відзиву на позов та матеріалів виконавчого провадження суду не надав.

Відповідно до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З огляду на викладене, а також заслухавши думку позивача та представника позивача й зваживши на дозволені законом строки розгляду даної категорії справи, судом було ухвалено розглянути справу за наявними у ній доказами та у відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, із наступних підстав.

Як встановлено судом із матеріалів справи, 18.12.2013 року Київським районним судом м.Харкова було видано виконавчий лист №2018/32492012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 766 745,31 грн. на примусове виконання рішення Київського районного суду м.Харкова.

На підставі вищевказаного виконавчого документа заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 12.01.2014 року було відкрито виконавче провадження №41429042.

У судовому засіданні позивач пояснив, що ним було добровільно виконано зобовязання перед стягувачем ПАТ «Мегабанк» і на даний час відсутній борг ОСОБА_1, свідченням чого є заява ПАТ «Мегабанк» №69-3483 від 03.04.2015 року про повернення виконавчого листа стягувачеві.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 08.06.2015 року було задоволено заяву ОСОБА_1 та визнано такими, що не підлягають виконанню: виконавчий лист, виданий 27.09.2013 року Київським райсудом м.Харкова у справі №2018/3249/12 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором №14/2008 від 11.02.2008 року в розмірі 2 766 745,31грн.; виконавчий лист, виданий 27.09.2013 року Київським райсудом м.Харкова у справі №2018/3249/12 про стягнення з ОСОБА_1 витрат за сплату судового збору за видачу виконавчого документу на рішення третейського суду у розмірі 214,60 грн.; виконавчий лист, виданий 27.09.2013 року Київським райсудом м.Харкова у справі №2018/3249/12 про стягнення з ОСОБА_1 третейського збору у розмірі 5,00 грн. та витрат на листування третейського суду у розмірі 63,00 грн.

Таким чином, постановою заступника начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 від 29.05.2015 року виконавче провадження ВП №41429042 з примусового виконання виконавчого листа №2018/3249/2012, виданого 18.12.2013 року Київським районним судом м.Харкова про «стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості у розмірі 2 766 745,31 грн.», із врахуванням заяви ПАТ «Мегабанк», адресованої виконавцю було повернуто позивачу виконавчий документ.

Більш того, одночасно із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві 29.05.2015 року заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 було винесено:

-постанову про стягнення з боржника - витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №41429042, у якій вказано, що при проведенні виконавчих дій відповідачем здійснено витрати у розмірі 68,98 грн. на папір, обкладинку виконавчого провадження, принтерне виготовлення документів, конверти, послуги поштового звязку, внесення виконавчого провадження до ЄДРВП, заповнення журналу вхідної та вихідної кореспонденції;

-постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 276 674,53 грн. у виконавчому провадженні ВП №41429042.

Вирішуючи спір по суті, суд керувався наступним.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення пятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно ст.30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією підставою, з якою законодавець повязує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 28.01.2015 року).

Окрім того, приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Зазначеними положеннями Закону України «Про виконавче провадження» стягнення з боржника виконавчого збору поставлено в залежність від того, чи виконано рішення боржником та надано про це документальне підтвердження державному виконавцю, хоч би і після закінчення строку, встановленого для добровільного виконання рішення, але саме до початку його примусового виконання державним виконавцем.

У відповідності до пункту 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобовязує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Зі змісту наведеного пункту постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 №3 слідує, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору є санкціями майнового характеру за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин судового рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Отже, вказаною правовою нормою передбачено дві підстави закінчення виконавчого провадження, а саме: скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 6 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Як досліджено судом в судовому засіданні, позивач добровільно виконав судове рішення, що підтверджується висновками Київського районного суду м.Харкова, викладеними в ухвалі від 08.06.2015 року, в звязку із чим, виконавчий документ не підлягав до примусового виконання.

Згідно із ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v., no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до ст.41 Закону України «Про виконавче провадження», витрати органів державної виконавчої служби, повязані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Кошти виконавчого провадження складаються з: коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника; авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; стягнутих з боржника витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій; інших надходжень, що не суперечать законодавству.

До витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; послуг експертів, субєктів оціночної діяльності - субєктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; розміщення оголошення в засобах масової інформації; виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Про стягнення з боржника витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк.

В той же час, у постанові заступника начальника Галицького відділу ДВС Львівського міського управління юстиції про стягнення витрат на проведення виконавчих дій не зазначено, які ж виконавчі дії були проведені щодо примусового виконання виконавчого документа та не надано відповідних підтверджуючих доказів цьому.

Тож, суд наголошує, що оскільки, боржник у виконавчому провадженні №41429042 свої зобовязання перед ПАТ «Мегабанк» виконав добровільно ще поза виконавчим провадженням, то слід прийти до висновку про відсутність підстав у відповідача для винесення постанов про стягнення виконавчого збору та стягнення із позивача витрат на проведення виконавчих дій.

Окрім того, згідно додатку 28 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року №74/5, постанова про стягнення виконавчого збору затверджується начальником відділу державної виконавчої служби.

Водночас, суд наголошує, що наявна у матеріалах справи постанова про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №41429042 від 29.05.2015 року не містить резолюції начальника Галицького ВДВС ЛМУЮ про її затвердження, що суперечить вимогам статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV та не відповідає вимогам додатку 28 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року №74/5.

Як встановлено судом також із матеріалів справи, 02.06.2015 року заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 було відкрито виконавче провадження №47739203 на підставі винесеної останнім постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій №41429042 (видана 29.05.2015 року) та виконавче провадження №47739121 на підставі постанови про стягнення виконавчого збору №41429042 (видана 29.05.2015 року).

У даному випадку, суд, позитивно оцінюючи доводи позивача та представника позивача щодо протиправності постанов про відкриття виконавчого провадження від 02.06.2015 року ВП №47739203 та ВП №47739121, приходить до висновку, що оскільки для відкриття цих виконавчих проваджень послужили постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій (у виконавчому провадженні №41429042) та від 29.05.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору (у виконавчому провадженні №41429042), які визнані судом протиправними, тому як наслідок останні також підлягають скасуванню як протиправні.

Згідно ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи те, що позивачем надано докази порушення відповідачем його прав та інтересів, а останнім, у свою чергу, жодним чином не спростовано доводів ОСОБА_1 та не надано доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати винесену заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 постанову від 29.05.2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №41429042.

Визнати протиправною та скасувати винесену заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 постанову від 29.05.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні №41429042.

Визнати протиправною та скасувати винесену заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 постанову від 02.06.2015 року про відкриття виконавчого провадження №47739121.

Визнати протиправною та скасувати винесену заступником начальника Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 постанову від 02.06.2015 року про відкриття виконавчого провадження №47739203.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 02 липня 2015 року.