Справа № 816/1347/15
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/1347/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Костенко Г.В.,

за участю: секретаря судового засідання Колодяжного Д.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

27 квітня 2015 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 /надалі - ФОП ОСОБА_2, позивач/ звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області /надалі - Кременчуцька ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області, відповідач/ про

- визнання протиправним та скасування рішення Кременчуцької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області про непогодження застосування податкового компромісу від 14 квітня 2015 року № 4235/К/1603;

- визнання податкового компромісу за заявою ФОП ОСОБА_2 від 02 квітня 2015 року досягнутим;

- зобов'язання Кременчуцької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області області зарахувати в рахунок податкового компромісу сплачені ФОП ОСОБА_2 5576,84 грн.;

- зобов'язання Кременчуцької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області внести зміни до особової картки платника податків ФОП ОСОБА_2 з урахуванням досягнення податкового компромісу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 квітня 2015 року ФОП ОСОБА_2 звернулося до Кременчуцької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області із заявою про застосування податкового компромісу за податковими зобовязаннями, що визначені податковими повідомленнями-рішеннями від 07 жовтня 2014 року №/11725, яким донараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 111536,80 грн та штрафні санкції в розмірі 27884,20 грн та №/11726, яким донараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 0 грн та штрафні санкції в розмірі 2040,00 грн. За результатом розгляду вказаної заяви, відповідачем 14 квітня 2015 року винесено рішення № 4235/к/16-03 щодо непогодження застосування податкового компромісу. Позивач вважає таке рішення незаконним, оскільки заява про застосування податкового компромісу відповідає вимогам Підрозділу 92 розділу XX Податкового кодексу України, а тому відповідачем безпідставно винесено оскаржуване рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника /а.с.157-158/. В наданих до суду запереченнях вказує, що заява ФОП ОСОБА_2 не відповідала вимогам Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобовязань з податку на прибуток підприємств та податку додану вартість у разі застосування податкового компромісу", оскільки податковий компроміс розповсюджується виключно на факти заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість (у звязку із завищенням податкового кредиту) та податку на прибуток (у звязку із завищенням витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування). Контролюючим органом зроблено висновок про заниження платником податкових зобов'язань через порушення правил реєстрації платником податку на додану вартість, а не правомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість, що в свою чергу унеможливлює застосування податкового компромісу відносно податкових зобовязань ФОП ОСОБА_2 А тому відповідач зазначає, що при прийняті оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством /а.с.71-74/.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, з 26.08.2014 року по 08.09.2014 року Кременчуцькою ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року про що складено Акт перевірки від 15 вересня 2014 року №2212/16-03-17-01-10/НОМЕР_1 (далі Акт перевірки № 2212/16-03-17-01-10/НОМЕР_1) /а.с.36-60/.

Перевіркою встановлено порушення:

- п. 183.2 ст. 183, 187.1 статті 187 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755- VI із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 всього на загальну суму 111 536,80 грн., в т.ч. по періодах: листопад 2011р. - 8370,00 грн; грудень 2011р. - 8420,00 грн; січень 2012р. - 5664,00 грн; березень 2012р. - 4320,00 грн; квітень 2012р. - 10920,00 грн; травень 2012р. - 11229,20 грн; червень 2012р. - 8934,00 грн. липень 2012р. - 10040,00 грн. серпень 2012р. - 11680,00 грн; вересень 2012р. - 8960,00 грн; жовтень 2012р. - 9600,00 грн; листопад 2012р. - 8265,60 грн; грудень 2012р. - 5134,00 грн;

- п. 120.1, ст. 120 ПК України, у звязку з неподанням податкової звітності, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 грн., за кожне таке неподання.

За наслідками перевірки Кременчуцькою ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області прийнято податкові повідомлення - рішення від 07 жовтня 2014 року № /11725, яким донараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 111536,80 грн та штрафні санкції в розмірі 27884,20 грн та № /11726, яким донараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 0 грн та штрафні санкції в розмірі 2040,00 грн /а.с.103-104/.

Не погоджуючись з вказаними податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив їх в судовому порядку.

Станом на час звернення позивача до податкового органу із заявою про застосування податкового компромісу триває процедура судового оскарження вищезазначених податкових повідомлень - рішень. Таким чином податкове зобов'язання по податковому повідомленню - рішенню від 07 жовтня 2014 року № /11725 та № /11726 є неузгодженим.

