Справа № 813/6290/13-а
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року №813/6290/13-а

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКС ОСОБА_3» до ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.02.2011 року №, від 05.08.2010 року №/0, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТКС ОСОБА_3» (надалі ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3») звернулося у травні 2011 року до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції у м.Трускавець Львівської області, в якому просило визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.02.2011 року №, від 05.08.2010 року №/0.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» було відмовлено повністю, з мотивів правомірності прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись із прийнятими рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, позивач звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.07.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» задоволено частково, рішення попередніх судових інстанцій були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду Шинкар Т.І. від 14.08.2013 року справу було прийнято до провадження.

Протокольною ухвалою суду від 28.10.2013 року було здійснено заміну відповідача на належного ОСОБА_4 ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області.

Згідно ухвали суду від 04.11.2013 року, у даній адміністративній справі було призначено судову економічну експертизу, а провадження у справі зупинено до одержання результатів експертизи.

Ухвала суду від 04.11.2013 року в частині зупинення провадження у справі №813/6290/13-а оскаржувалась відповідачем (представником відповідача) в апеляційному порядку.

Тож, за результатами апеляційного провадження апеляційну скаргу відповідача (представника відповідача) було залишено без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2013 року у справі № 813/6290/13-а - без змін.

Листом від 06.05.2014 року адміністративну справу було надіслано Львівським апеляційним адміністративним судом до Львівського окружного адміністративного суду.

Із урахуванням того, що повноваження судді Шинкар Т.І. закінчились, у звязку із обранням її суддею Львівського апеляційного адміністративного суду і відповідно до вимог статті 15-1 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, адміністративну справу №813/6290/13-а передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Сасевичу О.М.

Ухвалою від 23.05.2014 року дану справу було прийнято суддею Сасевичем О.М. до свого провадження.

Тож, з метою проведення експертизи, призначеної згідно ухвали суду від 04.11.2013 року, матеріали справи були надіслані судом до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Згідно листа Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, отриманого судом 29.08.2014 року, матеріали адміністративної справи було повернуто, в звязку із не здійсненням оплати проведення експертизи.

Ухвалою від 01.09.2014 року провадження в адміністративній справі було поновлено та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 27.10.2014 року було призначено судову економічну експертизу і зупинено провадження у справі №813/6290/13-а до одержання результатів експертизи та її висновків. Проведення експертизи було доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Не погодившись із ухвалою суду від 27.10.2014 року в частині зупинення провадження у справі, відповідачем (представником відповідача) було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області було залишено без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2014 року в частині зупинення провадження у справі №813/6290/13-а - без змін.

На виконання ухвали суду від 27.10.2014 року про призначення судової експертизи дану адміністративну справу було направлено до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

09 квітня 2015 року на адресу суду (згідно відмітки діловодства суду) надійшов висновок експерта №257 від 31.03.2015 року за результатами проведення судової економічної експертизи та матеріали адміністративної справи №813/6290/13-а.

Ухвалою від 14.04.2015 року провадження в адміністративній справі було поновлено та призначено розгляд справи в судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суду від 06.05.2015 року було здійснено заміну відповідача ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області на ОСОБА_4 обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Львівській області.

Свої позовні вимоги в даній справі позивач обґрунтовує тим, що на його думку оспорювані ним податкові повідомлення-рішення не відповідають фактичним обставинам справи та були прийняті контролюючим органом із порушенням норм матеріального права й суперечать чинному законодавству України.

Так, позивач зазначає, що відповідачем було проведено планову виїзну перевірку ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3», за результатами якої податковий орган по ряду задокументованих господарських операціях із контрагентами позивача (ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ОСОБА_5 «ТКС-Євробуд», ОСОБА_5 «Бізнес-Прогрес», ДП «Транспорт» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент») не знайшов їх звязку із господарською діяльністю Товариства та вказав на неналежне оформлення відповідних первинних документів, що не дозволяє встановити зміст таких операцій та їх фактичне здійснення.

