Справа № 826/6879/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2015 року № 826/6879/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Данилишин В.М. Качура І.А. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Державної казначейської служби України
до Міністерства юстиції України

простягнення постанови ВП №18799275
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Державна казначейська служба України звернулась до Міністерства юстиції України з позовом про скасування постанови від 24.03.2015 ВП №18799275 про стягнення витрат на проведення виконавчих дій.

Позов вмотивовано тим, що відповідачем відкрито виконавче провадження за виконавчим документом, виконання якого не належить до повноважень відповідача. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач не мав правових підстав для стягнення витрат на проведення виконавчих дій та як наслідок прийняття оскарженої постанови.

Відповідач - Міністерство юстиції України - заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що відповідач при прийняття оскарженої постанови дія відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Постановою державного виконавця від 21.04.2010 відкрито виконавче провадження №18799275 щодо примусового виконання постанови №2-а- 4755 від 25.03.2010 прийнятої Вінницьким окружним адміністративним судом за позовом, зокрема, ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України заборгованості по заробітній платі, щомісячному грошовому утриманню працюючих суддів, компенсації втрати частини заробітної плати і щомісячного грошового утримання працюючих суддів та судових витрат.

Постановою від 24.03.2015 постановлено стягнути з Держаної казначейської служби України витрати на проведення виконавчих дій в сумі 157, 32 грн.

Також. постановою від 24.03.2015 виконавчий лист №2-а- 4755 від 25.03.2010 повернуто стягувачу.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження постанови про стягнення витрат на проведення виконавчих дій, суд досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність змісту оскарженої постанови суб'єкта владних повноважень чинному законодавству та законність процедури її прийняття.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що позивачем судове рішення з примусового виконання якого відкрито спірне виконавче провадження у добровільному порядку не виконано.

Щодо доводів позивача, що виконавчий лист №2-а- 4755 від 25.03.2010 не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби суд зазначає наступне.

19.04.2010 державним виконавцем відділу відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа по вищевказаній справі.

За даним виконавчим документом боржником є Державне казначейство України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01014).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.11.2013 № 2-а-4755/08 задоволено заяву старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про заміну сторони виконавчого провадження по справі № 2-а-4755/08 та замінено сторону виконавчого провадження, а саме боржника з Державного казначейства України на Державну казначейську службу України.

Кабінетом Міністрів України з метою реалізації пункту 3 розділу П «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» 03.09.2014 прийнято постанову № 440, якою затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок).

Відповідно до зазначеного Порядку виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, установа, організація або юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, які видані або ухвалені до 01.01.2013, подаються до органів державної виконавчої служби для здійснення їх обліку, інвентаризації та подальшої передачі органам, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів для погашення заборгованості.

Особа на користь чи в інтересах якої ухвалено рішення суду або видано виконавчий документ, або її представник звертається до управління державної виконавчої служби відповідного головного управління юстиції за місцезнаходженням боржника, та документи згідно з переліком.

Оскільки виконавчий документ видано 25.03.2010, тобто до 01.01.2013 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу для подальшої подачі його згідно з Порядком погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою.

З огляду на викладене при вчиненні дій з примусового виконання згадуваного виконавчого листа відповідач діяв відповідно до згадуваних норм Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: 1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; 2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; 3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 5) розміщення оголошення в засобах масової інформації; 6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; 7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Постанова про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності їх примусового стягнення згідно з вимогами цього Закону. Зазначена постанова надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ним у порядку, встановленому цим Законом.

Оскільки виконавчий лист повернуто стягувачу постановою від 24.03.2015, вказане відповідно до ст. 41 зазначеного Закону є підставою для стягнення з боржника (позивача) витрат на проведення виконавчих дій та прийняття відповідної постанови.

В оскарженій постанові наведено розрахунок витрат на проведення виконавчих дій, а саме: папір, картридж, тонер (зі розрахунку на 114 аркушів), конверт, обкладинка «Виконавче провадження», внесення даних до реєстру виконавчих проваджень, маркувальна машина (прости лист та рекомендований лист).

Отже, відповідачем оскаржуваною постановою фактично стягнуто з позивача витрати на проведення виконавчих дій визначені в п. 6, 7 ч. 4 Закону України «про виконавче провадження», отже оскаржена постанова є обґрунтованою.

Підсумовуючи викладене, при винесенні оскарженої постанови відповідач діяв відповідно в порядку та спосіб визначені Законом України «Про виконавче провадження», розрахунок витрат на проведення виконавчих дій є обґрунтованим, отже позовні вимоги є необґрунтованими.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши всі наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 122, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Судді В.М. Данилишин

І.А. Качур