02 квітня 2015 року ФОП ОСОБА_2 звернулося до Кременчуцької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області із заявою про застосування податкового компромісу за податковими зобовязаннями, що визначені податковим повідомленням-рішенням від 07 жовтня 2014 року №/11725 та №/11726 та ним сплачено 5 % донарахованого основого платежу в сумі 5576,84 грн /а.с.13-14, 32/.

14 квітня 2015 року відповідачем винесено рішення № 4235/к/16-03 щодо непогодження застосування податкового компромісу, оскільки відповідно до Акту перевірки від 15 вересня 2014 року №2212/16-03-17-01-10/НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_2 занижено податкові зобов'язання через порушення правил реєстрації платником податку на додану вартість, а не через неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість

Позивач вважає, що оскаржуваним рішенням відповідач порушує його права та охоронювані законом інтереси в частини реалізації передбаченого Податковим кодексом права на податковий компроміс.

Приписами ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені саме відповідачем.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

17 січня 2015 року набув чинності Закон України №63-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу" (далі - Закон № 63-VIII), яким внесені зміни до Податкового кодексу щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу.

Підрозділом 9-2 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України визначено особливості уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість під час застосування процедури податкового компромісу.

Згідно пункту 1 вказаного підрозділу встановлено, що податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 цього Кодексу. Платник податків, який вирішив скористатися процедурою податкового компромісу, під час дії податкового компромісу за такі податкові періоди має право подати відповідні уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, в яких визначає суму завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств та/або суму завищення податкового кредиту з податку на додану вартість.

Пунктом 2 підрозділу 9-2 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України встановлено, що сума заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість сплачується в розмірі 5 відсотків такої суми. При цьому 95 відсотків суми заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість вважаються погашеними, штрафні санкції не застосовуються, пеня не нараховується.

Платник податків сплачує податкові зобов'язання, визначені в уточнюючому та/або податковому повідомленні-рішенні, у розмірі, передбаченому пунктом 2 цього підрозділу, протягом 10 календарних днів з дня, наступного за днем узгодження.

Закон встановлює дві групи зобов'язань, які можуть бути включені до податкового компромісу:

- суми податкових зобов'язань, які не перебували в спорах з контролюючими органами;

- суми податкових зобов'язань, які перебувають в спорах з контролюючими органами.

Абзацом першим 1 пункту 7 підрозділу 92 розділу XX Податкового кодексу України визначено, що процедура податкового компромісу, встановлена цим підрозділом, поширюється також на неузгоджені суми податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження, а також на випадки, коли платник податків отримав податкове повідомлення-рішення, за яким податкові зобов'язання не узгоджені відповідно до норм цього Кодексу. Досягнення податкового компромісу у такому разі здійснюється за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу. У таких випадках днем узгодження платником податків податкових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні, є день подання такої заяви до відповідного контролюючого органу. У разі несплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній пунктом 2 цього підрозділу, таке податкове зобов'язання вважається неузгодженим.

Згідно з пунктом 8, податковий компроміс вважається досягнутим після сплати платником податків узгоджених податкових зобов'язань згідно із цим підрозділом.

Податковий компроміс з урахуванням строків давності відповідно до статті 102 цього Кодексу застосовується до правовідносин, що виникли до 1 квітня 2014 року, та поширюється виключно на податкові зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість незалежно від того, проводилися перевірки контролюючих органів чи ні за такі періоди (частина 11 підрозділу 9-2 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України).

Таким чином, цими нормами чітко встановлено, що для податкових зобов'язань, які визначені у податкових повідомленнях-рішеннях, та є неузгодженими внаслідок не закінченої процедури судового та/або адміністративного оскарження, достатнім для застосування податкового компромісу є подання заяви про намір досягнення податкового компромісу та сплата 5% від визначеної в ній суми.

Посилання представника відповідача в обґрунтування заперечень на Методичні рекомендації щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу затверджених Наказом ДФС України від 17.01.2015 № 13 (далі - Методичні рекомендації) суд вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Як визначено пунктом 1.3 розділу 1 Методичних рекомендацій, методичні рекомендації не встановлюють нових норм права, а носять виключно рекомендаційний та роз'яснювальний характер щодо єдиного розуміння процедури застосування податкового компромісу, а отже не можуть застосовуватись всупереч положенням Податкового кодексу України.

Обставини, на які посилається представник відповідача, що податковий компроміс розповсюджується виключно на факти заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість (у зв'язку з із завищенням податкового кредиту) та податку на прибуток (у зв'язку із завищенням витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування), в підрозділі 9-2 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України не містяться.

