Справа № 826/20530/14
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Кучма А.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря: Козлової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Таджикістану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2015 у справі за адміністративним позовом Громадянина Таджикістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України № 633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2015 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача № 633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином Таджикістану, народився 23.05.1991 року у місті Душанбе, сімейний стан - неодружений, за національністю - таджик, за віросповіданням - християнин.

До України позивач прибув у січні 2014 року, літаком. Документ, який посвідчує особу, паспорт громадянина Таджикістану серія НОМЕР_1.

Позивач звернувся до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 26.05.2014, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, а також через дуже різкі і негативні висловлювання на адресу діючої влади Таджикістану.

Відповідно до наказу № 315 від 13.06.2014 ГУ ДМС України в м. Києві прийняті в оформлення документи громадянина Таджикістану ОСОБА_3 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикістану ОСОБА_3 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 12.09.2014 оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикістану ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України № 633-14 від 21.11.2014, отже позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС України в м. Києві на адресу позивача відправлено повідомлення № 157 від 27.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VI від 08.07.2011 (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Суд першої інстанції погодився з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Однак, згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» № 8043/04 від 27.04.2004 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не може довести відсутність поважної причини для подання такої заяви, встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Тобто, згідно Директиви, заявник має надати факти, а не документи, і при цьому цей обов`язок лежить на заявникові виключно за наявності таких фактів в розпорядженні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своїй заяві про надання статусу біженця, у відповідній анкеті та під час співбесіди в органах ДМС України зазначав, що не може повертатись до Таджикистану через те, що його там будуть переслідувати за політичні переконання, оскільки він дуже різко і негативно відгукувався на адресу президента Таджикистану, його сім`ї та діючої влади. Також, позивач зазначав, що був затриманий органами служби безпеки, які намагались від нього отримати інформацію про зрадників у Таджикистані, при затриманні його били, а також його розшукує КДБ. Тобто, позивач чітко вказав причини, через які він змушений був залишити країну громадянської належності.

Відповідачі не довів, що при прийнятті спірних наказу та рішення належним чином з незалежних джерел перевірив обставини та ситуацією у країні походження позивача. Посилання представника відповідача на те, що інформація, надана позивачем не є актуальною та не дає змоги оцінити наявність підстав для побоювань у випадку його повернення до Таджикистану не можуть бути визнані судом, як сталі.

Згідно п. 196 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця УВКБ ООН та роз'яснення щодо тягаря та стандарту доведення при розгляді заяв про надання статусу біженця УВКБ ООН від 16.12.1998, неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий (п. 10, 11).

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.09.2014, який ліг в основу оскаржуваного рішення, відповідач посилається на перебування позивача у Дубаї (ОАЕ). На думку відповідача мало місце перебування позивача у третій безпечній країні.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перебуваючи в ОАЄ позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом.

Однак частиною 22 ст. 1 Закону № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна, зокрема, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту.

Однак, відповідачем не перевірено ту обставину, що ОАЕ взагалі не підписували Конвенцію ООН про статус біженців 1951 року, що свідчить про безпідставність висновку відповідача про перебування позивача у третій безпечній країні до прибуття в Україну.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення відповідача № 633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є передчасним, прийнятим без належної перевірки та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, то з урахуванням наведеного вище, вона є похідною та підлягає також задоволенню.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Таджикістану ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2015 скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги Громадянина Таджикістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України № 633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання Громадянина Таджикістану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 26.06.2015.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна

Головуючий суддя Кучма А.Ю.

Судді: Аліменко В.О.

Безименна Н.В.