Справа № 2а-3155/11/0970
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року Справа № 9104/54858/12
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року у справі за позовом Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Приватного підприємства "Библос" про стягнення коштів в сумі 184219,58 грн.,

в с т а н о в и в:

ДПІ в м. Івано-Франківську 03.10.2011 року звернулася в суд з адміністративним позовом до ФОП ОСОБА_1, ПП "Библос", в якому просила застосувати наслідки, встановлені ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, а саме стягнути кошти в розмірі 184219,58 грн. за укладеним правочином між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ПП Библос.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, його в апеляційному порядку оскаржив позивач Державна податкова інспекція в м.Івано-Франківську, яка покликаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги позивача задовольнити та застосувати наслідки, встановлені ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, а саме стягнути кошти у розмірі 184219,58 грн. за укладеним правочином між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ПП «Библос».

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що договори поставки товарів між відповідачами є нікчемними, оскільки перевіркою встановлено відсутність поставок товарів, що свідчить про укладення угод без мети настання реальних наслідків, а нікчемний правочин є недійсним в силу закону і не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем проведено планову виїзну документальну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період з 13.05.2010 року по 31.12.2010 року, що підтверджується актом від 23.06.2011 року №4945/17-3/НОМЕР_1 (а. с. 10-35).

Актом перевірки встановлено, що податковий кредит підприємця ОСОБА_1 в грудні 2010 року в сумі ПДВ 30703,26 грн. сформований за рахунок податкових накладних отриманих від ПП "Библос" (сантехніка: в т.ч. крани, муфти, кріплення, фільтри води, труби, клапани, шланги та ін., всього 369 найменувань), а саме: податкової накладної № 437 від 01.12.2010р., на суму 67091,33 в т.ч. ПДВ 11181,89 грн.; податкової накладної № 448 від 02.12.2010р., на суму 68473,42грн. в т.ч. ПДВ 11412,24 грн.; податкової накладної № 447 від 02.12.2010р., на суму 48654,83 грн. в т.ч. ПДВ 8109,14 грн. Загальна сума отриманої сантехнічної продукції згідно із вказаними податковими накладними становила 184219,58 грн. в т.ч. ПДВ 30703,00 грн.

За результатами проведеної планової документальної виїзної перевірки підприємця ОСОБА_1 визначені порушення п. 1.7 ст. 1, п. 3.1.1 п. 3.1 ст. З, п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4 п. 7.4 п.п. 7.5.1 п. 7.5 пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" внаслідок чого винесено податкове повідомлення-рішення від 11.07.2011 року № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 30703,00грн. та застосовано штрафні фінансові санкції в сумі 7675,75 грн. (а. с. 38). ( на момент розгляду даної справи, вказане податкове повідомлення - рішення оскаржувалося ФОП ОСОБА_1 в судовому порядку), відтак визначені податкові зобовязання не є узгодженими.

В акті перевірки Північної МДПІ у м. Кривому Розі №39/231/36608398 від 30.03.2011 року (а. с. 120-141), позивачем виявлено підприємства по ланцюгу постачальників ПП Библос з ознаками фіктивності, в свою чергу визначено договори укладені піж ПП Библос та постачальниками продукції: ПП Альтекс-Юг та ПП Стилет-Юг такими, що порушують публічний порядок, а отже є нікчемними.

Позивачем використано інформацію надану Бориспільською ОДПІ, ДПІ у Подільському районі м. Києва, та ДПІ у м. Херсоні, відповідно до якої керівники та засновники контрагентів ПП Стилет-Юг не мали ніякого відношення до створення та ведення фінансово - господарської діяльності підприємств, ніяких документів бухгалтерського та податкового обліку та податкову звітність не складали та не підписували, згідно з висновками спеціалістів дослідно-експертно-криміналістичних центрів (дослідження підписів виконаних від імені керівників) підписи виконувались іншими, невстановленими особами.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, які свідчать про намір відповідачів при здійсненні господарських операцій діяти з метою уникнення оподаткування фінансового-господарських результатів їх виконання, незаконного привласнення податку на додану вартість, а відтак не доведено наявність умислу, направленого на незаконне заволодіння державним майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

У відповідності до п. п. 7.2.4 п.7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку, у порядку передбаченому ст.9 цього Закону. Відповідно до п. п. 7.2.6. п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна.

