Справа № 817/4374/13-а
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року м. Київ К/800/52186/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Буковського В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05.08.2014

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2014

у справі № 817/4374/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібодар»

до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.08.2014, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2014, позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській області від 08.10.2011 № та № . Присуджено на користь позивача з Державного бюджету України судовий збір в сумі 4588 грн. та судові витрати на оплату судово-економічної експертизи в сумі 7400 грн.

Державна податкова інспекція у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

ДПІ у м.Рівному проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Хлібодар» за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 24.09.2013 № 692/17-16-22-01.

На підставі акта перевірки складено оспорювані податкові повідомлення-рішення від 08.10.2013 № про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в загальній сумі 2288999 грн., в т.ч. 1831999 грн. за основним платежем та 457780 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, та від 08.10.2013 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 1901200 грн., в т.ч. 1520960 грн. за основним платежем та 380240 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 08.10.2013 № грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в загальній сумі 2288999 грн., в т.ч. 1831999 грн. за основним платежем та 457780 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, слугували висновки перевірки про порушення вимог п.п. 14.1.27, п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п.п. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135, п. 138.2, п.п. 138.8.1 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (далі - ПКУ).

1. Згідно з актом перевірки порушення позивачем вимог п.п. 14.1.27, п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п.п. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135 ПКУ полягало у тому, що позивач не включив за період з 01.01.2012 по 31.12.2012 до складу доходу, що враховується при обчисленні об'єкта оподаткування, проценти в сумі 42238 грн., умовно нараховані на суму поворотної фінансової допомоги, що отримана від комітента - ТОВ «Колос» за договорами комісії від 11.12.2006 № 11-12 та залишилася неповернутою на кінець звітного періоду.

Податковий орган вважає, що кошти сумі 559000 грн., отримані позивачем (комісіонером) від ТОВ «Колос» (комітента) з метою виконання зобов'язань з придбання борошна житнього в кількості 620 тонн за договором комісії від 11.12.2006 № 11-12, є коштами, використаними не за цільовим призначенням, оскільки не використані позивачем для придбання борошна. Відтак, зазначені кошти є поворотною фінансовою допомогою в розумінні п.п. 14.1.257 ПКУ, на яку, через її неповернення на кінець звітного періоду, умовно нараховуються проценти. Своєю чергою, умовно нараховані проценти на поворотну фінансову допомогу відповідно до цієї норми ПКУ віднесено до безповоротної фінансової допомоги, суми якої включаються до інших доходів згідно з п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПКУ, а останні (інші доходи) належать згідно з п. 135.1 ст. 135 ПКУ до доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин в цій частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до п.п. 14.1.257. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України безповоротна фінансова допомога - це, зокрема, сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Згідно з цією ж нормою ПКУ поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Правовою основою для отримання поворотної фінансової допомоги є договір позики, за яким позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) тощо (ст. 1046 Цивільного кодексу України).

Позивач не отримував від ТОВ «Колос» коштів в користування на визначений строк відповідно до договору. Передача позивачеві коштів передбачена договором комісії на виконання позивачем - комісіонером договірних зобов'язань з придбання товару за дорученням та в інтересах комітента.

Таким чином, зазначені кошти не є поворотною фінансовою допомогою в розумінні п.п. 14.1.257. п. 14.1 ст. 14 ПКУ, а у позивача не виникло обов'язку віднести такі кошти до інших доходів, що включаться до доходів, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування.

До того ж у спростування висновків податкового органу про використання позивачем коштів не з метою виконання договору комісії судами попередніх інстанцій встановлено, що виконання комісіонером взятих на себе зобов'язань з придбання для комітента борошна житнього в кількості 620 тон. залежить від виконання комітентом взятих на себе зобов'язань про здійснення в семиденний термін з моменту перерахування комітентом грошових коштів в повному розмірі - шістсот тисяч гривень та отримання від комітента відповідного повідомлення про закупівлю товару.

Враховуючи наведене, висновки судів про відсутність з боку позивача порушень вимог п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14, п.п. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135 ПКУ є правильними.

2. Згідно з актом перевірки порушення позивачем вимог п. 138.2, п.п. 138.8.1 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПКУ полягало у тому, що позивач неправомірно відніс до складу витрат, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, витрати в сумі 6508150 грн. за операціями з придбання та зберігання у ТОВ «Яблуневий дар» за договором від 27.08.2012 № 28-ЯКС поставки та договором від 27.08.2012 № 28/01 зберігання яблуневого соку.

Податковий орган вважає, що витрати позивача не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, та які не пов'язані з господарською діяльністю позивача.

При цьому податковий орган виходить з того, що позивачем не надано таких документів як сертифікат якості та документів щодо заповнення спеціальних ємкостей, що поставляються покупцем, складання яких передбачено умовами договорів, а також не надано документів (посвідчення про відрядження, подорожні листи службового легкового автомобіля чи інші документи), які підтверджують факт перебування директора ТОВ «Хлібодар» в місті отримання товару та передачі такого товару на відповідальне збереження в м. Городок. Окрім того, позивачем не надано документів, складання яких передбачено Інструкціями про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості та якості, затвердженими постановами Держарбітражу при Раді Міністерств СРСР від 15.06.1965 № П-6 та від 25.04.1966 № П-7.

Наголошує на тому, що операції з придбання у ТОВ «Яблуневий дар» натурального неосвітленого концентрованого яблучного соку та продажу його фірмі SUPRAMOND SMPEX LLP (Англія) є нетиповими для ТОВ «Хлібодар».

Надані позивачем до перевірки накази на відрядження директора на ТОВ «Яблуневий дар» на один день податковий орган не бере до уваги з мотивів ненадання до перевірки книги реєстрації наказів, а також документів про здійснення відповідних нарахувань та виплати на відрядження.

Таким чином, податковим органом не заперечується фактичного вчинення позивачем операції з придбання у ТОВ «Яблуневий дар» натурального неосвітленого концентрованого яблучного соку та подальшого продажу придбаного соку фірмі SUPRAMOND SMPEX LLP (Англія). Податковим органом заперечується пов'язаність вчинених позивачем господарських операцій з господарською діяльністю.

Такими самими висновками податковий орган обґрунтовував зафіксоване в акті перевірки порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПКУ, що полягало у неправомірному віднесенні позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість в сумі 1 301 229,70 грн., сплаченого за операціями з придбання у ТОВ «Яблуневий дар» натурального неосвітленого концентрованого яблучного соку, та в сумі 218,40 грн., сплаченого за операціями з придбання у цього підприємства послуг зберігання зазначеного товару.

Зафіксоване в акті перевірки порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПКУ слугувало підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 08.10.2013 № 2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1 301 411,70 грн. основного платежу.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин в цій частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до п.п. 14.1.27 ПКУ (чинного на час виникнення спірних відносин) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Платник податків при формуванні витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, зокрема витрат операційної діяльності, повинен був діяти у відповідності до вимог ст. 138 ПКУ, а при формуванні податкового кредиту - у відповідності до вимог ст. 198 Податкового кодексу України.

За умови реального здійснення платником податку (покупцем) господарської операції з придбання товару (послуг), яка призвела до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю, за відсутністю з боку такого платника порушення вимог наведених норм ПКУ, підстави для позбавлення його права на витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податковий кредит відсутні.

З положень п. 138.2, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, ст. 201 ПКУ випливає, що у податковому обліку господарські операції та витрати за ними мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. Податковий кредит має бути підтверджений податковою накладною.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Таким чином, всі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом та формою відповідають наведеним вище вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Також показники податкової звітності встановлюються на підставі систематизованої інформації регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, на підставі яких за вимогами п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України також ведеться облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, та на підставі яких за вимогами п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 цього Кодексу контролюючим органом також проводиться документальна перевірка.

Відсутність певних документів, за наявності інших первинних документів, якими підтверджується факт реального придбання платником податку (покупцем) товарів (послуг), не можуть розглядатися як самостійні підстави для висновку про непідтвердження витрат відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що витрати позивача з придбання товару та його зберігання з метою використання в господарській діяльності підтверджено первинними документами бухгалтерського обліку: договорами купівлі-продажу та зберігання, видатковими накладними, податковими накладними, актами прийому-передачі товару, видатковими накладними на зберігання, актами прийому-передачі товару зі зберігання, видатковими накладними на повернення товару зі зберігання, актами здачі-прийняття робіт, платіжними дорученнями, наказами на відрядження, подорожніми листами службового автомобіля, договором з нерезидентом на поставку соку яблучного, вантажно-митними деклараціями, міжнародними товарно-транспортними накладними, рахунками-фактурами, сертифікатами походження, висновком про походження, висновками державної санітарно-епідеміологічної служи про відповідність виготовленого ТОВ «Яблуневий дар» соку встановленими показникам безпеки, актами завантаження.

Ці первинні документи оцінені судами як належні та достатні докази вчинення господарських операцій з метою використання в господарській діяльності.

На підставі вказаних первинних документів, а також на підставі інших доказів суди встановили, що ТОВ «Яблуневий дар» здійснило поставку соку на території свого підприємства, надало позивачу послуги зі зберігання соку до моменту його відправки за кордон.