У звязку з чим, відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення, якими збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток й податку на додану вартість, а також застосовано до позивача фінансові (штрафні) санкції.

Однак, позивач стверджує, що такі висновки податкового органу є помилковими, оскільки його операції з вищевказаними контрагентами носили реальний і товарний характер, що в достатньому обсязі доводиться наявними первинними документами та підтверджується іншими доказами, які свідчать про реальне здійснення операцій і використання їх результатів у діяльності позивача.

Більш того, на переконання позивача, відповідач не надав належної правової оцінки дійсній суті та змісту його правовідносин із контрагентами, не дослідив первинних документів, складених за наслідками такої господарської діяльності, та не врахував інших доказів і обставин, які однозначно вказують на правомірність дій позивача та відсутність з його сторони порушень чинного податкового законодавства.

Окрім того, позивач звертає увагу на те, що в результаті адміністративного оскарження контролюючим органом (за результатами повторної скарги) було частково скасоване одне з податкових повідомлень-рішень в частині основного платежу з податку на прибуток. Проте, зазначене податкове повідомлення-рішення в частині застосування штрафних санкцій було залишене в силі, що, на думку позивача, є протиправним, позаяк застосування санкції можливе лише у разі визначення контролюючим органом грошового зобовязання за основним платежем, чого в даному випадку немає.

Ураховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач прийняв незаконні податкові повідомлення-рішення № від 25.02.2011 року і №/0 від 05.08.2010 року, а тому, їх слід визнати протиправними та скасувати.

Відповідач проти позовних вимог заперечив та наголосив на законності оспорюваних податкових повідомлень-рішень. На переконання відповідача, проведеною перевіркою було зібрано достатньо обґрунтованих свідчень про те, що ряд господарських операцій між ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» та ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ОСОБА_5 «ТКС-Євробуд», ОСОБА_5 «Бізнес-Прогрес», ДП «Транспорт» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», які були відображені позивачем в податковому обліку, фактично не мали місце та не можливо встановити жодного звязку таких операцій із реальною господарською діяльністю позивача.

Такі висновки відповідач обґрунтовує неналежним оформленням первинних документів позивача, відсутністю звязку задокументованих операцій з діяльністю позивача, неможливістю встановлення справжнього змісту й обсягу операцій, відсутністю якого-небудь економічного ефекту від таких операцій. Тож, зважаючи на вказане, відповідач вважає, що позивачем у результаті порушення приписів податкового законодавства було безпідставно занижено податкові зобовязання з податку на прибуток і податку на додану вартість, а тому, висновки та рішення податкового органу були обґрунтованими й законними, у звязку з чим підстави для скасування податкових повідомлень-рішень № від 25.02.2011 року і №/0 від 05.08.2010 року відсутні.

У судових засіданнях представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві й додаткових письмових поясненнях та просили суд позов задовольнити повністю, саме: визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення № від 25.02.2011 року та №/0 від 05.08.2010 року.

Представник відповідача проти позову заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях, додаткових письмових поясненнях та вказала на правомірності спірних податкових повідомлень-рішень № від 25.02.2011 року та №/0 від 05.08.2010 року, оскільки такі, на її думку, прийняті в повній відповідності з чинним законодавством України. Представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, розяснення експерта щодо висновків експертизи, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, висновки судової економічної експертизу, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті (у т.ч. нові докази, зібрані при новому розгляді справи), суд, із урахуванням висновків Вищого адміністративного суду України, викладених в ухвалі від 29.07.2013 року, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що в період із 17.05.2010 року по 31.05.2010 року Державною податковою інспекцією у м.Трускавець Львівської області було проведено планову виїзну перевірку ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт №130/230/30613360 від 03.06.2010 року, у якому зафіксовано, зокрема, наступні порушення податкового законодавства, допущені ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» у своїй діяльності:

1)п.п.5.1, 5.2.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток за півріччя 2008 року на суму 246 110 грн. та завищено відємне значення обєкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 4 029 676 грн.;

2)п.п.7.4.4 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 756 546 грн.