На період з 15 січня 2010 року до 31 грудня 2010 року, а також і до сьогодні ПП «Библос» є зареєстрованим платником ПДВ, про що свідчать дані з свідоцтва про реєстрацію платників ПДВ.

У відповідності до законодавства України платник податків не може нести відповідальності за дії чи бездіяльність своїх контрагентів.

Не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку. Також не є підставою для визнання неправомірними операцій платника податку на додану вартість його контрагента. Усі операції, вчинені контрагентом платника податку до припинення такого контрагента, не можуть автоматично розглядатися як нікчемні правочини силу самого собою припинення юридичної особи або анулювання її податкового статусу. У такому разі достатньо встановити необізнаність платника податку, що заявляє право на податковий кредит чи бюджетне відшкодування з податку на додану вартість про факт припинення або недобросовісний характер діяльності контрагента.

ФОП ОСОБА_1 не був обізнаний про можливий недобросовісний характер діяльності свого контрагента, діяв згідно законодавства України, здійснив оплату через розрахунковий рахунок, дійсно отримав товар, що підтверджується оригіналами накладних та належним чином оформленими податковими накладними, перевірив реєстрацію ПП «Библос» платником ПДВ на сайті ДПАУ, відтак, не порушив вимог Закону України «Про податок на додану вартість» та правомірно відніс до складу податкового кредиту ПДВ в сумі 30703,00 грн. за грудень 2010 року.

Як встановлено судом першої інстанції , більша частина товару сантехнічної групи, яка зазначена у видаткових та податкових накладних, не підлягає ідентифікації, оскільки не містить відповідних ідентифікаційних даних, таких як серійний номер, повірочне тавро, гарантійний талон, № сертифікат якості і т.п., а тому посилання позивача на відсутність підтвердження підприємцем ОСОБА_1 ідентифікації кожної одиниці товару є необґрунтованими.

Разом з тим, суд правильно звернув увагу на те, що позивачем під час перевірки не вживались заходи щодо встановлення походження окремих одиниць товару, як то: котел електричний, марки АSTON 9кВт, насоси циркуляційні Sprut, Aqua-Word, манометри, які підлягали ідентифікації і встановити походження яких було можливим.

Наявними в матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами підтверджено факт подальшої реалізації окремих товарів, отриманих від ПП Библос, а саме: - насос АРС згідно з накладною № 8429 від 20.12.2010 р. (а. с. 190); - манометр 6bar згідно з накладною №8564 від 23.12.2010 р. та податковою накладною №0151 від 25.12.2010 р. (а.с. 192, 193); - автоматика насоса CRISTAL PM-5 згідно з накладною №8552 від 24.12.2010 р. та податковою накладною №0137 від 24.12.2010 р. (а.с.192-197); -перетворювач Luxeon12/220 згідно з податковою накладною №0143 від 27.12.2010 р. (а.с. 198); -насос цирк. Aqua-Word згідно з накладною №0166 від 23.12.2010 р., та податковою накладною №150 від 23.12.2010 р. (а. с. 199, 200); -котел електричний АSTON 9кВт, рушникосушка Mirado згідно з накладною №8492 від 16.12.2010 р., та податковою накладною №0134 від 16.12.2010р. (а. с. 201, 202).

Встановлені обставини підтверджуються належними доказами та засвідчують факт подальшої реалізації підприємцем ОСОБА_1 товарів, які були придбані в ПП Библос, що спростовує висновки позивача про безтоварність операцій між підприємцем ОСОБА_1 та ПП Библос.