Посилання податкового органу, в обґрунтування власної позиції про придбання позивачем соку яблуневого поза межами господарської діяльності, на те, що господарські операції з придбання позивачем цього товару та його продажу нерезиденту є нетиповими для позивача операціями, суд касаційної інстанції знаходить безпідставними, оскільки підприємство самостійно здійснює власну господарську діяльність і задля досягнення її мети - економічних і соціальних результатів та одержання прибутку на свій розсуд визначає необхідні для цього операції та умови.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що одними із основних видів діяльності позивача є торгівельна діяльність у сфері оптової, роздрібної торгівлі, громадського харчування щодо реалізації продовольчих і непродовольчих товарів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, включаючи створення торгівельної мережі для реалізації продукції власного виробництва та інших виробників.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить правильними висновки судів про відсутність з боку позивача порушень вимог п. 138.2, п.п. 138.8.1 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПКУ при формуванні витрат операційної діяльності за операціями з ТОВ «Яблуневий дар», та вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ПКУ при формуванні податкового кредиту за цими операціями.

3. Згідно з актом перевірки порушення позивачем вимог п. 138.2, п.п. 138.8.1 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПКУ полягало у тому, що позивач завищив витрати операційної діяльності - витрати, що формують собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) за 2012 рік в сумі 1 072 571,00 грн., в т.ч. за І квартал 2012 року в сумі 237242 грн., за 2 квартал 2012 року в сумі 258104 грн., за ІІІ квартал 2012 року в сумі 262425грн., за ІV квартал 2012року в сумі 314800 грн.

Податковим органом в акті перевірки встановлено таке.

ТОВ «Хлібодар» протягом періоду, що перевірявся, суму реалізації готової продукції зменшував на вартість повернутої покупцями продукції (хліб та хлібобулочні вироби), які непридатні для реалізації, а саме: за І квартал 2012 року на суму 545148,70грн., за 2 квартал 2012 року на суму 614877,47 грн., за ІІІ квартал 2012 року на суму 670307,98 грн., за ІV квартал 2012року на суму 576092,48 грн., а всього на суму 2406427 грн. У бухгалтерському обліку підприємства вказані операції відображені так: Дт.704 «Вирахування з доходу», Кт.361 «Розрахунки з покупцями» Дт.704 «Вирахування з доходу», Кт.6415 «ПДВ» (суми зі знаком «мінус»).

Собівартість реалізованої продукції підприємство також зменшувало на собівартість повернутої покупцем продукції, а саме за І квартал 2012 року на суму 237241,71грн., за 2 квартал 2012 року на суму 258103,9 грн., за ІІІ квартал 2012 року на суму 262425,1 грн., за ІV квартал 2012року на суму 314800,4 грн., а всього на суму 1072571,11грн. У бухгалтерському обліку ці операції відображені проводкою зі знаком «мінус» Дт.901 «Собівартість реалізованої продукції» , Кт.26 «Готова продукція» (- 107257,11грн.).

Водночас ТОВ «Хлібодар» збільшувало собівартість реалізованої продукції шляхом збільшення вартості готової продукції на суму собівартості повернутої продукції в розрізі вартості сировини (рах.201) повернутої продукції в сумі 308168,21 грн., в тому числі за І квартал 2012року в сумі 73363,13 грн., за 2 квартал 2012 року в сумі 39602,14 грн., за ІІІ квартал 2012 року в сумі 66966,64 грн., за ІV квартал 2012року в сумі 128236,30 грн. та вартості понесених витрат з виробництва (рах.23) повернутої продукції в сумі 764402,9 грн., в тому числі за І квартал 2012року в сумі 163878,58грн., за 2 квартал 2012 року в сумі 218501,76 грн., за ІІІ квартал 2012 року в сумі 195458,46 грн., за ІУ квартал 2012 року в сумі 186564,1 грн. У бухгалтерському обліку підприємства ці операції відображені так: Дт.201 «Сировина і матеріали» , Кт.26 «Готова продукція» Дт.23 «Виробництво» , Кт.26 «Готова продукція» Дт.901 «Собівартість реалізованої продукції» , Кт.26 «Готова продукція».

Виходячи з вище наведеного, податковий орган вважає, що виробнича собівартість продукції не зменшувалась на виробничу собівартість повернутої продукції. Оскільки повернута продукція, яка непридатна для реалізації, не є товаром, то її можна прирівняти до зворотних відходів. Згідно з п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

З метою з'ясування обставин у справі, що мають значення для справи, судом першої інстанцій була призначена судово-економічна експертиза.