Як вказується в акті №130/230/30613360 від 03.06.2010 року, зазначені висновки контролюючого органу базуються на тому, що ряд операцій між ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» та ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ОСОБА_5 «ТКС-Євробуд», ОСОБА_5 «Бізнес-Прогрес», ДП «Транспорт» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», було задокументовано неналежним чином, а саме, складені первинні документи не надають змоги встановити дійсний зміст і обсяг таких операцій. А окрім того, відсутній будь-який звязок між придбаними роботами й послугами та господарською діяльністю позивача, а за результатами виконання таких операцій не вбачається який-небудь економічний ефект у позивача.

У звязку з чим, на підставі акту №130/230/30613360 від 03.06.2010 року, відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення №/0 від 05.08.2010 року, яким визначено податкове зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 246 110 грн. і штрафних санкцій в сумі 123 055 грн., та №/0 від 05.08.2010 року, яким визначено податкове зобовязання за платежем податок на додану вартість в сумі 756 546 грн. і штрафних санкцій в сумі 378 273 грн.

Позивачем такі податкові повідомлення-рішення було оскаржено в адміністративному порядку, проте, за наслідками розгляду первинної скарги оскаржувані рішення були залишені без змін та складено повторні податкові повідомлення-рішення №/1, №/1 від 17.11.2010 року. За результатами повторної скарги Державною податковою адміністрацією у Львівській області вимоги позивача було частково задоволено та скасовано податкове повідомлення-рішення №/0 від 05.08.2010 року в частині основного платежу з податку на прибуток, в іншій частині рішення було залишено без змін, а також залишено без змін і податкове повідомлення-рішення №/0 від 05.08.2010 року. У звязку із частковим скасуванням податкового повідомлення-рішення №/0 від 05.08.2010 року, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення № від 25.02.2011 року про визначення позивачу грошового зобовязання із штрафних (фінансових санкцій) у сумі 123 055 грн. У подальшому, Державною податковою адміністрацією України була залишена без задоволення й наступна повторна скарга позивача.

Не погоджуючись із діями та рішеннями контролюючих органів і вважаючи свої права порушеними рішеннями субєкта владних повноважень, позивачем було заявлено означений позов, у якому ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» стверджує про відсутність підстав для прийняття відповідачем оспорюваних податкових повідомлень-рішень за відсутності порушень ним податкового законодавства та, відповідно, про протиправність таких податкових повідомлень-рішень.

Розглянувши доводи сторін і дослідивши підстави прийняття субєктом владних повноважень оспорюваних рішень, суд відзначає наступне.

Відповідно до п.5.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), валові витрати виробництва та обігу (далі валові витрати) сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з пп.5.2.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у звязку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

Відповідно до пп.7.4.1 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних-операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є обєктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Згідно пп.7.4.4 Закону України «Про податок на додану вартість», якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у звязку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Відповідно до приписів Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку.

Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В силу ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2, 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року. Відповідно до п.2.1 цього Положення, первинні документи це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобовязань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» отримало від ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент» консалтингові послуги на загальну суму 5 026 232 грн., у т.ч. ПДВ 796 556 грн., відповідно до актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: №ОУ-0000087 від 31.12.2007 року на суму 22 000 грн., в т.ч. ПДВ 3 666 грн.; №ОУ-0000878 від 29.02.2008 року на суму 33 000 грн., в т.ч. ПДВ 5500 грн.; №ОУ-0000879 від 31.03.2008 року на суму 330 000 грн., в т.ч. ПДВ 55 000 грн.; №ОУ-0000883 від 31.05.2008 року на суму 300 000 грн., в т.ч. ПДВ 50 000 грн.; №ОУ-0000900 від 31.10.2008 року на суму 180 000 грн., в т.ч. ПДВ 30 000 грн.; №ОУ-0000901 від 30.11.2008 року на суму 336 000 грн., в т.ч. ПДВ 56 000 грн.; № ОУ-0000001 від 31.01.2009 року на суму 420 000 грн., в т.ч. ПДВ 70 000 грн.; №ОУ-0000003 від 28.02.2009 року на суму 114 000 грн., в т.ч. ПДВ 19 000 грн.; №ОУ-0000004 від 31.03.2009 року на суму 60 000 грн., в т.ч. ПДВ 10 000 грн.; №ОУ-0000005 від 30.04.2009 року на суму 72 432 грн., в т.ч. ПДВ 12 072 грн.; №ОУ-0000006 від 31.05.2009 на суму 47 100 грн., в т.ч. ПДВ 7 850 грн.; №ОУ-0000007 від 30.06.2009 року на суму 146 136 грн., в т.ч. ПДВ 24 356 грн.; №ОУ-0000008 від 31.09.2009 року на суму 56 718 грн., в т.ч. ПДВ 9 453грн.; №ОУ-0000014 від 30.11.2009 року на суму 144 006 грн. в т.ч. ПДВ 24001 грн.; №ОУ-0000016 від 31.12.2009 року на суму 154 134 грн., в т.ч. ПДВ 25 689 грн.; №ОУ-0000001 від 31.01.2010 року на суму 45 408 грн., в т.ч. ПДВ 7 568 грн.; №ОУ-0000003 від 28.02.2010 року на суму 106 122 грн., в т.ч. ПДВ 17 687 грн.

Суд відзначає, що у таких актах вказуються сторони господарських операцій, найменування операцій, період у який здійснювалися операції, вартість відповідних господарських операцій. При цьому, беручи до уваги доводи відповідача щодо неналежного оформлення первинних документів, що, на його думку, повинно вказувати на нездійснення господарських операцій, суд наголошує, що чинним законодавством України не встановлена ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі та не регламентується деталізація інших складових первинного документу. Окрім того, відповідно до норм ст.ст.8, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підприємство самостійно обирає форми його організації ведення бухгалтерського обліку, визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації регістрів обліку, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації тощо, однак безумовно з врахуванням окремих обовязкових вимог, установлених законом. А також, суд звертає увагу, що навіть наявність певних формальних помилок у первинних документах не може бути однозначним свідченням і доказом безтоварності й нереальності документованих господарських операцій. Зазначені висновки відповідають і позиції Вищого адміністративного суду України, зокрема, викладеній в ухвалах від 04.03.2015 року в справі К/800/15926/13, від 04.03.2015 року в справі К/9991/48017/12, від 04.03.2015 року в справі К/800/65434/14, від 02.04.2015 року в справі К/9991/23112/11.

У звязку наведеним, суд підкреслює, що для встановлення дійсних обставин виконання чи невиконання в реальності певних господарських операцій не слід обмежуватися лише констатацією окремих дефектів первинних документів, а необхідно брати до уваги й інші докази, що мають значення у справі.

Так, по операціях із ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент» позивачем було надано до вказаних вище актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) специфікації, у яких сторони, які брали участь у відповідних господарських операціях, розкрили їх зміст і деталізували суть таких операцій. Як вбачається з таких документів, консалтингові послуги, надавані позивачеві ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», полягали в основному в роботі з ринком банківських послуг (моніторинг ринку банківських послуг щодо умов надання кредитів, аналіз отриманої інформації, підготовка документів для іпотеки, поруки, застави, повязані з цим консультації, підготовка документів для підписання кредитних договорів та ін.).

При цьому, позивачем надано до суду ряд документів, які засвідчують доцільність отримання таких послуг від контрагента та підтверджують факт активного користування ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» банківськими послугами як у спірний період так і по цей час, що безумовно вказує на наявність звязку між послугами, що надавалися ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», та господарською діяльністю позивача. Зокрема, у матеріалах справи наявні копії договору №CR 08-179/29-1 про надання кредиту від 23.04.2008 року, договорів про зміну договору про надання кредиту №CR 08-179/29-1 №1 від 10.06.2008 року, №2 від 22.10.2008 року, №3 від 21.01.2009 року, №4 від 20.03.2009 року, №5 від 16.07.2009 року, №6 від 18.02.2010 року, №7 від 02.04.2010 року, №8 від 21.07.2010 року, №9 від 17.05.2011 року, №10 від 23.06.2011 року, №11 від 27.07.2011 року, №12 від 17.10.2011 року, №13 про від 31.10.2012 року, №14 від 26.06.2013 року, іпотечного договору №PL 08-412/29-1 від 26.05.2008 року, договорів про зміну іпотечного договору №PL 08-412/29-1 №1 від 13.02.2009 року, №2 від 16.07.2009 року, договору застави №PL 08-262/29-1 від 23.04.2008 року, договорів про зміну договору застави №PL 08-262/29-1 №1 від 13.02.2009 року, №2 від 08.10.2009 року, №3 від 18.02.2010 року,№4 від 17.10.2011 року, №5 від 31.10.2012 року, №6 від 26.06.2013 року, №7 від 12.12.2013 року, договору про розірвання договору застави №PL 08-262/29-1 №1 від 27.06.2014 року, кредитних заявок від 06.05.2008 року, 25.02.2010 року, 23.03.2010 року, 22.04.2010 року, 23.06.2010 року, 22.07.2010 року, 23.02.2011 року, 31.01.2011 року, 24.05.2011 року, 02.11.2012 року, 02.11.2012 року, 23.06.2013 року, договору поруки №SR 08-234/29-1 від 26.05.2008 року, додатків про зміну договору поруки №SR 08-234/29-1 №1 від 01.10.2008 року, №2 від 21.01.2010 року, №3 від 17.10.2011 року, №4 від 31.10.2012 року, №5 від 26.05.2013 року, №6 від 12.12.2013 року, договору про розірвання договору поруки №SR 08-234/29-1 від 27.06.2014 року.

Окрім того, позивач отримав послуги з консультації по питаннях у сфері комерційної нерухомості від ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: №ОУ-0000014 від 31.03.2008 на суму 157 000 грн. без ПДВ; №ОУ-0000004 від 31.03.2008 на суму 30 000 грн. без ПДВ; №ОУ-0000008 від 30.05.2008 на суму 59 940 грн. без ПДВ; №ОУ-0000009 від 30.06.2008 на суму 200 000 грн., в т.ч. ПДВ 33 333 грн.; №ОУ-0000014 від 31.10.2008 на суму 90 000 грн., в т.ч. ПДВ 15 000 грн.; №ОУ-0000904 від 31.03.2009 на суму 30 000 грн., в т.ч. ПДВ 5 000 грн.; №ОУ-0000006 від 30.06.2009 на суму 30 000 грн., в т.ч. ПДВ 5 000 грн.; №ОУ-0000009 від 31.12.2009 на суму 5 000 грн., в т.ч. ПДВ 833 грн.

При цьому, позивачем також додатково надано суду копії звітів про проведену роботу по наданню консультативних послуг в сфері комерційної нерухомості, у яких розкрито суть і зміст операцій між ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент» і ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3». Як вбачається з таких звітів, консультативні послуги були повязані з експлуатацією торгового центру «ТКС Мегамаркет», зокрема, полягали в обґрунтуванні орендної плати за такий обєкт, планування й пошук орендарів у торговий центр, залучення орендарів на торгові площі, розробка повязаної з цим рекламної стратегії, презентаційних матеріалів тощо. Також, позивач представив документи, що засвідчують наявність у його власності обєкта нерухомого майна (торгового центру), який обумовлює надання зазначених послуг, позаяк вони повязані із здаванням у користування його торгових та інших площ субєктам господарювання. Так, у матеріалах справи наявні копії свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 14.07.2009 року, від 01.07.2009 року, 20.06.2009 року, витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.07.2009 року, 13.07.2009 року. Зазначені документи підтверджують належність позивачеві ряду нежитлових приміщень у будівлі по вул.Суховоля, 54-А у м.Трускавці. Водночас, суд також бере до уваги, що нежитлові приміщення по вул.Суховоля, 54-А у м.Трускавці зазначені в згаданому вище іпотечному договорі №PL 08-412/29-1 від 26.05.2008 року як предмет іпотеки, при цьому, в договорі теж указується на обтяження таких обєктів правом оренди різних субєктів господарювання. Відтак, зазначене суд оцінює як докази доцільності отримання послуг від ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», оскільки вони підтверджують наявність у ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» обєкта нерухомого майна - торгового центру і вказують на наявність звязку між послугами, що надавалися ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», та господарською діяльністю позивача.

При цьому, суд, оцінюючи доводи відповідача щодо неналежності окремих документів, які складалися у ході виконання господарських операцій між позивачем і ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент» та ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», у звязку з вказанням у специфікаціях від 31.12.2007 року, від 28.02.2008 року, від 31.03.2008 року, від 31.05.2008 року, звітах за січень-березень 2008 року, за березень 2008 року, за травень 2008 року найменування нествореного на той час підприємства (ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» замість ОП «ОСОБА_3 Центр») і засвідченням їх відтиском печатки такого нествореного підприємства, вважає їх недостатньо обґрунтованими.

Так, як випливає з відомостей наданих сторонами, зібраних матеріалів справи (зокрема, установчих документів позивача, інформації Держаного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» було створене 11.06.2008 року шляхом зміни організаційно-правової форми ОП «ОСОБА_3 Центр» та є його правонаступником. Однак, суд звертає увагу на те, що за спірні періоди відповідні первинні документи були оформлені тими особами, які брали участь у господарських операціях, та які існували на той час, а саме ОП «ОСОБА_3 Центр» і ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент» та ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», відповідно. У той же час, специфікації та звіти, на які вказує відповідач, не є первинними документами в розумінні приписів чинного законодавства України, а тому, щодо них чинним законодавством не встановлено яких-небудь вимог щодо строків і порядку складення. У звязку з чим, суд бере до уваги доводи позивача про те, що такі документи були складені уже після здійснення господарських операцій за бажанням їх учасників та виключно для цілей додаткової деталізації цих операцій, а тому, вони були засвідчені підписами та печатками тих юридичних осіб, які існували на той момент, однак, які в той же час брали участь в цих господарських операціях (безпосередньо або через своїх попередників). При цьому, такі обставини, на переконання суду, не спростовують реальності відповідних господарських операцій, які підтверджуються як належними первинними документами (актами здачі-приймання), так й іншими доказами.

Також позивачем було отримано інформаційно-консультаційні послуги від ОСОБА_5 «ТКС-Євробуд», що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000063 від 31.07.2008 року. На додаткове підтвердження змісту таких послуг позивачем надано суду копію аналітичного дослідження ринку та сфери продажу ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3», яке розроблене й складене ОСОБА_5 «ТКС-Євробуд».

Окрім того, позивач отримав транспортні послуги від ДП «Транспорт» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: №ОУ-0000154 від 31.10.2009 на суму 105 228 грн., в т.ч. ПДВ 17 538 грн., №ОУ-0000004 від 28.02.2010 на суму 462 000 грн., в т.ч. ПДВ 77 000 грн.

