Справа № 826/6521/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 червня 2015 року № 826/6521/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними, стягнення коштів.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державної фіскальної служби України (надалі також - відповідач), в якому просив:

- зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень - Голову Державної фіскальної служби України забезпечити реальне виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2013 року в справі №826/8383/13-а, наказу Міністерства доходів і зборів України від 6 березня 2014 року № 536-0 «Про поновлення ОСОБА_1.». у поновлення ОСОБА_1, з 15 квітня 2013 року на посаді начальника Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Сумської області шляхом видання наказу ДФС України про призначення мене на посаду начальника Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області;

- стягнути з Державної фіскальної служби України - правонаступника Міністерства доходів і зборів України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2013 року - останнього дня проведення судом розрахунку за час вимушеного прогулу до 23 квітня 2015 року 136541, 88 грн., у зв'язку з невиконанням рішення Київського апеляційного адміністративного суду та наказу Міністерства доходів і зборів України від 6 березня 2014 року № 536-о «Про поновлення ОСОБА_1.».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем в супереч приписів чинного законодавства не виконано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2013 року по справі №826/8383/13-а, яка набрала законної сили, що завдає шкоди охоронюваним законом правам та інтересам позивача.

Відповідач у судове засідання явку повноважних представників не забезпечив, про час, дату і місце проведення судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неприбуття суд не повідомив. Письмових пояснень чи заперечень щодо заявлених позовних вимог до суду не подав.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.08.2013 року по справі №826/8383/13-а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2013 року, залишеною без змін Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2014 року по справі №826/8383/13-а рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове, яким визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 12 квітня 2013 року № 95-о «Про звільнення ОСОБА_1.», зобов'язано Міністерство доходів і зборів України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Сумської області Державної податкової служби, а також зобов'язано Міністерство доходів і зборів України нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 15.04.2013 року до 23.10.2014 року в розмірі 45866 (сорок п'ять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 60 коп. та провести її виплату за виключенням загальнообов'язкових платежів (податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску).

В подальшому, 06 березня 2014 року Міністерством доходів і зборів України видано наказ № 536-о «Про поновлення ОСОБА_1.», яким скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 12 квітня 2013 року № 95-о «Про звільнення ОСОБА_1.», та поновлено позивача з 15 квітня 2013 року на посаді начальника Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції ДПС Сумської області.

Проте, як зазначає позивач, ДФС не вчинено дії щодо фактичного його допущення до роботи та виконання функцій начальника податкової інспекції, з одного боку, та з іншого - не сплата заробітної плати за формальне перебування на посаді начальника Охтирської ОДГО ДПС Сумській області, що зумовило звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного суду у спірних правовідносинах є перевірка правомірності (легальності) дій відповідача з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини виникли щодо виконання рішення суду по справі №826/8383/13-а, яке набрало законної сили.

В розрізі наведеного, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 124 та п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України одним з основних принципів судочинства проголошується обов'язковість судових рішень.

Конституційний Суд України в Рішенні від 26.06.2013 по справі № 1- 7/2013 (5- рп/2013) вказав на те, що відповідно до Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п'ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129).

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України, розглядаючи справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Проте, суд звертає увагу на те, що гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання регламентовані приписами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень від 05.06.2012р. №4901-VI (далі - Закон №4901-VI).

Як вже було судом встановлено, відповідачем 06.03.2014р. видано наказ №536-о, яким скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 12 квітня 2013 року №95-о «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлено останнього з 15 квітня 2013 року на посаді начальника Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Сумської області Державної податкової служби та зазначено проте, що виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2013 року у справі №826/8383/13-а в частині виплати грошових коштів провести за рахунок кошторису Головного управління Міндоходів у Сумській області.

В розрізі наведеного, суд звертає увагу на те, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо вчинення дій, направлених на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду по справі №826/8383/13-а є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією Державної фіскальної служби.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, позовні вимоги про зобов'язання відповідача забезпечити реальне виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2013 року в справі №826/8383/13-а, наказу Міністерства доходів і зборів України від 6 березня 2014 року № 536-0 «Про поновлення ОСОБА_1.». у поновлення ОСОБА_1, з 15 квітня 2013 року на посаді начальника Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Сумської області шляхом видання наказу ДФС України про призначення мене на посаду начальника Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області та стягнення коштів, розцінюються судом саме як втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, за наслідком розгляду даної справи, виходячи із імперативних приписів Закону України «Про виконавче провадження» та Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку, проте, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав та інтересів.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентовані приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що на виконання рішення суду по справі №826/8383/13-а, яке набрало законної сили, 22.11.2013р. видано виконавчий лист.

Поряд з цим, ч.9 ст. 267 КАС України встановлено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім'я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім'я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання постановою законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день отримання виконавчого листа та пред'явлення його до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

До заяви додаються докази її надсилання рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення відповідачам і третім особам не раніше семи робочих днів до дня подання заяви до суду.

Заява підписується позивачем або його представником із зазначенням дня її підписання. У разі якщо заява подається представником, у ній зазначаються ім'я представника, його поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі. Одночасно із заявою подається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника.

Таку заяву може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідною постановою суду.

Як встановлено ч. 10 ст. 267 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. У разі наявності підстав для задоволення заяви суд ухвалює одну із постанов, що передбачені частиною другою статті 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин