Справа № 345/1629/14а
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015р. Справа № 876/5816/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Сапіги В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 Вітаутаса Альгірдо, м.Калуш Калуського району Івано-Франківської області

на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.05.2014р. у справі №345/1629/14-а

за позовом ОСОБА_1 Вітаутаса Альгірдо, м.Калуш Калуського району Івано-Франківської області

до відділу Державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції, м.Калуш Калуського району Івано-Франківської області

про визнання рішень та дій субєкта владних повноважень неправомірними, -

ВСТАНОВИВ:

23.04.2014р. позивач: ОСОБА_1 Вітаутас Альгірдо звернувся з позовом до відповідача: Відділу державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції з позовом про визнання рішення та дії субєкта владних повноважень неправомірними і скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №3-2532/2010 від 24.12.2010р. про стягнення з позивача на користь держави 510,00грн. штрафу. Вважає дії старшого державного виконавця Штельмах Н.Б. щодо винесення зазначеної постанови і саму постанову незаконними у звязку з тим, що державний виконавець при винесенні постанови не ідентифікував особу боржника, не зазначив всіх необхідних реквізитів, з цього приводу не існує виконавчого документа, такого як постанова №3-2532/2010 від 24.12.2010р. винесена після спливу строку предявлення виконавчого документа до виконання з порушенням вимог ст.ст.18, 22, 25, 26 Закону України Про виконавче провадження.

За результатами розгляду справи Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області прийшов до висновку про те, що в задоволенні позову потрібно відмовити за безпідставністю вимог. Свої висновки суд обґрунтовує тим, що доводи позивача не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки така винесена правомірно, а дрібні недоліки не міняють суті спірних правовідносин та не призводять до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Також суд першої інстанції звертає увагу на те, що строк предявлення виконавчого документа до виконання пропущено не було, оскільки наявні підстави для його переривання.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 Вітаутас Альгірдо оскаржив її в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом було неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, також посилається на недоведеність обставин, які мають значення для справи, та які суд першої інстанції вважає встановленими. Зокрема, апелянт вказує на те, що ст.18 Закону України Про виконавче провадження в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, містила вимогу про зазначення ідентифікаційного номера у виконавчому документі. Крім іншого, апелянт вказує на те, що мало місце порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, суд не застосував закон, який підлягав до застосування. Апелянт просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити повністю.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, керуючись ст.197 КАС України, вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що постановою судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.12.2010р. у справі за №3-2532/2010 ОСОБА_1 визнано винним за ч.3 ст.122 КпАП України та призначено стягнення 510,00грн. штрафу. Постановою судді апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.02.2011р. ОСОБА_1 Вітаутасу Альгірдо було відмовлено у поновленні пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Калуського міськрайонного суду від 24.12.2010р. Постанова Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.12.2010р. набула законної сили 03.02.2011р.

Судом першої інстанції було встановлено, що постанова Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.12.2010р., 08.02.2011р. була направлена до виконання у Міськвідділ державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції.

26.03.2014р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції було винесену постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.17 Закону України Про виконавче провадження (в редакції, чинній на момент створення виконавчого документу), відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, а зокрема, ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Отже, вищенаведена постанова є виконавчим документом в розумінні Закону України Про виконавче провадження.

Згідно із положеннями п.1 ч.1 ст.23 Закону України Про виконавче провадження (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), строк предявлення виконавчого документа до виконання переривається, зокрема, предявленням виконавчого документа до виконання.

Тому, факт предявлення постанови суду до виконання у відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції вказує на підставність висновків суду першої інстанції про те, що строк предявлення до виконання було перервано, а відтак, після передання матеріалів виконавчого провадження до ДВС Калуського МРУЮ, відсутні були підстави вважати, що строк предявлення постанови суду до виконання пройшов.

Крім того, не заслуговують на увагу суду і посилання апелянта на те, що наявні у виконавчому документі недоліки (невідповідність вимогам ст.18 Закону України Про виконавче провадження) вказують на безумовний обовязок державного виконавця винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Відповідно до вимог ст.1 Закону України Про виконавче провадження (надалі Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із положеннями ч.1 ст.6 Закону, державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 Закону, державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України Про державну виконавчу службу, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Також, як вбачається з п.3 ч.3 ст.11 Закону України Про виконавче провадження, закон надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Необхідних повноважень державного виконавця достатньо для отримання потрібної для своєчасного проведення стягнення інформації, а відтак, відсутність такої інформації у виконавчому документі не є перешкодою для відкриття та проведення виконавчого провадження.

Колегія суддів приходить до висновків про те, що формальні недоліки виконавчого документу не можуть беззаперечно зобовязувати державного виконавця до винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження за умов, що наявної у виконавчому документі інформації та владних повноважень державного виконавця достатньо для своєчасного, повного і неупередженого виконання судових рішень.

Дана позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України. Так, в своїй справі №6-62цс14 суд зробив висновок про те, що частина 1 ст.18 Закону містить вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до п.6 ч.1 ст.26 цього Закону, у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст.18, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом із тим, п.3 ч.3 ст.11 Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Тому Верховний Суд України вважає, що відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

З урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи позивача, наведені в позовній заяві та апеляційній скарзі, не вказують на існування реальних підстав неможливості відкриття виконавчого провадження, а відтак і не доводять незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що судом першої інстанції було невірно зазначено, що норму з вимогами про зазначення ідентифікаційного номера у виконавчому документі в ст.18 Закону було внесено вже після складення виконавчого документа. Так, норма ст.18 Закону в редакції, чинній на момент винесення Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області постанови від 24.12.2010р., містила вимогу про зазначення у виконавчому документів індивідуальних ідентифікаційних номерів стягувача та боржника. Однак, зважаючи на вищенаведений аналіз правової позиції Верховного Суду України, дана помилка не впливає на законність постанови суду першої інстанції, оскільки не потягла за собою прийняття невірного по суті рішення.

Згідно із положеннями ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог ч.2 ст.49 КАС України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обовязки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач (апелянт) звернувся до адміністративного суду не стільки з метою захисту своїх прав, порушених державним виконавцем, скільки з метою ухилення від стягнення з нього коштів в дохід держави. Проте, такі дії позивача, на думку колегії суддів, не узгоджуються з обовязком сторони добросовісного використання своїх процесуальних прав.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст.9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія судів апеляційного суду приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не вказують на наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Керуючись вимогами ст.ст.160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Вітаутаса Альгірдо на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.05.2014р. у справі №345/1629/14-а за позовом ОСОБА_1 Вітаутаса Альгірдо до відділу Державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції про визнання рішень та дій субєкта владних повноважень неправомірними, - залишити без задоволення.

2. Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.05.2014р. у справі №345/1629/14-а, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя В.П. Сапіга