Відповідно до висновку Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 7162 від 24.07.2014 завищення зазначених в розділі 3.1.2. «Витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування» акту про результати планової виїзної перевірки ТОВ «Хлібодар» від 24.09.2013 № 692/17-16-22-01/32358874 витрат за період з 01.01.2012 по 31.12.2012 на суму 1 072 571,00 грн., в т.ч. за І кв. 2012 року на суму 237242,00 грн., за 2 кв. 2012 року на суму 258104,00 грн., за ІІІ кв. 2012 року на суму 262425,00 грн., за ІV кв. 2012 року на суму 314800,00 грн. за рахунок неправильно проведеного коригування собівартості реалізованої продукції на вартість повернутої продукції документально не підтверджується.

Перелік повернутої покупцями з торгової мережі продукції - хлібу та хлібобулочних виробів (черствяк загальний) за період 2012 року TOB «Хлібодар» наведено в додатку до висновку експерта № 1.

Методичними рекомендаціями з формування собівартості продукції (робіт, послуг) у хлібопекарській промисловості, затвердженими Державним департаментом продовольства Міністерства аграрної політики України, Київ 2003 рік, в частині п. 203 передбачено таке: «Черства продукція, що повертається з торгової мережі на переробку оприбутковується на склад сировини і матеріалів за вартістю, передбаченою основними умовами на поставку хліба і передається на виробництво, відповідно до накладних.

Відповідно до Державного класифікатора України. Класифікатора відходів ДК 005-96, затвердженого наказом Держстандарту України від 29.02.1996 р. № 89, позиція «черствий хліб», або «хліб та хлібобулочні вироби, повернуті покупцем» - відсутня.

Відповідно до п. 2.13 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 10.01.2007 № 2, «Зворотні відходи виробництва» - «це залишки сировини, матеріалів, напівфабрикатів та інших видів матеріальних цінностей, що утворилися у процесі виробництва продукції (робіт, послуг), втратили повністю або частково споживчі властивості початкового матеріалу (хімічні та фізичні) і через це використовуються з підвищеними витратами (зниженням виходу продукції) або зовсім не використовуються за прямим призначенням. Прикладами відходів виробництва можуть бути стружка), обрубки металу, обрізки тканини тощо.

«Зворотні відходи хлібопекарського виробництва», відповідно до п. 189 Методичних рекомендацій з формування собівартості продукції (робіт, послуг) у хлібопекарській промисловості, затверджених Державним департаментом продовольства Міністерства аграрної політики України, «підрозділяються на такі, які:

- переробляються в основному виробництві;

- використовуються в господарстві (свиновідгодівля, тощо);

- реалізуються на сторону;

До відходів, які переробляються, відносяться:

- окрайці хліба та сухарних плит, що залишаються при нарізанні хліба і плит на сухарі;

- відходи, що відбираються на окремих стадіях технологічного виробництва хліба;

- лом та деформовані вироби, що відбираються в процесі виробництва з печей, при охолоджуванні, внутрішньо цеховому транспортуванні та укладанні виробів;

- лом від апробацій виробів при вибраковці та залишки готової продукції, що надходять з лабораторії після аналізу;

- крихти та лом при виготовленні сухарних та бубликових виробів, хлібних паличок та соломок;

- відходи, що утворилися в момент переходу з випічки одного сорту виробів на другий і в період пуску чи зупинки печей;

- відходи при освоєнні та впровадженні нових сортів продукції.

До відходів, які використовуються в господарстві та реалізуються, відносяться: борошняний змет, який збирається у виробничих цехах та борошняних складах, борошняний вибій від витрушування мішків, хлібні крихти, відходи від зачистки тістомісильних та тістообробних агрегатів.

Поняття «черства продукція, що повертається з торгової мережі» (п. 203) та «зворотні відходи» (п. 189) відповідно до вищевказаних Методичних рекомендацій з формування собівартості продукції (робіт, послуг) у хлібопекарській промисловості - розмежовані, тобто містять інше значення.

Отже, відповідно до вищенаведених визначень - «зворотніх відходів», наведених в Методичних рекомендаціях з бухгалтерського обліку запасів затверджених наказом Міністерства фінансів України від 10.01.2007 № 2, та Методичних рекомендаціях з формування собівартості продукції (робіт, послуг) у хлібопекарській промисловості, затверджених Державним департаментом продовольства Міністерства аграрної політики України, повернена покупцями з торгової мережі продукція - хліб та хлібобулочні вироби (черствяк загальний) TOB «Хлібодар» за період 2012 року, не має ознак, за якими класифікуються зворотні відходи.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач не допустив завищення задекларованих витрат операційної діяльності, в тому числі собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) за 2012 рік в сумі 1 072 571,00 грн.

