Справа № 826/19394/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2015 року № 826/19394/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Мазур А.С., cуддів: Добрянської Я.І., Літвінової А.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомгромадянина Російської Федерації ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 565-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

Позов обґрунтовано неправомірністю оскаржуваного рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, на думку позивача, висновок Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві є безпідставним, прийнятим без урахування обставин, які підтверджують наявність у позивача умов для набуття статусу біженця, а також наявність у останнього побоювань через погрози та переслідування від органів влади, що зумовило, на його думку, порушення його прав та свобод.

Не погоджуючись з вказаним рішенням та вважаючи його таким, що прийнято без повного з'ясування всіх обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

У судові засідання позивач не з'являвся, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача подала заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження, заперечення подані не були.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи убачається, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, народився в м. Москві, неодружений, за національністю - росіянин, за віросповіданням - атеїст. Російську Федерацію залишив легально в кінці квітня 2010 року залізничним сполученням. Документів, які посвідчують особу не надав. До міграційних служб України та інших країн не звертався.

07.05.2014 позивач подав до Державної міграційної служби України заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що покинув територію Російської Федерації через кримінальне переслідування правоохоронними органами Російської Федерації. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально.

Разом з тим, у своїй заяві ОСОБА_2 вказав, що 30.04.2014 був затриманий в аеропорту "Бориспіль", після чого був доставлений в Лінійний відділ а/п "Бориспіль" і розміщений в ізоляторі тимчасового утримання на основі документів щодо розшуку, які, на його думку, були сфальсифіковані правоохоронними органами Російської Федерації.

Позивач вважає, що кримінальне переслідування щодо нього є незаконним і обумовлене його критичним ставленням до теперішньої російської влади, високопосадовці якої відкрито переслідували його та вимагали гроші в якості розплати за його життя та свободу, погрожуючи йому фізичною розправою.

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту надійшла до міграційної служби під час утримання заявника у Київському СІЗО № 13, куди він був доправлений після затримання в аеропорту 30.04.2014 для використання тимчасового арешту на 40 діб до отримання запиту від компетентних органів Російської Федерації. Позивач був затриманий через те, що розшукувався правоохоронними органами Російської Федерації по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 210, п.п. "а", "б" ч. 2 ст. 172 Кримінального кодексу Російської Федерації.

Проте, постановою Апеляційного суду Київської області від 14.05.2014 позивача було звільнено з-під варти, оскільки інкриміновані статті Кримінального кодексу Російської Федерації не мають прямих аналогів у Кримінальному кодексі України .

Під час першої співбесіди 24.06.2014 заявник зазначив, що причиною його виїзду з Російської Федерації була, на його думку, сфабрикована кримінальна справа щодо нього міліцейськими високопосадовцями з метою вимагання від нього хабаря у великому розмірі. Як також стверджує шукач притулку, саме відмова виплати хабаря спричинила порушення проти нього кримінальної справи.

Разом з тим, в 2009 році проти ОСОБА_2 була порушена кримінальна справа за ст. 171 Кримінального кодексу Російської Федерації "незаконне зайняття підприємницькою діяльністю", яка у квітні 2010 року була перекваліфікована на ст. 172 Кримінального кодексу РФ "Незаконна банківська діяльність", а також була додана ст. 210 Кримінального кодексу РФ "організація злочинної групи або участь у ній".

Як убачається з матеріалів справи, позивач під час другої співбесіди зазначив, що 11.05.2010 йому були заочно пред'явлені обвинувачення.

Позивач вказував, що незаконне кримінальне переслідування щодо нього зумовлене його критичним відношенням до російської влади, проте, вже під час співбесід вказав причиною кримінальних переслідувань ініційовану міліцейськими високопосадовцями помсту, тому, до критичних політичних поглядів заявника стосовно нинішньої влади в Російській Федерації це не має жодного відношення.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 7 статті 7 та частини 2 статті 13 цього ж Закону, заявник повинен надавати документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також у відповідності до позиції ООН „Про обов'язки та стандарти доказів біженців", факти в підтвердження заяв біженців визначають шляхом підтверджень або доказів викладеного. Обов'язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п. 4.1 "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", затверджених Наказом МВС № 649 від 07.09.2011 (далі - Правила), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до п. 4.3 зазначених Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає слідуюче.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що позивач перебував на території України з квітня 2010 року, проте із заявою про надання притулку звернувся лише під час арешту в аеропорту в травні 2014 року, тобто, як суд звертає увагу, після чотирьох років проживання в Україні, протягом яких ОСОБА_2 перебував у розшуку в Російській Федерації, отже, позивачем не дотримана вимога ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", згідно якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, суд приходить до висновку про те, що так як кримінальне переслідування щодо себе позивач пов'язує саме з помстою високоставлених співробітників правоохоронних органів, то ще, перебуваючи на території Російської Федерації, заявник міг звернутися до правоохоронних або наглядових органів державної влади для доведення своєї невиновності та необґрунтованості обвинувачень проти нього.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_2 не звернувся до компетентних органів Російської Федерації за захистом, не дивлячись на те, що вважав себе невинним, а обвинувачення проти себе не обґрунтованими, та не звернувся із зазначених вище обставин до компетентних органів України за захистом, прибувши на територію останньої, а попросив захисту лише після арешту, то суд погоджується з висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту про те, що звернення до відповідача з вимогою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до відповідача є спробою уникнення можливої відповідальності за вчинені злочини на території Російської Федерації.

Отже, відповідно ч. 6 ст. 8 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заява ОСОБА_2 є очевидно необгрунтованою, тому суд не вбачає підстав для визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 565-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, враховуючи вищезазначене, підстави для зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_2.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Я.І. Добрянська

А.В. Літвінова