Справа № 804/4830/15-а
Суддя: Остапенко Н. Г.
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

15.06.2015 Єдиний унікальний номер 804/4830/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Суддя Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій щодо відмови у проведенні розрахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці у відповідному розмірі -

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2015 року ОСОБА_1, звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій щодо відмови у проведенні розрахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці у відповідному розмірі

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII ОСОБА_1 була звільнена з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку. Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної Раду України наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2014 року № 229-к її було відраховано зі штату суду 30 грудня 2014 року згідно до вимог п. 9 ч. 5 ст. 126 з правом отримання 90% щомісячного грошового утримання працюючого судді. Згідно довідки апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-425-С від 15.01.2015р. заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання складає 24 116,40грн. Разом з тим відповідач відмовився провести розрахунок довічного грошового утримання судді у відставці з 31 грудня 2014 року в розмірі 90% від 24 116, 40 грн. та здійснив розрахунок в розмірі 70% від 20 706,00 грн.. В листі від 13.03.2015 року за №Л-36/15ос, з посиланням на ст. 138 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» із змінами внесеними Законом від 08 липня 2011 року № 3668-УІ та Законом від 27 березня 2014 року за № 1166-VІІ, яким визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70% грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Вона звернулась до відповідача з заявою про здійснення перерахунку щомісячного грошового утримання, але їй було відмовлено у проведенні розрахунку довічного грошового утримання судді у відставці з 31 грудня 2014 року в розмірі 90% із заробітної плати 24 116,40грн., тому вказані дії відповідача вона вважає такими, що порушують її конституційні права, є протиправними та суттєво звужують зміст і обсяг прав судді, чим порушують її гарантії незалежності судді.

На підставі вищевикладеного, просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй в проведенні розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року з 31 грудня 2014 року на підставі довідки апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.12.2014 р. за №7-425-С; зобов'язати відповідача здійснити розрахунок та виплату їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 31.12.2014 року, із розрахунку 90 відсотків від грошового утримання судді в розмірі 24 116,40 грн. на підставі довідки апеляційного суду № 7-425-С від 30.12.2014р., починаючи з 31.12.2014 року.

Розгляд справи проведено у порядку скороченого провадження у відповідності із ст.183-2 КАС України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Представник відповідача у наданий судом строк надав письмові заперечення, відповідно до яких просив залишити позов без задоволення. При цьому послався на те, що з 31 грудня 2014 року заявнику було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, а саме згідно Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно якого щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII ОСОБА_1 була звільнена з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку./а.с.18/

Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної Раду України наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2014 року № 229-к позивачку було відраховано зі штату суду 30 грудня 2014 року ./а.с.19/

Розпорядженням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська №193710 від 04.03.2015р. позивачці з 30.12.2014р. було призначено довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 16 881,48 грн. із застосуванням відсотка розрахунку утримання 70% відповідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону № 1166-VІІ від 27 березня 2014 року .

04 березня 2015 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від заробітної плати розміром 24 116,40 грн., яка вказана в довідці апеляційного суду № 7-425-С від 30.12.2014р., на підставі ч.3 ст. 138 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453, та на підставі Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13 .

Листом від 13 березня 2015 року управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська позивачці було відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від заробітної плати розміром 24 116,40грн. в зв'язку з відсутністю правових підстав./а.с.29/

Суд вважає таку відмову незаконною, виходячи з наступного.

Згідно ст.8 ОСОБА_2 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Згідно ст.9 ОСОБА_2 України чинні міжнародні договори, згода на обов*язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.19 ОСОБА_2 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та Законами України.

Відповідно до ч.2 ст.22 ОСОБА_2 України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

За загальним правилом встановленим частиною 1 статті 58 ОСОБА_2 України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.64 ОСОБА_2 України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених ОСОБА_2 України.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до ОСОБА_2 України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов*язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта ОСОБА_2 України, закону України, міжнародному договору, згода на обов*язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на положення, які зазначені Європейським судом з прав людини по справі «Кечко проти України» поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1.

Пункт 1.1 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998р. передбачає, що метою закону про статус суддів є забезпечення компетентності, незалежності та неупередженості, на які законно розраховує кожна людина при зверненні до суду і до кожного судді за захистом своїх прав…..Сучасна Хартія складається з положень, які найкращім чиним гарантують досягнення таких цілей. Її положення направлені на підвищення рівню гарантій в різних європейських державах. В національні закони не можуть вноситися зміни, направлені на зниження рівню гарантій, вже досягнутих у відповідних странах.

Пункт 1.4. Хартії зазначає, що закон надає кожному судді, який вважає, що його права за законом або в більш широкому порозумінні його незалежності чи незалежності юридичного процесу так чи інакше знаходяться під загрозою або не приймаються до уваги, можливість звернутися дотакого незалежного органу, який володіє ефективними можливостями правового впливу або який може зарадити таку можливість.

Пункт 6.3 Хартії вказує на те, що Закон забезпечує гарантії для суддів, діючих в професіональній якості, від соціальних ризиків, пов"язаних з хворобою, вагітністю та пологами, інвалідністю, старістю та смертю.

Пункт 6.4 Хартії зазначає, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Рішення Конституційного Суду України мають силу закону та є обов"яковими для виконання на всій території України.

Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 у справі № 1-23/2007 встановлено, що довічне грошове утримання судді - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній , звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені ОСОБА_2 України,Законом України «Про статус суддів» не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального і соціального забезпечення. Це положення узгоджується з ч.3 ст.22 ОСОБА_2 України.

Нараховуючи позивачці щомісячне грошове утримання із застосуванням відсотка розрахунку утримання 70% відповідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону № 1166-VІІ від 27 березня 2014 року від заробітку в розмірі 16881,48 грн., який встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014р.», що набрав чинності 03.08.2014р., відповідач порушив усі вищезазначені норми права, чим допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод позивачки, порушив її гарантії незалежності судді, знизив рівень гарантій суддів вже досягнутих раніше в нашій державі, позбавив її майнових прав на отримання законного щомісячного довічного грошового утримання в сенсі вимог ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосував зворотню дію закону.

Так, позивачка була обрана на посаду судді 21.05.1984 р. в період дії Закону України «Про статус суддів», який діяв до 2010 року і який передбачав при виході у відставку право судді на отримання довічного грошового утримання, виходячи із застосуванням відсотка розрахунку 80% від грошового утримання судді з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, а також продовжувала працювати під час дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453, в якому ч.3 ст.138 було також передбачено при виході у відставку право судді на отримання довічного грошового утримання, виходячи із застосуванням відсотка розрахунку 80% від грошового утримання судді з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, отже на протязі 30 років 6 місяців та 11 днів суддівського стажу позивачка мала законні сподівання на отримання щомісячного довічного грошового утримання у зазначеному розмірі.

Тому при вирішенні цього спору слід враховувати, що з огляду на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005р. ( набрало законної сили 8 лютого 2006р.) положення ст. 58 ОСОБА_2 України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом"якшують або скасовують відповідальність особи, слід мати на увазі, що у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Порядок нарахування довічного грошового утримання який був визначений ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010р. № 2453-YI, та який в подальшому був змінений Законом України від 08.07.2011р. № 3668-VI та визначено 70% від грошового утримання судді, чим був знижений досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, був в подальшому Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13 визнаний такими, що не відповідає ОСОБА_2 України ( є неконституційними) та втратив силу.

В цьому Рішенні Конституційного Суду зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_2 України гарантій незалежності судді (ч.6 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а тому ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, визначеної Законом України від 08.07.2011р. № 3668-VI суперечить ст.126 ОСОБА_2 України як така, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Законом України від 27.03.2014р. № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» знову в ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» внесені зміни та знову знижений відсоток розрахунку до 70% , що також в котрий раз звужує змісту та обсягу визначених ОСОБА_2 України гарантій незалежності суддів, що порушує положення зазначені в Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13 та в інших правових актах, які зазначені вище в цій постанові, тому відповідач не мав права застосовувати при нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання позивачці положення передбачені Законом України від 27.03.2014р. № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та не мав права відмовляти їй в перерахуванні довічного грошового утримання за її заявою.

Крім того відповідач також звузив зміст та обсяг визначених ОСОБА_2 України та іншими правовими актами, зазначеними в цій постанові гарантій незалежності суддів відносно позивачки, нарахувавши їй щомісячне довічне грошове утримання від заробітку в розмірі 20 706,00 грн., який встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014р.», що набрав чинності 03.08. 2014р., тоді як в наданій позивачкою до Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська довідці Апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-425-С від 30.12.2014р. про заробітну плату для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці вказано про те, що її заробітна плата, яка враховується при призначенні (перерахунку) довічного грошового утримання, складає 24 116,40грн. Тому саме з цієї заробітної плати 24 116,40грн. необхідно розраховувати розмір щомісячного довічного грошового утримання позивачки.

Отже в матеріалах справи міститься також довідка Апеляційного суду Дніпропетровської області №7-03-С та довідка №7-02С, згідно яких заробітна плата судді Лісняк В.С. в грудні 2013 р. в січні 2014 року складала 24116,40 грн. , тому незаконно погіршувати та звужувати права позивачки, обчислюючи її щомісячне грошове утримання від заробітку 20706,00 грн.

Встановлюючи розмір відсотка, який повинен бути застосований при нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання позивачки у відповідності з вимогами ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010р. № 2453-YI та Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13, слід враховувати, що її стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання, складає 30 років 6 місяців 11 днів. Таким чином, позивачці повинно бути нараховане довічне грошове утримання, виходячи із застосуванням відсотка розрахунку 90% від грошового утримання судді, тобто від 24 116,40 грн. та з нарахуванням за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років два відсотки заробітку, тобто за чотири роки, що складає 90 % від грошового утримання судді.

Зважаючи на те, що відповідач при нарахуванні позивачці довічного грошового утримання порушив принцип верховенства права, виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог позивачки та вважає за необхідне задовольнити позов.

Будь-яких належних та допустимих доказів представником відповідача суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа), тому з державного бюджету України на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 73,08 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,6,19,21,22,46,55,57,58,68 ОСОБА_2 України, ст.ст.6-11, 71, 99, КАС України,Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010р. № 2453-YI, Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13, Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, Європейською Хартією про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998р., ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій щодо відмови у проведенні розрахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці у відповідному розмірі - задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська щодо відмови ОСОБА_1 в проведені перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус судів» від 07липня 2010 року № 2453 з 31 грудня 2014 року на підставі довідки апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-425-С від 30.12.2014р. .

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська на підставі ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453 здійснити розрахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1, із розрахунку 90% від заробітної плати в розмірі 24 116, 40 грн. на підставі довідки апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-425-С від 30.12.2014р., починаючи з 31 грудня 2014 року, з урахуванням виплачених сум.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 73,08 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через суд Ленінського району м. Дніпропетровська у порядку подання апеляційної скарги, яка може бути подана протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано; якщо була подана апеляційна скарга, то постанова суду набиратиме законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Суддя Н.Г.Остапенко