Справа № 815/2487/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2487/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., суддів Вовченко О.А., Стефанова С.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 27.02.2015 р. № 120-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_3 Арабської Республіки, мешканцем міста Едліб, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. У 2001 р. позивач прибув на територію України з метою отримання освіти. На сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в Сирії. Як на підтвердження цих обставин позивач послався на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають ОСОБА_3 Арабську Республіку від 22.10.2013 р., резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 р., № 68/182 від 18.12.2013 р., № 67/183 від 20.12.2012 р., № 66/253/В від 03.08.2012 р. У 2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак 27.02.2015 р. рішенням ДМСУ № 120-15 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

23 червня 2015 р. від позивача та представника відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у зв'язку із чим відповідно до ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 народився 01.07.1983 р. в м. Едліб, Сирія; сповідує іслам; має вищу освіту; одружений із громадянкою України ОСОБА_1, від якої має дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 В перший раз позивач прибув в Україну в 2001 р. з метою навчання у вищому навчальному закладі, який він закінчив в 2007 р. Під час перебування в Україні позивач неодноразово повертався до Сирії (13 разів). Останній раз виїжджав з України в Сирію 10.07.2007 р. та повернувся 28.09.2010 р., після чого до Сирії не повертався.

02 грудня 2013 р. позивач звернувся (повторно) до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України із заявою № 405 щодо отримання захисту.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Сирії дуже ускладнився військовий конфлікт, особливо в рідному місті позивача Едлібі. З його родини загинуло багато осіб (більше 20ти), багато його друзів також загинуло. На батьківщині позивача поширені безпідставні арешти, життя людини нічого не варте. Організовані групи викрадають людей, вимагаючи за них викуп (у такій ситуації опинився друг позивача). 23 червня 2013 р. до батьків позивача приходили люди у військовій формі та цікавилися позивачем, погрожували його знайти. Брата позивача було побито за участь у акції проти режиму президента Сирії. Життю позивача загружатиме небезпека в разі повернення до Сирії, у зв'язку із чим він просив надати йому захист в Україні.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід, 29.12.2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2013OD0405, яким рекомендовано відмовити позивачу у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2 не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 27.02.2015 р. № 120-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_4 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через громадянську війну.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також судом не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, суд враховує, що батько, мати, два брати та дві сестри позивача продовжують проживати в м. Едліб, Сирія. Під час співбесіди, оформленої протоколом від 10.12.2013 р., позивач зазначив, що під час його навчання в 10 класі середньої школи він був примушений вступити до партії ОСОБА_5. Членського квитка йому не видавали, проте на чистому аркуші написали партійний номер позивача. При цьому ніхто позивача на час виїзду не розшукував. Батьки не хотіли виїзду позивача, бо знали, що пройде багато часу, поки позивач повернеться. Вони знали про кохану дівчину позивача, яка проживає в Україні, яку вони просили привезти до Сирії в якості дружини.

Також позивач розповів, що під час перебування в Сирії в квітні 2010 р. за запрошенням свого товариша на ім'я ОСОБА_6, він прийняв участь у засіданні комуністичної партії. В червні 2010 р. позивач вдруге відвідав засідання партії. В обох випадках участь була номінальною, - лише для досягнення необхідної пильності прибічників. В цей самий момент ОСОБА_1 ОСОБА_2 займався підтвердженням диплому про вищу освіту (який здобув в Україні) в м. Дамаск. За словами позивача, на роботу до його батька прийшли представники «Мухабарату» та переказали, що через відвідання вищезазначених засідань вони мають намір зустрітися із позивачем та обговорити це питання.

На виконання вимог «Мухабарату» позивач відвідав відділок спецслужби, в ході чого, з його слів, з ним розмовляли грубим чином та ображали. Бесіда тривала протягом трьох годин, після чого його відпустили додому. Після другого запрошення на співбесіду до «Мухабарату» позивач вирішив поїхати з країни через побоювання за власне життя (заява-анкета від 05.12.2013 р.).

Поряд із тим, під час попереднього звернення в 2012 р. позивач стверджував, що в 2010 р. він повернувся до Сирії, м. Алеппо з метою підтвердження диплома про вищу освіту. В березні 2010 р. завдяки своєму другу на ім'я Аріан та його брату Іхаб заявник прийняв участь у засіданні партії, після чого був запрошений до «Мухабарату», де його попередили про необхідність припинення діяльності в політичній партії. Через один місяць позивача було знову запрошено на бесіду до «Мухабарату», у зв'язку із чим він прийняв рішення виїхати з Сирії (особова справа ODS 12/24, заява-анкета від 22.02.2012 р.). Причиною свого виїзду до України позивача пояснив тим, що на території України у нього проживала кохана дівчина, на якій він згодом одружився.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ОСОБА_2 також мотивує свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через громадянську війну та можливістю бути призваним до збройних сил.

При цьому чинне сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

У свою чергу, в м. Одесі відповідальним за зазначені заходи є ОСОБА_7 - лідер сирійського земляцтва, полковник сирійської спецслужби. Відстрочка можлива за деякими обставинами: при одруженні з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родині одного сина, а також в умовах сплати відповідного митна (від 250 до 500 дол. США). Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього, існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя.

При цьому позивачем під час співбесід 05.12.2013 р. та 10.12.2013 р. зазначено, що згідно сирійського законодавства, особа, яка знаходиться за межами держави більше 5 років, звільняється від примусової служби в армії. В зв'язку із цим він заплатив викуп від служби в армії.

Вирішуючи спір, суд враховує, що позивач востаннє виїхав з Сирії 28.09.2010 р. легально на підставі національного паспорту та туристичної візи. На території України позивач з 2010 р. знаходився нелегально, а за захистом звернувся лише 22.02.2012 р., тобто через 2 роки після потрапляння на територію України та через 1 рік після початку конфлікту в Сирії. Зазначені обставини свідчать про те, що звернення обумовлено бажанням легалізувати своє перебування в Україні та доводить відсутність жодних проблем, які б могли бути повязані з певними переслідуваннями позивача з боку державних органів Сирії. При цьому позивача в 2012 р. звертався до посольства Сирії в Україні та продовжив термін дії власного національного паспорту.

Крім того, позивач не приховує того, що мав намір отримати посвідку на постійне місце проживання в Україні, проте не встиг цього зробити через закінчення строку реєстрації в Україні (ODS 12/24, протокол співбесіди від 20.02.2012 р.). При цьому у позивача є законні підстави легалізуватись в Україні, оскільки в нього є малолітня дитина від громадянки України, що є підставою для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Також суд враховує локальний характер конфлікту на території Сирії та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни. При цьому суд критично оцінює побоювання позивача, оскільки як зазначив сам позивач під час співбесіди із співробітником міграційної служби, ні він, ні члени його родини за жодною конвенційною ознакою в Сирії не переслідувались.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.122, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя О.А. Вовченко

Суддя С.О. Стефанов