Справа № 820/7872/14
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Київ К/800/41875/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 5 червня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. Просив скасувати рішення Державної міграційної служби України № 11-14 від 2 квітня 2014 року та зобов'язати відповідача повторно розглянути скаргу ОСОБА_4 на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 26 від 6 лютого 2014 року.

Посилався на те, що є громадянином Киргизстану, за національністю узбек, і через побоювання стати жертвою переслідування внаслідок своєї національності був змушений покинути країну своєї громадянської належності, де відбуваються масові сутички на міжетнічному підґрунті між узбеками та киргизами, та прибув до України. Вважає, що рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим, оскільки воно прийняте без урахування ситуації в країні його походження і причин, за яких він не бажає повертатись на батьківщину.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 5 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та направлення справи на новий розгляд.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

Згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Відповідно до п.13 цієї ж статті особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно п. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 6 цього ж Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Суди встановили, що позивач до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій не відноситься. При цьому, суди правильно виходили з того, що міжетнічний конфлікт та національність позивача не може бути виключною підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

Отже, суди дійшли правильного висновку, що заява позивача є необґрунтованою, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою національності щодо позивача, немає.

За таких обставин, коли умов, передбачених ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не встановлено, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 5 червня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк