Справа № 813/2479/15
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року № 813/2479/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судових засідань ОСОБА_1

з участю представників:

від позивача ОСОБА_2;

від відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) ВП «ЗВЗ» до Державної податкової інспекції (надалі ДПІ) у м.Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішень, -

в с т а н о в и в :

ТзОВ «ВП «ЗВЗ» звернулося в суд з позовом до ДПІ у м.Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення від 28.01.2015 року за №.

Підставами позовних вимог є те, що контролюючий орган під час перевірки не навів жодних доказів на підтвердження того, що платник податків діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вимоги. Також, зазначає, позивач, достатнім фактом, що підтверджує здійснення господарських операцій ТзОВ ВП «ЗВЗ» з ПП «Діслав» є укладені двосторонні договори та належним чином оформлені видаткові та податкові накладні, що містять дані про факт, зміст, номенклатуру, одиницю виміру, вартість та дату здійснення господарських операцій, що є достатньою підставою для формування витрат, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених міркувань, просить позов задовольнити.

Відповідач у письмових запереченнях проти позову зазначає, що перевіркою встановлено відсутність у ТзОВ ВП «ЗВЗ» належним чином оформлених підтверджуючих документів щодо фактичного отримання товарно-матеріальних цінностей від ПП «Діслав». Зокрема, відсутні довіреності, документи, що засвідчують транспортування, розвантаження/навантаження товарно-матеріальних цінностей, посвідчень якості від виробника.

Представник відповідача дав аналогічні пояснення, просить в задоволенні позову відмовити, вважає, що оскаржуване податкове повідомлення рішення прийнято правомірно та є законним.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

За результатами позапланової документальної виїзної перевірки ТзОВ «ЗВЗ» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства при проведенні взаємовідносин з контрагентом постачальником ПП «Діслав» (код за ) за період з 01.08.2014 року по 31.08.2014 року, ДПІ у м.Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області було складено акт від 20.01.2015 року за № 16/2200/37796356 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.01.2015 року за №, яким платнику податків збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 239760 грн. 00 коп., в тому числі, за основним платежем 159840 грн. 00 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 79920 грн. 00 коп.

Перевіркою встановлено порушення:

- п.44.1, п.44.3, п.44.6 ст.44, п.85.2 ст.85, п.198.1, п.198.3 ст.198 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту з ПДВ за серпень 2014 року на суму 159840 грн. 00 коп. в результаті чого занижено ПДВ до сплати за серпень 2014 року на суму 159840 грн. 00 коп.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Так, при проведенні перевірки контролюючий орган прийшов до висновку про не встановлення факту передачі товарів від продавця до покупця в звязку з відсутністю довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, розвантаження/навантаження ТМЦ, посвідчень якості від виробника.

Як передбачено п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.3 цієї ж статті, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту, у відповідності до вимог абзац.1 п.198.6 ст.198 ПК України, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 185.1 статті 185 цього ж Кодексу передбачено, що об'єктом оподаткування є операції платників податку з, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV, з наступними змінами та доповненнями визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було,

відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З врахуванням даної позиції судом досліджуються обставини правомірності формування позивачем податкового кредиту по господарських операціях, які стосуються спірних правовідносин.

Щодо висновків контролюючого органу про завищення податкового кредиту з ПДВ за серпень 2014 року на суму 159840 грн. 00 коп., то такі ґрунтуються на аналізі господарських операцій позивача та його контрагента ПП «Діслав».

Між ПП «Діслав» (продавець) і ТзОВ ВП «ЗВЗ» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу від 04.07.2014 року за № 4/07/14 відповідно до умов якого продавець зобовязується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцю, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар відповідної якості, асортименту,вартість якого вказана у накладних (рахунках).

На підтвердження виконання вищенаведеного договору позивачем надано податкову накладну від 29.08.2014 року за № 242 на суму 959040 грн. 00 коп. в тому числі ПДВ 159840 грн. 00 коп., видаткову накладну від 29.08.2014 року за № РН 242 на суму 959040 грн. 00 коп. в тому числі ПДВ 159840 грн. 00 коп., акти прийому передачі від 22.08.2014 року та від 27.08.2014 року, платіжні доручення.

Контролюючий орган в акті перевірки зазначає, що товариством не представлено відповідних документів щодо доставки вугілля до станції Соснівка від ПП «Діслав» (залізно дорожніх накладних, товарно-транспортних накладних, тощо); документів, які підтверджують проведення розвантажувальних робіт по вивантаженню вугілля, постачальником якого є ПП «Діслав» на станції Соснівка; жодних документів щодо походження вугілля, посвідчень якості та сертифікатів походження згідно з ДСТУ.

У свою чергу, представник позивача пояснив, що товариством 22.08.2014 року було придбано, а саме «вугілля Г» у кількості 1110 тонн. Поставка товару ПП «Діслав здійснювалась власним транспортом відповідно до умов договору. Приймання товару відбувалося у вагонах на залізничній станції Соснівка та складено акти прийом передачі, в яких вказано номери вагонів та кількість вугілля. В подальшому в цих вагонах товар був реалізований та відправлений на ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат». Зважаючи на те, що ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» власними коштами проводить лабораторні дослідження з метою визначення якості поставленого вугілля та не вимагає посвідчення якості у ТзОВ ВП «ЗВЗ», не було потреби вимагати їх у постачальника ПП «Діслав».

При цьому, судом не беруться до уваги посилання відповідача на те, що номер та дата договору у податкових накладних відрізняється від наведеного, оскільки такі обставини не можуть вказувати на нереальність господарської операції, а лише на помилку, або на не договірні відносини між позивачем та його контрагентом.

