Справа № 2-а/331/150/14 (0808/9350/2012)
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
25 червня 2015 рокусправа № 2-а/331/150/14; 0808/9350/2012
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Туркіної Л.П.
суддів: Проценко О.А. Шальєвої В.А.
за участю секретаря: Комар Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2
на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року у справі №2-а/331/150/14; 0808/9350/2012
за позовом до відповідачів про ОСОБА_2 1. Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради; 2. Запорізького обласного військового комісаріату визнання протиправними дій та стягнення недоотриманих коштів, моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року провадження у справі №2-а/331/150/14; 0808/9350/2012 за позовом ОСОБА_2 (далі по тексту позивач) до Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради (далі по тексту відповідач-1) закрито.
Зазначена ухвала обґрунтована тим, що спір щодо оскарження дій відповідача-1 слід розглядати в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить, зокрема, скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року у справі №2-а/331/150/14; 0808/9350/2012.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на положення частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до якої до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідачем-1 надано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній, посилаючись на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вказує на обґрунтованість закриття провадження у справі. Відповідач-1 просить залишити без змін ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року у справі №2-а/331/150/14; 0808/9350/2012.
Відповідач-1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, свого представника для участі у її розгляді не направив.
За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представника відповідача-1.
Сторона позивача у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, просила скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року у справі №2-а/331/150/14; 0808/9350/2012.
Представник відповідача-2 проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін оскаржувану ухвалу суду.
У судовому засіданні, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі підстави.
Відповідно до матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції із позовом, в якому просив:
- визнати неправомірними дії відповідачів щодо неналежної підготовки документів для отримання першої довідки МСЕК №1 від 19 червня 2006 року з висновком про відсутність зв`язку смерті ОСОБА_3 із захворюванням, отриманим під час проходження військової служби, для встановлення ОСОБА_2 статусу члена сім`ї інваліда війни 2 групи і отримання пільг з 19 червня 2006 року;
У відповідності до частин 1,2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
За змістом частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише за наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.
Згідно пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлені пільги і компенсації членам сімей військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. До членів сімей загиблих військовослужбовців належать, зокрема, діти, які стали інвалідами до досягнення повноліття (статті 10, 12-15 Закону).
Згідно з підпунктом «л» пункту 18 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.1992 р. № 83 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії визначають причини смерті інваліда на підставі лікарського свідоцтва про смерть у випадках, коли законодавством передбачається надання пільг сім`ї померлого.
В силу пункту 23 Положення про медико-соціальну експертизу, який регулює правила огляду громадян у медико-соціальних експертних комісіях, медико-соціальна експертиза повинна здійснюватися після повного та всебічного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, визначення клініко-функціонального діагнозу, соціально-психологічного діагнозу, професійно-трудового прогнозу, одержання результатів відновного лікування, соціально-трудової реабілітації та інших даних, що підтверджують стійкий або необоротний характер захворювання.
Підпунктом «а» пункту 20 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що медико-соціальні експертні комісії мають право одержувати від органів і закладів охорони здоров`я, підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності і видів їх діяльності, відомості, необхідні для роботи комісій.
Із матеріалів справи в контексті оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що позивачем оскаржуються саме дії Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради щодо неналежної підготовки документів в межах проведення медико-соціальної експертизи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.
Суд апеляційної інстанції враховує, що оскаржувані в даній справі дії відповідача-1, на думку позивача, мають наслідком прийняття неправомірного рішення, яким порушуються його права.
Таким чином, оскільки на відповідача-1 законодавством України покладено владну управлінську функцію, яка виявляється у здійсненні відповідних дій по проведенню медико-соціальної експертизи, що є його завданням згідно пункту 5 Положення про медико-соціальну експертизу, колегія суддів вважає, що спір між позивачем та Комунальною установою «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради має ознаки публічно-правового та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Крім того, відповідно до пункту 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.
Так, судом касаційної інстанції в ухвалі від 07 серпня 2014 року, що постановлена за наслідками перегляду судових рішень у даній адміністративній справі та якою дані рішення скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначено, що обов`язок стосовно прийняття повного і всебічного висновку про причини смерті інваліда покладений на медико-соціальну експертну комісії, відповідальну за правильність прийнятого нею рішення. Обов`язок доведення правомірності своїх дій та рішень лежить на відповідачах як суб`єктах владних повноважень, які заперечували проти адміністративного позову. Зазначена ухвала не містить висновків щодо нездійснення відповідачем-1 у спірних правовідносинах владної управлінської функції, натомість суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, виходив із того, що в межах здійсненого розгляду справи не було встановлено істотні обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, а саме суди мали встановити причину допущеної обласною МСЕК у 2006 році помилки та дати правову оцінку діям військового комісаріату щодо повноти наданих ним документів для проведення експертизи та діям МСЕК щодо розгляду питання про причини смерті інваліда за відсутності всіх необхідних документів, зважаючи на надане їй пунктом 20 Положення про медико-соціальну експертизу право одержувати від підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності і видів їх діяльності, відомості, необхідні для роботи комісії.
Стосовно посилань суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» необхідно звернути увагу на наступне.
Згідно статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла на час оскаржуваної ухвали суду) рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Також частиною 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Разом з тим, відповідно до пункту 4 статті 1 статті 32 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд надає методичну допомогу судам нижчого рівня з метою однакового застосування норм Конституції та законів України у судовій практиці на основі її узагальнення та аналізу судової статистики; дає спеціалізованим судам нижчого рівня рекомендаційні роз`яснення з питань застосування законодавства щодо вирішення справ відповідної судової спеціалізації.
Згідно пункту 6 частини 2 статті 35 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» пленум вищого спеціалізованого суду за результатами аналізу судової статистики та узагальнення судової практики дає роз`яснення рекомендаційного характеру з питань застосування спеціалізованими судами законодавства при вирішенні справ відповідної судової спеціалізації.
Статтею 6 вищезазначеного закону встановлено, що постанови пленуму приймаються відкритим або таємним голосуванням більшістю голосів членів пленуму, підписуються головуючим на засіданні пленуму та секретарем пленуму і публікуються в офіційному друкованому органі вищого спеціалізованого суду та на веб-сайті суду.
Поряд з цим частиною 1 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно пункту 3 частини 1 статті 165 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала, що викладається окремим документом, повинна містити мотиви, з яких суд дійшов до висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
В ході апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції не здійснено аналіз відповідних правових норм, з огляду на положення яких суд прийшов до висновку про необхідність розгляду справи в порядку цивільного судочинства. Посилання суду на постанову пленуму вищого спеціалізованого суду не дає підстав для визнання оскаржуваного судового рішення законним, оскільки зазначений акт не містить норм права та в силу закону носить рекомендаційний характер.
Враховуючи викладені обставини справи та зазначені правові норми, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість закриття провадження у даній справі в частин позовних вимог до відповідача-1.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги позивача, скасування ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року у справі №2-а/331/150/14; 0808/9350/2012 і направлення справи для продовження розгляду в частині позовних вимог, заявлених до Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради.
За таких обставин, керуючись ст.ст. 195, 196, 199, 204, 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2014 року у справі №2-а/331/150/14; 0808/9350/2012 скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог, заявлених до Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради.
Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: О.А. Проценко

Суддя: В.А. Шальєва