Слід зазначити, що твердження податкового органу про формування податкового кредиту по ПП «Библос» за грудень 2010 року лише за рахунок сум ПДВ по контрагентах з ознаками нікчемності, а саме: ПП «Стилет-Юг» та ПП «Альтекс-Юг» є не переконливими, так як перевіряючими не зазначено ні яку частку, ні в якій сумі ці підприємства складають в податковому кредиті ПП «Библос» за грудень 2010 року. Також відсутні докази того, що ОСОБА_1 придбавав у ПП «Библос» саме ті ТМЦ, що були придбані ПП «Библос» у ПП «Стилет-Юг» та ПП «Альтекс-Юг», а не в інших постачальників

У відповідності до постанови КМУ від 22.05.2009 року №207 наявність ТТН вимагається при здійсненні вантажних перевезень на договірних умовах.

В даному випадку доставка вантажу здійснювалась ні на договірних умовах, ні вантажним автотранспортом. ОСОБА_1 забирав ТМЦ самостійно малотонажним фургоном, який у відповідності до ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 23.02.2006 року № 3492-IV визначається як транспортний засіб спеціального призначення. Підтверджуючими документами в даному випадку є прибуткові накладні та податкові накладні, оригінали яких надані для перевірки.

Відповідно до абз.1 ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Абзацом 1 частини 1 статті 216 ЦК України, визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Частиною 1 статті 228 ЦК України зазначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визнання правочину недійсним судом не вимагається лише у тому випадку, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Частиною 1 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ч. 2 статті 207 ГК України, недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Згідно з ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Зазначену норму слід застосовувати з урахуванням того, що за змістом статті 228 Цивільного кодексу України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та направлений на незаконне заволодіння державним майном водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, є нікчемним.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов»язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.1 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Товарність операцій підтверджується поданими відповідачем первинними документами: видатковою накладною №437 від 1 грудня 2010 р. (а.с.96-97), податковою накладною №437 від 1 грудня 2010 р.; видатковою накладною №448 від 2 грудня 2010 р.(а.с. 100), податковою накладною №448 (а.с. 101); видатковою накладною №447 від 2 грудня 2010 р. (а.с. 102-103), податковою накладною №447 від 2 грудня 2010 р. (а. с.104-105); копіями платіжних доручень про підтвердження оплати товару (а.с. 214-216); банківською випискою про рух коштів ОСОБА_1 по рахунку 3 за період з 01.12.2010 р. по 31.12.2010 р. (а. с. 209-213).

Таким чином, фактичне здійснення підприємцем ОСОБА_1 господарських операцій з придбання в ПП «Библос» товарів сантехнічної групи, підтверджується оригіналами первинних документів, які оформлені в повному обсязі, згідно з вимогами чинного законодавства, фактами оплати грошових коштів постачальнику, а також фактами реального продажу товарів, придбаних у ПП «Библос» кінцевим споживачам та отриманням від них оплати, що в свою чергу вказує на наявність господарської мети в діях підприємця ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Тобто, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачем безпідставно встановлено зв'язок між фіктивністю ПП «Альтекс-Юг», ПП «Стилет-Юг» та визнанням нікчемною угоди, укладеної між підприємцем ОСОБА_1Я та ПП «Библос», оскільки відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків, в даному випадку ПП «Библос», та його безпосереднім контрагентом підприємцем ОСОБА_1

Крім того, за ст. 228 ЦК України при кваліфікації правочину має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а порушення податкового законодавства є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд констатує, що кваліфікація правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, саме за злочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави.

Проте жодних доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідачів, в тому числі які б свідчили про порушення кримінальної справи або притягнення підприємця ОСОБА_1Я чи керівництва ПП Библос до кримінальної відповідальності позивачем суду не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано суду доказів, які свідчать про намір відповідачів при здійсненні господарських операцій діяти з метою уникнення оподаткування фінансового-господарських результатів їх виконання, незаконного привласнення податку на додану вартість, а відтак не доведено наявність умислу, направленого на незаконне заволодіння державним майном.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року у справі №2а-3155/11/0970 без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

ОСОБА_2