Як вказується позивачем, такі послуги полягали у використанні спеціального транспорту та перевезенні важкої техніки для проведення будівельних робіт по реконструкції відпочинкових комплексів, на обґрунтування чого, ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» представлено копії договору оренди землі від 03.05.2007 року для обслуговування бази відпочинку на території Новокропивницької сільської ради Львівської області, витягу про реєстрацію права власності на базу відпочинку в с.Новий Кропивник, а також надано копії подорожніх листів вантажного автомобіля, талонів замовника до подорожніх листів. На підтвердження реальної можливості здійснення зазначених господарських операцій позивачем долучено до матеріалів справи копії договорів суборенди майна №45/08Т від 01.07.2008 року, №51/08Т від 01.07.2008 року, договорів оренди транспортних засобів від 27.03.2008 року, від 01.03.2008 року, договору оренди навантажувача №20/08Т від 01.04.2008 року, які засвідчують набуття ДП «Транспорт» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент» різного виду транспортних засобів у користування, які очевидно могли використовуватися для надання послуг на замовлення ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3».

Окрім того, як вже було згадано, позивач отримав послуги з консультації по питаннях у сфері комерційної нерухомості від ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: №ОУ-0000014 від 31.03.2008 на суму 157 000 грн. без ПДВ; №ОУ-0000004 від 31.03.2008 на суму 30 000 грн. без ПДВ; №ОУ-0000008 від 30.05.2008 на суму 59 940 грн. без ПДВ; №ОУ-0000009 від 30.06.2008 на суму 200 000 грн., в т.ч. ПДВ 33 333 грн.; №ОУ-0000014 від 31.10.2008 на суму 90 000 грн., в т.ч. ПДВ 15 000 грн.; №ОУ-0000904 від 31.03.2009 на суму 30 000 грн., в т.ч. ПДВ 5 000 грн.; №ОУ-0000006 від 30.06.2009 на суму 30 000 грн., в т.ч. ПДВ 5 000 грн.; №ОУ-0000009 від 31.12.2009 на суму 5 000 грн., в т.ч. ПДВ 833 грн.

Також, відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000009 від 31.03.2010 року, позивачу було передано ОСОБА_5 «Бізнес-Прогрес» як результат наданих послуг проектну документацію на загальна вартість послуг в 240 000 грн., в т.ч. ПДВ 40 000 грн. Як вбачається із копії договору купівлі-продажу проектно-кошторисної документації від 01.03.2010 року, ОСОБА_5 «Бізнес-Прогрес» зобовязалося передати ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» у власність за ціною 240 000 грн. проектно-кошторисну документацію по будівництву житлового будинку, що знаходиться у м.Львові по вул.Торфяній. При цьому, позивачем також представлено до суду копію розділу «Плани, фасади, перетини» багатоквартирного житлового будинку по вул.Торфяній, який є складовою частиною зазначеної документації. Більш того, позивач надав копію договору про передачу функцій замовника-забудовника від 04.02.2010 року, укладеного з ДП «ТКС-Житло» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», за яким ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» прийняло функції замовника-забудовника при будівництві та реалізації житлового будинку з інженерними мережами та спорудами за адресою: м.Львів, вул.Торфяна (біля будинку №17), яким також передбачено в складі обовязків позивача виготовлення проектно-кошторисної документації на обєкт.

Відтак, на переконання суду, всі зазначені вище документи в їх сукупності указують на очевидний звязок отриманих позивачем послуг із його господарською діяльність та, відповідно, на доцільність отримання зазначених послуг від контрагентів, а крім того, зібрані документи підтверджують і реальну можливість здійснення таких спірних господарських операцій.

При цьому, суд звертає увагу на те, що окремі формальні недоліки в документуванні первинних операцій, на які вказує відповідач, не можуть вважатися безсумнівним доказом нереальності таких операцій чи не використання їх результатів у господарській діяльності позивача, а окремі сумніви, які виникають при трактуванні таких недоліків, у силу презумпції правомірності рішень платника податку, повинні вирішуватися на його користь.

