Справа № 826/5301/15
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5301/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

25 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гнідіній М.Ю.,

за участю представника позивача - Максюти Е.А.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просив зобов'язати відповідача винести постанову про звільнення з-під арешту майна боржника, який накладено в межах виконавчого провадження №15638691, що належить боржнику ОСОБА_4 та знаходиться в іпотеці позивача, а саме: двокімнатна квартира загальною площею 86,90 кв. м., житловою площею 44,80 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.07.2007 між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», що в подальшому був переіменований в публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 10-29/3711, відповідно до умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 225 250,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором кредиту від 04.07.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 02-10/2302, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку у якості забезпечення виконання основного зобов'язання за договором кредиту двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 липня 2012 року ВП №15638691 державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ Клименком Р.В. при примусовому виконанні виконавчого листа Дніпровського районного суду від 22 липня 2009 року №2-1513 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми у розмірі 720 857,52 грн., накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_4, у межах суми стягнення та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Посилаючись на ту обставину, що оскільки станом на час звернення з даним позовом до суду заборгованість ОСОБА_4 за договором кредиту не погашена та становить 3 102 699,44 грн., накладення арешту на майно ОСОБА_4 в межах виконавчого провадження ВП №15638691, в якому іпотеко держатель не виступає стягувачем, є неправомірним, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» враховуючи положення Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, має першочергове право на задоволення вартості предмету іпотеки своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами, у тому числі ОСОБА_3, звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову,суд першої інстанції виходив з того, що накладення спірного арешту на нерухоме майно не порушує та не обмежує право позивача на задоволення його вимог як заставодержателя.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону).

Частиною 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Підставою для повернення виконавчого документу згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З аналізу наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що державний виконавець при виконанні рішення суду повинен вживати необхідні заходи, в тому числі, накладати арешти на майно боржника, з метою виконання рішення суду, не порушуючи при цьому прав інших учасників таких правовідносин.

Спірні правовідносини виникли у зв'язку з незгодою іпотекодержателя з накладенням державним виконавцем арешту на майно боржника, яке перебуває в іпотеці, в межах виконавчого провадження, по якому іпотекодержатель не виступає стягувачем.

Обґрунтовуючи вимоги адміністративного позову та апеляційної скарги, позивач посилався на ту обставину, що у відповідача не було правових підстав для винесення постанови про арешт майна ОСОБА_4 та оголошення заборони на його відчуження, оскільки вказані дії унеможливлюють реалізацію ПАТ «Укрсоцбанк» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями.

Спростовуючи наведені посилання апелянта, колегія суддів виходить з наступного.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Стаття 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законодавством порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцнм) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного випливає, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до частини 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З огляду на викладене, винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, не перешкоджає реалізації ПАТ «Укрсоцбанк» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.

При цьому, колегія суддів враховує, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, у випадку припинення дії договору іпотеки та не вчинення державним виконавцем дій по накладенню на таке майно арешту в рамках виконавчого провадження, стороною якого не виступає іпотекодержатель, з підстав існування іпотеки, в подальшому стане неможливим виконання рішення суду про стягнення з боржника (іпотекодавця) коштів, що призведе до можливості відчуження останнім майна, за рахунок якого повинно бути виконане судове рішення, та порушення прав стягувача.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що на предмет іпотеки, на який накладено арешт в рамках спірного виконавчого провадження, не може бути звернуто стягнення для задоволення вимог боржника у виконавчому провадженні, що не є іпотекодержателем, без урахування першочергового права задоволення вимог іпотекодержателя.

При вирішенні справи колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 04.02.2015 по справі № 6-238цс14, прийнятій в порядку перегляду судового рішення з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що згідно з вимогами ст. 244-2 КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, яка полягає в наступному.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

У справі, що розглядається, встановлено, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судових рішень про стягнення заборгованості з боржника (виникнення якої не пов'язане з кредитним та іпотечним договорами), а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене та враховуючи, що арешт може бути накладено на все майно особи, яка є боржником за виконавчим провадженням, зокрема, у зв'язку з прийняттям судового рішення, на підставі виконавчого листа та в межах стягуваної суми боргу, дії державного виконавця стосовно винесення постанови про накладення арешту на майно належать до його повноважень та відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються так, як є помилковими.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 112, 244-2, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 25.06.2015

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.