Справа № 826/20531/14
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Рипік О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними рішення, зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою громадянина Узбекистану ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України яким просив визнати неправомірним та скасувати рішення від 03.11.2014 року № 579-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В засідання з'явились учасники процесу.

Представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржувану постанову суду.

Представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи скарги та подані письмові заперечення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним та прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачу статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що громадянином Узбекистану ОСОБА_4 було подано заяву 10.04.2014 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі мотивів, викладених у висновку від 29.07.2014 року (далі - Висновок) Державною міграційною службою України рішенням від 03.11.2014 року № 579-14 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зазначені вимоги у судочинстві кореспондуються з правилами доказування, визначеними ч. 1 ст. 71 КАС України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи встановлено, що позивач залишив країну свого походження через побоювання стати жертвою переслідувань та по релігійним причинам.

З пояснень позивача вбачається, що його батько переслідується в Узбекистані службою національної безпеки через підозру в членстві екстремістських угрупувань. Батька позивача двічі затримували і піддавали побиттю. Батько позивача був змушений залишити Узбекистан в 2009 році, через те, що СНБ почали заарештовувати людей на релігійній основі. Оскільки матір позивача після від'їзду його батька почали викликати на допити і розпитувати про його місцезнаходження, позивачеві було небезпечно залишатися в Узбекистані через тиск СНБ на його родину, що стало причиною його втечі до батька в Україну.

Також з протоколів співбесід позивача встановлено, що позивач був позбавлений можливості відвідувати мечеть до 18 років, оскільки в Узбекистані це заборонено.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, Узбекистан є країною де більшість осіб за релігійною ознакою є мусульмани. Позивач є мусульманином. Реалізація своїх духовних потреб такими віруючими як мусульмани, так і інших релігій, здійснюється через зареєстровані релігійні структури. У країні зареєстровано офіційно 2225 релігійних організацій, 16 різних релігійних конфесій. Діють 2051 мусульманських організацій (в тому числі мечеті, освітні установи і ісламські центри).

Оскільки законом заборонено в Узбекистані особам до 18 років відвідувати мечеті, то в силу саме законних підстав позивач не міг цього зробити.

Разом з тим, позивачем не наведено обставин заборон йому бути мусульманином за вірою або наявності обставин дискримінаційного ставлення до нього за релігійною ознакою або переслідування.

Крім того, колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта, що спірне рішення винесено неправосудним судом.

Доводами на підтвердження цього факту апелянт зазначає наявність головуючого судді по спірній справі у складі колегії суддів, що вирішувала спір за участю його родичів з ДМС України.

Але, думку колегії суддів, вказана обставина не може бути підставою для визнання неправосудного складу суду та не може бути підставою для скасування рішення, оскільки спір, що є предметом розгляду в даній адміністративній справі, та спір за участю близьких родичів апелянта не є тотожним, так як предметом оскарження були різні рішення та позивачами були різні особи.

Також колегія суддів враховує, що речення у висновку ДМС України стосовно маловірогідності про примусову працю апелянта, не вказує на визнання міграційною службою, що позивач примушувався до примусових робіт у себе на батьківщині, оскільки доказів вказаних обставин, апелянтом не надано, а ні до ДМС України, а ні суду.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що наведені твердження апелянта щодо його переслідувань з релігійних переконань та примусу до праці не відповідають дійсності.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що відносно позивача відсутні обставини, які дають можливість обґрунтовано стверджувати про наявність підстав для визнання заявника особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Доказів зворотного апелянтом не наведено.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В матеріалах справи міститься висновок від 29.07.2014 року яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог статті 6 Закону.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону).

Частиною 13 ст. 10 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

11.11.2014 року Головним управлінням в м. Києві Державної міграційної служби України було сформовано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане повідомлення отримано позивачем особисто 16.12.2014 року.

За змістом ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегією суддів встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стосовно дискримінації за релігійними переконаннями, або побоювання стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, відповідач виконав передбачені законодавством вимоги для підтвердження правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відмови у задоволенні позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2015 року по справі за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

А.Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 30.06.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.