У цьому контексті суд також вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримання позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто відповідач як субєкт владних повноважень зобовязаний навести вагомі, чіткі та узгоджені докази, що однозначно спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами й факт використання результатів таких операцій у господарській діяльності позивача, чого в даному випадку відповідачем не здійснено.

Окрім того, при вирішенні даної справи судом береться до уваги висновок №257, складений судовим експертом Львівського НДІ судових експертиз ОСОБА_6 31.03.2015 року за результатами судово-економічної експертизи. Зокрема, у висновку експерта №257 було зроблено висновки про те, що отримання ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» послуг від ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ОСОБА_5 «ТКС-Євробуд», ОСОБА_5 «Бізнес-Прогрес», ДП «Транспорт» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент» підтверджується належним чином оформленими документами, які складені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року.

У звязку з чим, беручи до уваги усі докази в їх сукупності, суд не знаходить достатнього та належного підтвердження того, що спірні господарські операції між ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3» і ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ДП «Бізнес-Плюс» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент», ОСОБА_5 «ТКС-Євробуд», ОСОБА_5 «Бізнес-Прогрес», ДП «Транспорт» ОСОБА_5 «ТКС-Менеджмент» були нереальними та безтоварними чи не використовувалися в господарській діяльності позивача, а навпаки, зібрані у справі докази засвідчують зворотне. Таким чином, зібрані й досліджені в цій справі докази свідчать про реальне виконання конкретних господарських операцій між позивачем і його контрагентами, у той час як доводи відповідача про зворотне не знайшли свого належного підтвердження. Тож, суд приходить до висновку, що позивачем було правомірно сформовано податковий кредит і валові витрати за наслідком спірних господарських операцій.

Окремо суд також відзначає, що оспорюваним податковим повідомленням-рішенням № від 25.02.2011 року позивачу було визначено виключно грошове зобовязання за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 123 055 грн., відповідно до пп.«б» пп.4.2.2 та пп.17.1.3 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», без визначення суми грошового зобовязання за основним платежем.

Проте, визначення податковим органом податкових зобовязань зі штрафних санкцій на підставі пп.17.1.3 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» без самосійного донарахування суми податкового зобовязання не є правомірним. Зі змісту пп.17.1.3 цього Закону випливає, що обовязок щодо сплати штрафу за цією нормою у платника податків виникає виключно за умови самостійного донараховання контролюючим органом суми податкового зобовязання за підставами, викладеними у пп.«б» пп.4.2.2 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», тобто у разі самостійного донарахування податковим органом податкових зобовязань, коли дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобовязань, заявлених у податкових деклараціях. Суд звертає увагу, що зазначена позиція також була викладена в мотивувальній частині рішення Вищого адміністративного суду України за наслідком розгляду касаційної скарги в даній справі (ухвала від 29.07.2013 року) та відповідно до приписів ч.5 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України такі висновки є обовязковими для суду першої інстанції при розгляді справи.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у п.110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Так, наведені ОСОБА_4 обєднаною державною податковою інспекцію Головного управління ДФС у Львівській області (в особі уповноваженого представника) аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими із доказами, що спростовують правомірність дій платника податків - ОСОБА_5 «ТКС ОСОБА_3», яка підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України регламентовано, що кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що субєкт владних повноважень прийнявши оскаржувані рішення не дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, вимог чинного податкового законодавства України та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що для відновлення порушених прав та інтересів позивача податкові повідомлення-рішення від 25.02.2011 року №, від 05.08.2010 року №/0 слід визнати протиправними і скасувати, відповідно, заявлені позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Згідно зі статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивачем вимоги про відшкодування понесених ним витрат, що повязані із проведенням судово-економічної експертизи не заявлялись, тому судові витрати стягненню із бюджету не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Трускавець Львівської області 25.02.2011 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Трускавець Львівської області від 05.08.2010 року №/0.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКС ОСОБА_3» сплачений судовий збір у сумі 3 (три) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 30 червня 2015 року.