Справа № 825/813/14
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 року м. Київ К/800/65386/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Олексієнка М.М. (доповідач),

суддів: Бутенка В.І., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання дій протиправними за касаційною скаргою позивача на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, відповідно до якого з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 17.02.2014 року № 2597 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати відповідача прийняти рішення, яким визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і надати статус біженця в Україні.

Посилався на те, що орган міграції не об'єктивно та поверхово розглянув його звернення, що призвело до прийняття неправомірного рішення.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС від 11.02.2014 року №05-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву громадянина Палестини ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Київський апеляційний адміністративний суд рішенням від 26 листопада 2014 року постанову окружного суду скасував та ухвалив нову про відмову в позові.

У касаційній скарзі позивач, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судом апеляційної інстанції, просить рішення цього суду скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції. Вказує на те, що апеляційним судом не вірно вивчено ситуацію в країні його національного походження, не враховано, що в разі повернення на батьківщину йому загрожуватиме небезпека.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, рішенням ДМС України від 11 лютого 2014 року №05-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою до прийняття зазначеного рішення стали результати перевірки, проведені Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області, згідно яких жодних підтверджень стосовно погроз та переслідувань відносно ОСОБА_1 в Палестині не виявлено. Очевидною причиною звернення до міграційної служби стала економічна міграція.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання повторного розгляду заяву позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не надано належної оцінки доводам про наявність очевидної небезпеки, що є підставою для скасування рішення ДМС.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, виходив з того, що рішення, яке оскаржується позивачем, є правомірним, оскільки, в даному випадку, відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які б давали підстави визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновок апеляційного суду, на відміну від суду першої інстанції, відповідає дійсним обставинам справи та є законним і обґрунтованим.

Регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, здійснюється Законом України від 8 липня 2011 року №3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №3671-VІ).

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої вище згаданого Закону, біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Вищий адміністративний суд України у постанові Пленуму від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3, від 16.03.2012 року №3 (далі - постанова Пленуму ВАС України №1), роз'яснив судам, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

На підставі зібраних та досліджених доказів не встановлено, що позивач має правові підстави до визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, судом не встановлено, що у ОСОБА_1 є об'єктивні побоювання переслідувань у країні національного походження за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Загальновідомо, що територія Палестини є мультикультурною спільнотою, там існують різні віросповідання, такі як іслам, християнство, іудаїзм. Проте, побоювання позивача стати жертвою переслідувань з боку представників мусульман-сунітів не ґрунтується на очевидних фактах та є перебільшеними.

Як установлено судами, ОСОБА_1 покинув Палестину легально, без будь-яких перешкод з боку державних органів та недержавних угрупувань.

Не встановлено судами і того, що позивач може відносяться до осіб, які потребують додаткового захисту. З цього приводу не виявлено жодної обставини, що він змушений був прибути до України внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також те, що він не може користуватися захистом своєї країни.

З урахуванням наведеного, рішення апеляційного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав до його скасування чи зміни немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

І.В. Штульман