Справа № 803/169/13-а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року Справа № 876/5612/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

з участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2013 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренопласт" до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ТОВ "Ренопласт" 30.01.2013 року звернулося в суд з адміністративним позовом до Луцької ОДПІ Волинської області ДПС, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 жовтня 2012 року №, яким визначено грошове зобов'язання на суму 116900 грн. з податку на додану вартість, в тому числі 93520 грн. за основним платежем та 23380 грн. за штрафними санкціями.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2013 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби від 30 жовтня 2012 року №.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Луцька ОДПІ Волинської області ДПС оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що позивачем завищено податковий кредит у деклараціях за листопад та грудень 2011 року на 47475 грн. і 46045 грн. на виконання договору поставки № 28/11 від 30.11.2011 року, за яким товариство отримало від ОСОБА_3 «Медео-Захід» товар (фурнітуру віконну) відповідно, в результаті чого занижено за вказані звітні періоди податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 93520 грн.

Під час проведення перевірки ОСОБА_3 «Ренопласт» не надало документи (товарно-транспортні накладні, шляхові листи), які б підтверджували поставку товару від ОСОБА_3 «Медео-Захід» чи договори щодо надання транспортних послуг іншими суб'єктами, сертифікати відповідності на придбаний товар. Таким чином, під час складання фінансової звітності у позивача були відсутні документи, що підтверджують транспортування товарно- матеріальних цінностей, тому неможливо встановити фактичну поставку товару від ОСОБА_3 «Медео-Захід» до ОСОБА_3 «Ренопласт» в листопаді та грудні 2011 року. Крім того, перевіркою постачальника товарів ОСОБА_3 «Медео-Захід» встановлено відсутність у нього необхідних умов для ведення господарської діяльності: основних засобів, технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів відповідно до ч. 1,5 ст. 203, п. 1, 2 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України свідчать про те, що угоди за звітні періоди мають ознаки нікчемності.

Апелянт вважає, що господарські операції між позивачем та його контрагентом ОСОБА_3 «Медео-Захід» не відбувались, а відтак податковий кредит сформований ОСОБА_3 «Ренопласт» з порушенням ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 та ст. 201 Податкового Кодексу України.

Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Луцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Волинської області Державної податкової служби проведено позапланову виїзну документальну перевірку ОСОБА_3 «Ренопласт» з питань здійснення фінансово - господарських операцій з ОСОБА_3 «Медео-Захід» за листопад та грудень 2011 року, за результатами якої складений акт №5312/22-6/35353678 від 16.10.2012 року.

За результатами проведеної позапланової виїзної документальної перевірки ОСОБА_3 «Ренопласт» визначені порушення п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 та ст. 201 Податкового Кодексу України в результаті чого ОСОБА_3 «Ренопласт» занижено податок на додану вартість на загальну суму 93520 грн., в тому числі за листопад 2011 року на суму 47475 грн. та за грудень 2011 року на суму 46045 грн.

Актом перевірки встановлено, що формування податкового кредиту з податку на додану вартість було проведене позивачем за результатами господарських операцій, здійснених відповідно до умов договору поставки № 28/11 від 30 листопада 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 «Ренопласт» (покупець) та ОСОБА_3 «Медео-Захід» (постачальник) за яким позивач отримав від контрагента товар (фурнітуру віконну) у листопаді та грудні 2011 р. на загальну суму 561120 грн., податок на додану вартість з обсягів придбання якого склав 93520 грн.

За висновками податкового органу, зробленими в акті № 5312/22-6/35353678 від 16.10.2012 року, даний договір має ознаки "фіктивності", оскільки укладений без наміру реального здійснення господарських операцій, обумовлених ним. Висновки відповідача щодо фіктивності даного правочину ґрунтуються на тому, що під час проведення перевірки, товариством не було надано первинних документів (товарно-транспортних накладних, шляхових листів тощо), які б підтверджували поставку товару від ОСОБА_3 «Медео-Захід» чи договорів щодо надання транспортних послуг іншими суб'єктами, сертифікатів відповідності на придбаний товар. Крім цього, в акті перевірки зазначено, що операції ОСОБА_3 «Медео-Захід» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення господарської діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської діяльності.

На підставі вказаного акту перевірки Луцькою ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 30 жовтня 2012 року, яким за порушення п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України, ОСОБА_3 «Ренопласт» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 93520 грн. за основним платежем та застосовано штрафні санкції в розмірі 23380 грн.

В порядку адміністративного оскарження вищевказане податкове повідомлення - рішення залишено без змін, а скарги позивача - без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність висновку органу державної податкової служби України про нікчемність вчинених платником податків правочинів є недостатнім для висновку про порушення контрагентом такого платника податків законів з питань оподаткування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно з п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійсненні операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї з подій, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи товари/послуги та основні фонди почали використовуватись в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 №996-ХГУ обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

Статтею 2 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні передбачено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних субєктів господарської діяльності, які зобовязані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами п. 1 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи наведене, слід зробити висновок, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи. Для зясування обставин реальності вчинення господарської операції судам належить ретельно перевіряти доводи податкових органів про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або підтверджені іншими доказами.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88.

Згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи ( на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обовязкові реквізити, як: назва підприємства, установи, від імені яких складено документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам.

Отже, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства.

З матеріалів справи видно, що між ОСОБА_3 «Ренопласт» та ОСОБА_3 «Медео-Захід» був укладений договір поставки № 28/11 від 30 листопада 2011 року. Згідно з п. 5.3 договору одночасно з передачею кожної партії продукції постачальник передає покупцеві наступні документи: один оригінальний екземпляр видаткової накладної на відпуск товару; один оригінальний екземпляр податкової накладної; один оригінальний екземпляр рахунку-фактури на дану партію продукції.

На виконання вимог вищевказаного договору ОСОБА_3 «Медео-Захід» поставлено, а ОСОБА_3 «Ренопласт» прийнято товарно-матеріальні цінності (віконна фурнітура), що підтверджується: видатковими накладними № РН-0301202 від 30.11.2011 року, № РН-0131207 від 13.12.2011 року, №РН-0261204 від 26.12.2011 року (а.с. 42-44) та специфікаціями до вказаних видаткових накладних (а.с. 45-47); податковими накладними № 173 від 30.11.2011 року на суму 284 848,80 грн., №67 від 13.11.2011 року на суму 136271 грн., №135 від 26.12.2011 року на суму 140 000 грн. (а.с. 48-50), журналом-ордером і відомістю по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» (а.с. 51).

Розрахунки між підприємствами ОСОБА_3 «Ренопласт» та ОСОБА_3 «Медео-Захід» проводились у безготівковій формі з розрахункового рахунку, про що свідчать банківські виписки (а.с. 114-116, 124-126).

Виходячи з вищенаведеного, що не спростовано податковим органом. судом першої інстанції правильно встановлено, що первинні документи відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, щодо неправомірності твердження відповідача про нікчемність договорів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визнання правочину недійсним судом не вимагається лише у тому випадку, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Нікчемними, зокрема, є правочини: укладені з недодержанням обов'язкової письмової форми, якщо недійсність прямо передбачена законом, наприклад, правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань (ст. 547); укладені з недодержанням обов'язкової нотаріальної форми (ч. 1 ст. 219); 3)укладені малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без належного схвалення (ч. 2 ст. 221); укладені недієздатною фізичною особою (ч. 1 ст. 226); вчинені без дозволу органу опіки і піклування (ч. 1 ст. 224); які порушують публічний порядок (ч. 2 ст. 228).

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК, згідно якої такими є: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Тобто, такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Зміст наведеної правової норми свідчить про те, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України (ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути, на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов'язання недійсним відповідно до частини 1 статті 207 ГК України є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов'язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Таким чином, при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а порушення податкового законодавства є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд констатує, що кваліфікація правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, саме за злочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави.

В контексті наведеного слід зазначити, що висновок податкового органу про нікчемність правочину є необґрунтованим.

Крім того, на момент укладення угод та їх виконання, позивач та його контрагенти були наділені належною господарською компетенцією, знаходилися в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України. Доказів, які б свідчили про відсутність у них відповідної правоздатності відповідачем не надано.

Позивач надав належні та допустимі суду докази на підтвердження того, що господарські операції носили реальний характер, послуги були виконані належним чином, які в свою чергу оплачені.

Слід зазначити, що згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України серії АА № 647665 позивач ОСОБА_3 «Ренопласт» є юридичною особою, видами діяльності якої за КВЕД визначено: виробництво будівельних виробів з пластмас, виробництво інших виробів з пластмас, виробництво металевих вікон і дверей, будівництво житлових і нежитлових будівель тощо. (а.с. 100)

З пояснень представника позивача видно, що віконну фурнітуру отримав майстер цеху відділу виробництва алюмінієвих конструкцій ОСОБА_4, що підтверджується договором про його повну матеріальну відповідальність від 01.02.2011 року (а.с.99), та підписами останнього на специфікаціях до накладних (а.с.45-47). Віконну фурнітуру ОСОБА_3 «Ренопласт» використало у власній господарській діяльності для виготовлення металевих вікон, що зокрема підтверджується попередніми калькуляціями виробництва продукції № КА-0000402 , № КА- 0000404 , № КА- 0000403 , № КА - 0000405 від 28 грудня 2011 року (а.с.76-79).

Вищевказані докази реальності господарської операції не спростовано податковим органом, як і не представлено вироку чи іншого судового рішення про недійсність вказаного вище договору.

Посилання апелянта на те, що контрагент позивача ОСОБА_3 «Медео-Захід» не в змозі виконати поставку товару позивачу не заслуговують на увагу, так як законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит та формування валових витрат від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту і відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Таким чином, позивачем правомірно віднесено до податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 93520 грн., а податковий кредит сформований згідно статті 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду справи ні відповідачем, ні його представником в судовому засіданні, не спростовано достовірності відомостей первинних та розрахункових документів, поданих платником податків на підтвердження факту реальності здійснення господарських операцій за договором поставки та не доведений факт порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 та ст. 201 Податкового Кодексу України. Зазначені обставини, на думку суду, свідчать про необґрунтованість висновків Луцької ОДПІ, викладених в акті перевірки №5312/22-6/35353678 від 16.10.2012 року, а порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 та ст. 201 Податкового Кодексу України не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведено твердження про нікчемність здійснюваних ОСОБА_3 «Ренопласт» та ОСОБА_3 «Медео-Захід» господарських операцій та не доведено правомірності винесеного податкового повідомлення - рішення від 30.10.2012 р. № 201.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2013 року у справі №803/169/13-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

ОСОБА_5

Ухвала у повному обсязі складена 30.06.2015 року.