Станом на дату звернення до Кременчуцької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області із заявою про застосування податкового компромісу за податковими зобовязаннями, що визначені податковими повідомленнями-рішеннями від 07 жовтня 2014 року №/11725 та №/11726 рішення по справі №816/4861/14 за позовом ФОП ОСОБА_2 до Кременчуцької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07 жовтня 2014 року №/11725 та №/11726 не набрало законної сили /а.с.152-155/.

Платіжне доручення від 03 квітня 2015 року №375 підтверджує факт сплати до бюджету суму по податковому компромісу у розмірі 5576,84 грн /а.с.32/.

З урахуванням вище викладеного, суд приходить висновку, що позивачем дотримані вимоги щодо застосування процедури податкового компромісу визначені підрозділом 9-2 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначав, що при перевірці правильності визначення валового доходу за 2011 рік встановлено перевищення загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг визначеної б розмірі 300000,00 грн. Дане перевищення відбулося в жовтні 2011 року, оскільки на розрахунковий рахунок 17 жовтня 2011 року надійшли грошові кошти у сумі 20960,00 грн. від ФОП ОСОБА_3С за вантажні перевезення. ФОП ОСОБА_2 подав заяву на реєстрацію платником податку на додану вартість тільки в грудні 2012 року та став платником ПДВ з 13.12.2012, а повинен був стати платником ПДВ з листопада 2011 року. При перевірці подання податкової звітності встановлено, що ФОП ОСОБА_2 за перевіряємий період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 було не подано до Кременчуцької ОДПІ податкову звітність по податку на додану вартість, а саме: за грудень 2011 року, за січень 2012 року , за лютий 2012 року, березень 2012 року, квітень 2012 року, травень 2012 року, червень 2012 року, липень 2012 року, серпень 2012 року, вересень 2012 року, жовтень 2012 року, листопад 2012 року.

Оскільки податковий компроміс розповсюджується виключно на факти заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість та податку на прибуток відповідачем непогоджено застосування податкового компромісу.

Проте вказані доводи відповідача спростовуються матеріалами а справи, а саме згідно п. 2.6.1.Акту перевірки № 2212/16-03-17-01-10/НОМЕР_1 зазначено, що ФОП ОСОБА_2 порушено п. 183.2 ст. 183, 187.1 статті 187 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755- VI із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року всього на загальну суму 111536,80 грн., що відповідно і зафіксовано і у висновках вищевказаного Акту перевірки. Оскільки висновки в оскаржуваному рішенні здійсненні саме на підставу Акту оформленого за наслідками проведеної перевірки, суд вважає помилковими твердження відповідача.

Враховуючи хибність висновків Кременчуцької ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області при прийнятті оскаржуваного рішення, що призвело до непогодження застосування податкового компромісу суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування Рішення про непогодження застосування податкового компромісу від 14 квітня 2015 року № 4235/К/1603

При цьому суд зазначає, що вимоги позивача про зобовязання відповідача прийняти рішення про погодження застосування податкового компромісу відносно ФОП ОСОБА_2 за податковими зобовязаннями, що визначені згідно податкових повідомлень - рішень від 07 жовтня 2014 року №/11725 та №/11726 задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_4 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади, яких заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, що суперечить його завданню здійсненню правосуддя.

Тобто, в даному випадку суд не має права втручатися в дискреційні повноваження відповідача шляхом зобовязання прийняття рішення, натомість з метою відновлення порушених прав ФОП ОСОБА_2 суд вважає за доцільне зобовязати Кременчуцьку ОДПІ Головного управління Міндоходів у Полтавській області повторно розглянути подану позивачем заяву про застосування податкового компромісу в порядку передбаченому підрозділом 92 розділу XX Податкового кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Беручи до уваги те, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 73,08 грн згідно квитанції № 16 від 24 квітня 2015 і позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 36 грн. 54 коп.

З урахуванням частини першої статті 9 Закону про судовий збір, згідно з якою судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України, у резолютивній частині постанови суд повинен зазначити особу, з якої стягується судовий збір, суму стягнення та рахунок (спеціальний фонд Державного бюджету України), на який цей збір стягується.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про непогодження застосування податкового компромісу від 14 квітня 2015 року № 4235/К/1603.

Зобовязати Кременчуцьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Полтавській області повторно розглянути подану Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 заяву про застосування податкового компромісу в порядку передбаченому підрозділом 92 розділу XX Податкового кодексу України.

Відмовити в задоволенні іншої частини вимог.

Стягнути з Державного бюджету України в особі Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (іден.номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в розмірі 36 /тридцять шість/ грн 54 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 30 червня 2015 року.

Суддя Г.В. Костенко