Справа № 363/2449/14-а
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 363/2449/14-а Головуючий у 1-й інстанції: Купрієнко С.І. Суддя-доповідач: Твердохліб В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

30 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,

за участю секретаря Гуцул О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, третя особа: ОСОБА_2, Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі про визнання частково недійсним рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (далі - Відповідач), треті особи: ОСОБА_2 (далі - Третя особа 1), Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі (далі - Третя особа 2) в якому, після уточнень позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати рішення 15-ї сесії ХХIV скликання Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 29.03.2005 року №95 в частині виділення Третій особі 1 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1840 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель по АДРЕСА_1.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Третя особа 1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В судовому засіданні судом апеляційної інстанції поставлено на обговорення питання про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.157 КАС України, тобто справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Представник апелянта та апелянт не заперечували проти закриття провадження у справі.

Представник Позивача та Позивач заперечували проти закриття провадження у справі, посилаючись на те, що предметом спору є рішення суб»єкта владних повноважень, прийняте останнім у зв'язку зі здійсненням владних управлінських функцій, а тому спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення слід скасувати та провадження у справі - закрити з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.08.2004 року між ОСОБА_4 та Позивачем було укладено договори дарування земельних ділянок, площею 0,2500 га та площею 0,0673 га, що знаходяться на території АДРЕСА_2 ( а.с. 85-88, том 1).

На підставі вказаних договорів, Позивачу на праві власності належить дві земельні ділянки в АДРЕСА_2 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, площею 0,0673 га для ведення особистого селянського господарства серії НОМЕР_1, виданого 20.08.2007 року, та державним актом на право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку за тією ж адресою серії НОМЕР_2, виданого 20.08.2007 р. (а.с.13-14, том 1).

Крім того, 12.08.2004 року між ОСОБА_4 (Продавець) та Позивачем (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за №9952, за умовами якого Продавець передає у власність Покупцю, а Покупець приймає житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_2 і сплачує за нього обговорену грошову суму на умовах даного договору (а.с.6, 7, том.1).

29.03.2005 року рішенням 15-ї сесії ХХIV скликання Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність дві земельні ділянки 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,30 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.252-254, том 1).

Позивач вважає, що оскаржуваним рішенням суб»єкта владних повноважень порушено його право власності на земельну ділянку, площею 0,0324 га (площа перетинання земельних ділянок Позивача та Третьої особи 1), оскільки фактично ця земельна ділянка передана у приватну власність ОСОБА_2 за відсутності підстав, передбачених ст.140 ЗК України.

Вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції вважав, що справа, яка розглядається є адміністративною, а правовідносини між сторонами є публічно-правовими.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вказані норми права встановлюють, що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин. Публічно-правові відносини є складовою частиною правових відносин, які виникають у суспільстві.

Отже, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин.

Звернення особи з позовом до суду на захист іншого крім публічного права, свободи чи інтересу, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Положеннями статей 177, 181, 324 та Глави 30 Цивільного кодексу України передбачено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Кожен громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Суд, вирішуючи спір, має з'ясувати чи є він приватно-правовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

У пунктах «а», «б», «в», «г» і «к» ст.12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК України, статті 2, 5 Земельного кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього, спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно статті 15 ЦПК, розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК України тощо).

У разі прийняття суб»єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Статтею 80 ЗК України визначено, що суб»єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Прийняте Лебедівською сільською радою Вишгородського району Київської області (як суб'єктом владних повноважень) оскаржуване рішення про передачу у власність земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, якщо у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки обраний Позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що Відповідач приймаючи рішення про передачу у приватну власність фізичній особі земельну ділянку владних управлінських функцій не здійснював і при цьому не діяв, як суб»єкт владних повноважень.

Положеннями ст.203 КАС України передбачено, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно п.4 ч.1 ст.198, ч.1 ст.203 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її і закриває провадження по справі з підстав, визначених ст.157 КАС України.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому провадження у справі, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.157 КАС України, підлягає закриттю.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного суду України від 11 листопада 2014 року №21-493а14, від 09 грудня 2014 року №21-308а14, від 16 грудня 2014 року №21-544а14 та в ухвалі Вищого адміністративного суду від 05 лютого 2015 року №К/800/37000/14.

За приписами ч. 2 ст. 157 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне роз'яснити Позивачу, що даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, в зв'язку з чим слід скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження по даній справі.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 198, 202, 203, 205, 206, 212 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання частково недійсним рішення - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Ухвала складена в повному обсязі 03 липня 2015 року.

.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.