4. Згідно з актом перевірки позивач завищив витрати, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, в сумі 1 096 653,00 грн., за операціями з придбання організаційних, маркетингових та інформаційно-консультаційних послуг у Товариства з 100% іноземними інвестиціями «Білла-Україна», ТОВ «ТОВ ТВК «Львівхолод», ТОВ «ТМ Барвінок», ТОВ «Пакко Холдинг», ЗАТ Ритейлінгова компанія «Євротек», ТОВ «Фоззі-Фуд», ТОВ «Ашан Україна Гіпермаркет», ВТ ТОВ «Ресторан Театральний», ТОВ «Агро-Р», ТОВ «Континіум-Трейд», ДП «Гарантія-Маркет», ТОВ «Фора», ТОВ «Адвентіс», ТОВ «Еко», ПП «Тимаг», ТОВ «Фуршет-Центр», ТОВ «Новус Україна», ДП «Маркет-Плазо», ТОВ «Край-2», ТОВ «Метро Кеш Енд Кері Україна».

Податковий орган вважає, що придбані послуги, що пов'язані зі збутом продукції вказаними контрагентами, не пов'язані з господарською діяльністю позивача, оскільки фактично надані підприємствами, якими здійснювалася реалізація продукції позивача і які були зацікавлені у таких послугах.

Такими самими висновками податковий орган обґрунтовував зафіксоване в акті перевірки порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПКУ, що полягало у неправомірному віднесенні позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість в сумі 219330,00 грн., сплаченого за операціями з придбання у вказаних підприємств послуг.

Зафіксоване в акті перевірки порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПКУ слугувало підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 08.10.2013 № 2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 219330,00 грн. основного платежу.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин в цій частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

За умови реального здійснення платником податків (покупцем) господарських операцій з придбання послуг, які призвели до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю, за відсутністю з боку такого платника порушення вимог ст. 138 ПКУ при формуванні витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, а саме: витрат операційної діяльності, підстави для позбавлення його права на зазначені витрати відсутні.

В результаті дослідження питання щодо фактичного придбання позивачем послуг з передпродажної підготовки, маркетингових та марчендайзингових послуг судами попередніх інстанцій встановлено, що такі операції мали реальний характер, підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, а також іншими доказами, які оцінені судами як такі, що розкривають зміст господарських операцій та підтверджують витрати позивача: а саме: договорами поставки позивачем вказаним підприємствам товару хліба та хлібобулочних виробів на реалізацію через торгові мережі, договорами, предметами яких є надання позивачу послуг з передпродажної підготовки, маркетингових та марчендайзингових послуг щодо продукції позивача, актами виконаних робіт (послуг), податковими накладними, платіжними дорученнями, листами контрагентів про підтвердження надання послуг

Також судами досліджено питання щодо придбання позивачем послуг з метою використання у власній господарській діяльності, в результаті чого встановлено, що позивач придбав такі послуги з метою доведення до споживачів інформації про існування продукції задля підвищення обсягів продажу в місцях її розміщення на торгівельних площах підприємств-контрагентів.

Судами встановлено, що послуги безпосередньо пов'язані із господарською діяльністю позивача та полягають у: оформленні та розміщення на полицях у фірмовому стилі хліба та хлібобулочних виробів позивача у торгівельному закладі; розміщенні додаткової інформації на щитах про хліб та хлібобулочні вироби позивача; розміщенні інформації про хліб та хлібобулочні вироби позивача на друкованих матеріалах у торгівельному закладі супермаркету; проведенні дегустацій хліба та хлібобулочних виробів позивача; проведенні моніторингу та аналізу товарообігу хліба та хлібобулочних виробів позивача; проведенні аналізу конкуренції між найбільшими виробниками на оптовому та роздрібному ринках продажу хліба та хлібобулочних виробів позивача і оцінці рівня конкуренції та реалізації хліба і хлібобулочних виробів через інші торгові мережі.

З огляду на встановлені обставини щодо фактичного здійснення позивачем господарських операцій з придбання послуг з метою використання в господарській діяльності, суд касаційної інстанції знаходить правильними висновки судів про обґрунтоване віднесення позивач до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, здійснених витрат за операціями з придбання організаційних, маркетингових та інформаційно-консультаційних послуг.

Суд касаційної інстанції вважає, що суди повно встановили обставини у справі та правильно застосували норми матеріального права, що врегульовують спірні правовідносини при формуванні платником податків витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту. Податковий орган в касаційній скарзі наводить обґрунтування та обставини, які досліджувались в судах попередніх інстанцій і правильно оцінені. Підстав для задоволення касаційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05.08.2014 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун