Справа № 2а-1661/10/0770
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2015 р. м. Київ К/800/48103/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Борисенко І.В.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргуФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на постановуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2013 року
у справі№2а-1661/10/0770
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
доУжгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області
проскасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_4) звернувся до суду з адміністративним позовом до Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області (далі по тексту - відповідач, Ужгородської МДПІ) про скасування рішення про застосування штрафних санкцій від 15 квітня 2010 року №163-22-20-НОМЕР_1.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2010 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2013 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2010 року скасовано та ухвалено нову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду апеляційної інстанцій таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2013 року та залишити в силі постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2010 року.

Відповідач надав письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких у її задоволенні просив відмовити.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вирішила розглядати справу у порядку письмового провадження.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 квітня 2010 року працівниками відповідача була проведена позапланова документальна перевірка ФОП ОСОБА_4 з питань дотримання вимог валютного законодавства за період з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2009 року.

За результатами перевірки 12 квітня 2010 року складено акт № 6/22-20/НОМЕР_1, в якому зафіксовано допущення позивачем статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

На підставі висновків Акта перевірки Ужгородська МДПІ 15 квітня 2010 року прийнято рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №163-22-20-НОМЕР_1, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 39200,00 грн.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, застосування відповідачем штрафних (фінансових) санкцій зумовлене виявленням останнім надання позивачем у період 2008 року послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом для іноземної фірми «Schenker Kft» (Угорщина). Оплата за вказані послуги по кожному з перевезень складала 9800,00 грн., а всього загальна вартість послуг наданих позивачем за усною домовленістю нерезиденту іноземній фірмі «Schenker Kft» (Угорщина) склала 39200,00 грн. Оплата за вказані послуги здійснювалася у національній валюті України згідно квитанцій ф. РК-1 ЗААА №№ 167501 від 01 жовтня 2008 року, 167502 від 06 жовтня 2008 року, 167503 від 13 жовтня 2008 року та 167504 від 20 жовтня 2008 року в розмірі по 9800,00 грн. за кожною з квитанцій.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення, оскільки розрахунки між позивачем та нерезидентом проводились у національній валюті України, для яких Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України не передбачено.

За результатами розгляду апеляційної скарги відповідача, Львівський апеляційний адміністративний суд зауважив, що відповідно до частини 3 статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» здійснення розрахунків між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту у валюті України допускається за умови одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України, а тому рішення відповідача є правомірним.

Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Декрет №15-93).

Відповідно до частини 1 статті 12 названого Декрету валютні операції за участю резидентів і нерезидентів підлягають валютному контролю.

Згідно преамбули Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08 лютого 2000 року №49, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 4 квітня 2000 року за № 209/4430 у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Положення №49) вказане положення визначає основні засади здійснення Національним банком України функцій головного органу валютного контролю згідно з повноваженнями, наданими йому за статтями 7, 44 Закону України «Про Національний банк України» та статтями 13, 16 Декрету №15-93.

Так, згідно пункту 3 статті 13 Декрету №15-93 державна податкова інспекція України здійснює фінансовий контроль за валютними операціями, що провадяться резидентами і нерезидентами на території України.

Згідно з пунктом 2.6 Положення №49 здійснення розрахунків між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту без участі уповноваженого банку або здійснення розрахунків між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту у валюті України без одержання індивідуальної ліцензії НБУ тягне за собою накладення штрафу на резидента в розмірі, еквівалентному сумі валютних цінностей, що використовувалися при розрахунках, перерахованій у валюту України за обмінним курсом НБУ на день здійснення таких операцій (при розрахунках у валюті України - на суму таких розрахунків).

Відповідно до пункту 1 статті 3 Декрету №15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Частина 1 статті 7 Декрету №15-93 закріплює, що у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки.

Відповідно до частини 3 названої статті здійснення розрахунків між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту у валюті України допускається за умови одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що відповідно до наведених вище правових норм позивач зобов'язаний був отримати ліцензію Національного банку України для здійснення розрахунків за надані послуги.

Водночас, перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що податковий орган при застосуванні штрафу вийшов за межі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених нормами Господарського кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ГК України).

Так, відповідно до статті 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Строки застосування адміністративно-господарських санкцій встановлено статтею 250 ГК України, згідно положень якої адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Отже, уповноважений орган державної влади при виявленні факту порушення суб'єктом господарювання правил здійснення валютних операцій, мав дотримуватися наведених положень законодавства, у зв'язку з чим мав право прийняти рішення про застосування такого виду адміністративно-господарських санкцій, як штрафні санкції, протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Закінчення будь-якого із встановлених статтею 250 ГК України строків виключає застосування таких санкцій до суб'єкта підприємницької діяльності за вчинене ним порушення.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 липня 2012 у справі № 21-147а12.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного позивачем рішення, проте з підстав наведених вище.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 210, 214, 215, 220, 222, 223, 226, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2013 року у справі №2а-1661/10/0770 скасувати.

3. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2010 року у справі №2а-1661/10/0770 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: І.В. Борисенко

Т.М. Шипуліна