Крім того, контролюючим органом під час проведення перевірки надавалась оцінка саме зазначеному вище договору, що вказує на віднесення останнього до згаданої господарської операції.

Щодо посилання в акті перевірки на наявність кримінального провадження за ст.205 ч.1 КК України відносно ПП «Діслав, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 18.07.2013 року за №0000171 за ознакою фіктивності, то дані обставини без наявності відповідного вироку суду не можуть свідчити про нереальність досліджуваної господарської операції.

Отже, суд не може покласти в основу документи та обґрунтування контролюючого органу обставин нереальності господарських операцій оскільки такі ґрунтуються на припущеннях і у своїй сукупності не можуть беззаперечно підтверджувати такі обставини.

Відтак, суд приходить до висновку, що прямими доказами, в підтвердження реальності здійснення вищенаведених господарських операцій є надані позивачем первинні бухгалтерські документи, які не містять недоліків, а не докази, на які посилається контролюючий орган.

Крім того, не можна залишити поза увагою і те, що як передбачено п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В матеріалах справи наявні копії податкових накладних, які не мають недоліків.

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування.

В матеріалах справи наявні витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, витяг з реєстру платників податку на додану вартість, з яких вбачається, що на час вчинення досліджуваних господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований у встановленому законом порядку та являвся платником податку на додану вартість.

Наявність зазначених документів у позивача підтверджує його добросовісність та обачність, оскільки ним була зібрана оприлюднена інформація, яка б вказувала на добросовісність його контрагента.

Не можна залишити поза увагою і обставини за наявності яких рішення субєкта владних управлінських функцій вважається правомірним - таке має бути прийнято пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (п.8 ч.2 ст.2 КАС України).

При цьому, поняття справедливого балансу розкрито у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03).

Так, Європейський Суд з прав людини, вважає, що порушенням справедливого балансу, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності, буде коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, повязаних зі сплатою податку на додану вартість, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподаткованої податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобовязання за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності.

В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази в підтвердження наведених обставин справедливого втручання контролюючого органу у право власності позивача, а тому рішення не відповідає наведеному критерію.

За таких обставин, суд вважає, що контролюючим органом не доказано протиправності формування позивачем податкового кредиту за результатами господарських операцій з ПП «Діслав», а тому висновки про його завищення є необґрунтованими, і як наслідок протиправними є податкові повідомлення рішення в частині донарахування грошового зобовязання з податку на додану вартість.

Оскільки правомірність нарахування основного платежу по згаданих податках не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи контролюючим органом безпідставно застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

На особливу увагу заслуговують і обставини, які стосуються порядку проведення перевірки.

Так, у відповідності до положень п.8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, установлено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

Дана норма дозволяє проводити контролюючим органам перевірки протягом січня - червня 2015 року не інакше як з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки Державною фіскальною службою України та Державною фінансовою інспекцією України.

Абзацом першим п.41.1 ст.41 ПК України передбачено, що контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Державна фіскальна служба України (ДФС), згідно п.1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №236, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Наведені норми вказують на те, що проводити перевірки дозволено не всім контролюючим органам доходів і зборів, а лише центральному Державній фіскальній службі України.

Як вбачається зі змісту акта перевірки, така проводилась держаною податковою інспекцією, а не центральним органом виконавчої влади, згідно з підпунктами 78.1.1 та 78.1.4 пункту 78.1 ст.78 ПК України, які не стосуються дозволу Кабінету Міністрів України чи заявки суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

При цьому, судом взято до уваги позицію Європейського суду у справіYvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при проведенні перевірок (зокрема, наявності заборони їх проведення), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Наведені обставини дозволяють суду прийти до висновку, що перевірка проведена під час існуючої заборони на її проведення, а тому не може вважатись законною.

Відтак, така перевірка не може породжувати жодних правових наслідків.

Висновок щодо відсутності правових наслідків незаконної перевірки, викладено у постанові Верховного Суду України від 27.01.2015 року за №21-425а14, а тому враховується судом при вирішенні даного спору, у відповідності до абзацу другого ч.1 ст.244-2 КАС України. При цьому, суд не знайшов підстав для відступлення від зазначеної правової позиції.

Крім того, навіть якщо припустити, що контролюючий орган під час проведення перевірки керувався положеннями п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яким установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється:

з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій,

то слід зазначити наступне.

Законодавцем прийнято дві норми, які регулюють одні і ті ж правовідносини заборони проведення перевірки, зокрема одна п.8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», забороняє проводити перевірки протягом січня - червня 2015 року всім контролюючим органам крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України, а інша - п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII дозволяє проводити перевірки всім контролюючим органам за певних умов.

Наведені норми дозволяють суду прийти до висновку про існування конфлікту інтересів - неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків та контролюючих органів що у відповідності до положень п.56.21 ст.56 ПК України, передбачає прийняття рішення на користь платника податків.

На такі ж обставини наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України».

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість є обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.94 КАС України та ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір», такі належить присудити на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати, прийняте Державною податковою інспекцією у м.Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області, податкове повідомлення-рішення від 28.01.2015 року за №.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ВП «ЗВЗ» (), що знаходиться за адресою Львівська область, м.Червоноград, вул.Львівська, 26, 4755 грн. 20 коп. (чотири тисячі сімсот пятдесят пять гривень двадцять копійок) сплаченого судового збору.

4. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

5. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 03 липня 2015 року.

Суддя В.Я.Мартинюк