Справа № 2а-19426/11/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року м. Київ К/9991/41915/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.,

розглянула у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2012 по справі №2а-19426/11/2670 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва Державної податкової служби про визнання дій протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляд суду передано вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, позивач) до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва Державної податкової служби (далі - ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС, відповідач) про визнання протиправним дій щодо проведення перевірки та скасування податкового повідомлення-рішення №735/17-04 від 10.08.2011.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2012, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС №735/17-04 від 10.08.2011 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 140378,00грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС 20.06.2012 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 03.07.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2012, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, пункту 198.1 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС було проведено позапланову документальну невиїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) та додержання валютного законодавства України ФОП ОСОБА_1 в березні 2011 року.

Перевіркою встановлено порушення вимог пункту 198.1 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України внаслідок заниження позивачем податку на додану вартість за березень 2011 року на суму 142045,00грн.

Фактично висновок податкового органу про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог податкового законодавства ґрунтується на неправомірному формуванні податкового кредиту за господарськими операціями з ПП «Фірма «Володар» та ТОВ «Елітні мережі зв'язку» у зв'язку з тим, що позивачем було віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість не підтверджені первинними документами, обов'язковість ведення яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Також, відповідач зазначає, що на підставі даних програмного забезпечення «Система автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні Державної податкової адміністрації України» встановлено відсутність у ПП «Фірма «Володар» необхідних умов для ведення господарської діяльності, основних фондів, технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, що свідчить про нікчемність укладених правочинів та відсутність реального настання правових наслідків.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт №85/17-04/НОМЕР_1 від 08.08.2011 та прийнято податкове повідомлення-рішення №735/17-04 від 10.08.2011, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 142046,00грн., в тому числі 142045,00грн. - основний платіж та 01,00грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Відповідно до положення частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог статті 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Разом з тим, реальність та товарність спірних фінансово-господарських операцій між позивачем та ПП «Фірма «Володар» підтверджується належним чином оформленими первинними документами копії яких наявні в матеріалах справи, зокрема, договором, додатковими угодами до договору, рахунками-фактури, актами виконаних робіт та податковими накладними.

Досліджені судами документи підтверджують не лише реальність укладеного правочину, а й фактичне виконання умов договору.

Судами також встановлено, що роботи/послуги, придбані у ПП «Фірма «Володар» було використано позивачам у власній господарській діяльності з метою тримання прибутку, зокрема, реалізовано ЗАТ «Українські радіосистеми» в рамках договору підряду, оскільки фактичне виконання робіт по договору укладеному між позивачем та ЗАТ «Українські радіосистеми» виконувались в рамках договору підряду позивача з ПП «Фірма «Володар» робочою силою останнього.

До того ж, на момент вчинення спірних операцій ПП «Фірма «Володар» було зареєстровано в установленому законом порядку та мало свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість.

Відтак, позивачем було включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, нарахованого у зв'язку з придбанням та фактичним отриманням робіт/послуг для подальшого використання у власній господарській діяльності, підтверджених документально, на підставі дійсних, реально виконаних правочинів з ПП «Фірма «Володар».

Таким чином, слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач підтвердив факт реальності господарських операцій з ПП «Фірма «Володар».

Податкова інспекція не навела жодних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірних дій, а наведені ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС у касаційній скарзі доводи є такими, що не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту за господарськими операціями з ПП «Фірма «Володар».

Враховуючи викладене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС №735/17-04 від 10.08.2011 щодо збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 140378,00грн. є правильними.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231 та частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2012 по справі №2а-19426/11/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв