Справа № 813/8296/14
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року Справа № 876/3510/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Носа С.П.., ОСОБА_1,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі ФОП ОСОБА_5Б.) звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області (далі ДПІ у Пустомитівському р-ні) від 27.11.2014 року:

№ НОМЕР_1, яким було збільшено грошове зобовязання з податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) на 9680,42 грн., з яких 6453,61 грн. за основним платежем та 3226,81 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ НОМЕР_2 , яким було збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість (далі ПДВ) на 31716,00 грн., з яких 21144,00 грн. за основним платежем та 10572,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

Окрім того, просила скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 27.11.2014 року і рішення № НОМЕР_3 від 27.11.2014 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 2673,10 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року у справі № 813/8296/14 позову ФОП ОСОБА_5 було задоволено.

У поданій апеляційні скарзі відповідач ДПІ у Пустомитівському р-ні просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову у задоволені позову ФОП ОСОБА_5 Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що ДПІ у Пустомитівському р-ні було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_5, за наслідками якої складено акт від 20.11.2014 року № 600/1702/26527/13563 та винесено оскаржувані рішення.

Під час проведення перевірки на адресу ДПІ у Пустомитівському р-ні надійшов акт від 10.10.2013 року № 1587/26-57-22-02-09 «Про неможливість проведення зустрічної звірки товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг» () з питань повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток за період 01.01.2013 року по 01.10.2013 року». Перевірка була проведена в ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві. Звіркою ТОВ «Євро Лізинг» документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин за період з січня 2013 по вересень 2013.

Враховуючи викладене податкові зобов'язання, сформовані ТОВ «Євро Лізинг» в адресу контрагентів покупців за період з січня по вересень 2013 року підлягають зменшенню до 0. Податковий кредит, сформований ТОВ «Євро Лізинг» за рахунок контрагентів постачальників за період з січня 2013 підлягає зменшенню до 0.

До складу валових витрат, задекларованих за 2013 рік, ФОП ОСОБА_5 включила, зокрема, грошові кошти в сумі 105721 грн., виплачені за отримані від ТОВ «Євро Лізинг» послуги лізингодавця та придбані у нього автомобілі згідно з наданими документами (договорами, податковими накладними, актами прийому-передачі).

Під час дослідження фінансово-господарської діяльності ФОП ОСОБА_5 встановлено відсутність одержання товарів та послуг від контрагентів, зазначених в п.п. 2.1.2 цього акта. Крім цього, факт надання податковому органу первинних документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди не є підставою для її одержання, у разі коли податковим органом встановлено, що відомості, які містяться в цих документах, недостовірні.

ФОП ОСОБА_5 перераховувались кошти без мети реального настання правових наслідків з метою заниження об'єкту оподаткування, несплати податків.

На підставі наведеного було встановлено порушення ФОП ОСОБА_5 п.п.138.1.1 п. 138.1 п.138.2 п. 138.4 ст. 138 п.п. 139.1.9п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (далі ПК України), а саме завищено розмір витрат, відображених в декларації про майновий стан та доходи, одержані в 2013 році, на суму 105721,00 грн., внаслідок чого занижено ПДФО на 16853,61 грн.

Окрім того, під час проведення цієї перевірки була враховано висновки проведеної ДПІ у Франківському районі м. Львова планової виїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_5 за період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року (акт перевірки від 05.12.2012 року № 192/17-2/26527135б3), за наслідками якої було встановлено заниження на 13450,00 грн. розміру чистого оподатковуваного доходу, задекларованого за 2011 рік.

Також, під час проведення перевірки достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок, встановлено порушення п.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Під час проведення перевірки правильності нарахування та утримання єдиного внеску за 2011-2013 роки встановлено його заниження за 2011 рік на 4922,70 грн. та за 2013 рік на 38693,88 грн.

За період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року в окремих податкових періодах ФОП ОСОБА_5 включила до складу податкового кредиту з ПДВ суми податку, сформовані на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Євро Лізинг». Наявність у ФОП ОСОБА_5 податкових накладних, не є безумовною підставою для віднесення сум ПДВ до податкового кредиту, у звязку з тим, що відомості, які містять в податкових накладних є недостовірними.

Отже, ФОП ОСОБА_5, порушивши вимоги п. 198.2, п.198.3 ст. 198 ПК України, безпідставно завищила склад податкового кредиту з ПДВ за взаєминами з ТОВ «Євро Лізинг» на суму 21144,24 грн.

У суді першої інстанції представник відповідача надав постанову від 13.03.2012 року Святошинського районного суду м. Києва, у якій зазначається, що органами досудового слідства обвинувачуються службові особи ТОВ «Євро Лізинг» у тому, що у грудні 2008 року вони умисно ухилились від сплати податків, що спричинило ненадходження до бюджету коштів у значних розмірах.

Враховуючи наведене, висновки акта перевірки від 20.11.2014 року №600/1702/26527/13563 щодо непідтвердження господарських операцій ФОП ОСОБА_5 із ТОВ «Євро Лізинг» відповідають фактичним обставинам.

Представник відповідача у ході апеляційного розгляду підтримала вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просила скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ФОП ОСОБА_5

Представник позивачки у судовому засіданні апеляційного суду заперечив обґрунтованість доводів апелянта, просив залишити постанову суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Задовольняючи позов ФОП ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини виникли щодо реальності господарських операцій між ФОП ОСОБА_5 з ТОВ «Євро Лізинг».

ФОП ОСОБА_5 було надано необхідні первинні документи у підтвердження таких господарських відносин.

Висновки відповідача про завищення витрат, повязаних із здійсненням діяльності, за 2013 рік на суму 105721,00 грн. ґрунтуються на даних акту № 1578/26-57-22-02-09 від 10.10.2013 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг» () з питань повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибутку за період 01.01.2013 року по 01.10.2013 року» ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві /а.с.16, 13/. Однак, зазначені там обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо.

Судом не взято до уваги покликання представника відповідача на постанову Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2012 року у справі № 2608/3026/12, якою службових осіб ТОВ «Євро Лізинг», обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ст. 212 ч. 2 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності та закрито кримінальну справу з огляду на те, що така стосувалася господарських відносин контрагента позивача ТОВ «Євро Лізинг» з компанією «Чанерго Лімітед» (Кіпр) щодо поставки товару у грудні 2008 року, а відносини з позивачем мали місце у зовсім іншому часовому періоді.

Щодо рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № НОМЕР_3 від 27.11.2014 року, то у урахуванням того факту, що реальність господарських операцій доведено достатніми, належними та допустимими доказами, заниження розміру бази нарахування єдиного внеску не мало місця, а відтак донарахування такого в сумі 43616,58 грн. та застосування до ФОП ОСОБА_5 штрафних санкцій в сумі 2673,10 грн. є безпідставним та протиправним.

Окрім того, показники відображені у розрахунку єдиного внеску, визначені у додатку до акта перевірки /а.с.32/ та у рішенні /а.с.8/ відмінні між собою.

Тому, оскільки рішення № НОМЕР_3 є необґрунтованим, винесення податкової вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 43616,58 грн., що визначені у вказаному рішенні є протиправною.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із таких міркувань.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами та вимоги до таких документів передбачено приписами п.1.2 ст. 1, п.2.1, 2.4, 2.15, 2.16 ст. 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, ст. 2, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Положеннями п.138.2 ст. 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконання робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно з п. 138.4 ст. 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 139.1.9.п.139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

На переконання апеляційного суду, суть даного публічно-правового спору зводиться до обґрунтованості висновків податкового органу про безтоварність (нереальність) господарських операцій між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «Євро Лізинг», на підставі чого відповідачем було винесено оспорювані податкові повідомлення-рішення від 27.11.2014 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 27.11.2014 року та рішення № НОМЕР_3 від 27.11.2014 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Вказані висновки були зроблені ДПІ у Пустомитівському р-ні під час проведення документальної планової виїзну перевірки ФОП ОСОБА_5 (акт від 20.11.2014 року № 600/1702/26527/13563) та ґрунтувалися на даних акту від 10.10.2013 року № 1587/26-57-22-02-09 «Про неможливість проведення зустрічної звірки товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг» () з питань повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток за період 01.01.2013 року по 01.10.2013 року» ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

При цьому судом першої інстанції було безспірно встановлено, що позивачкою ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «Євро Лізинг» було укладено договір оперативного лізингу (оренди) № 678 від 08.02.2008 року, відповідно до якого ТОВ «Євро Лізинг» зобовязувався передати ФОП ОСОБА_5 у платне користування на умовах оперативного лізингу транспортний засіб. Відповідно до замовлень на ТЗ № 678/001 від 09.02.2008 року та № 678/002 від 11.02.2008 року ФОП ОСОБА_5 замовила два транспортні засоби Volkswagen Caddy Kasten.

Згідно із актом прийому-передачі (Car transfer act) № 678/001 від 27.05.2008 року одержала транспортний засіб Volkswagen Caddy Kasten, шасі № WV1ZZZ2KZ8X112850, реєстраційний № НОМЕР_4, та разом з ТЗ передані свідоцтво про реєстрацію ТЗ; довіреність на право керування; технічну документацію надану постачальником, в т.ч. сервісна книжка, комплект зимових шин (на складі лізингодавця); поліс страхування ОСАГО, а згідно з актом прийому-передачі (Car transfer act) № 678/002 від 20.06.2008 року транспортний засіб Volkswagen Caddy Kasten, шасі № WV1ZZZ2KZ8X112845, реєстраційний № НОМЕР_5, та разом з ТЗ передані свідоцтво про реєстрацію ТЗ; довіреність на право керування; технічну документацію надану постачальником, в т.ч. сервісна книжка, комплект зимових шин (на складі лізингодавця); поліс страхування ОСАГО.

Відповідно до договорів купівлі-продажу № 1196 від 31.05.2013 року та № 1204 від 14.06.2013 року ТОВ «Євро Лізинг» передало у власність ФОП ОСОБА_5 транспортні засоби Volkswagen Caddy Kasten, шасі № WV1ZZZ2KZ8X112850, реєстраційний № НОМЕР_4 та Volkswagen Caddy Kasten, шасі № WV1ZZZ2KZ8X112845, реєстраційний № НОМЕР_5.

Крім того, між ТОВ «Євро Лізинг» та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір оперативного лізингу № 1330 від 01.12.2011 року, відповідно до якого ТОВ «Євро Лізинг» на підставі замовлення на ТЗ зобовзується купити та передати ФОП ОСОБА_5 у строкове платне користування ТЗ на умовах оперативного лізингу.

Відповідно до замовлення на ТЗ № 1330/002 від 01.12.2011 року ФОП ОСОБА_5 замовила та доручила ТОВ «Євро Лізинг» придбати у постачальника ТЗ марки KIA Mohave у відповідній комплектації.

Актом приймання-передачі ТЗ № 1330/002 від 22.03.2012 року підтверджується факт передачі вказаного ТЗ у відповідній комплектації позивачу.

Листом № 1433/1 від 30.07.2013 року ТОВ «Євро Лізинг» повідомило ФОП ОСОБА_5, що відповідно до укладеного з ТОВ «Універсальна лізингова компанія «ЛЕНД-ЛІЗ» договору від 30.07.2013 року ТОВ «Євро Лізинг» передало своє право власності на обєкт лізингу, переданого їй за договором лізингу № 1330 від 01.12.2011 року, тобто про те, що новим лізингодавцем є ТОВ «Універсальна лізингова компанія «ЛЕНД-ЛІЗ».

Між ТОВ «Універсальна лізингова компанія «ЛЕНД-ЛІЗ» та ФОП ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 13/08 від 13.08.2013 року до договору оперативного лізингу № 1330 від 01.12.2011 року та визначено, що з 31.07.2013 року власником обєкта лізингу переданого за договором є ТОВ «Універсальна лізингова компанія «ЛЕНД-ЛІЗ».

На підтвердження реального виконання вказаних договорів позивачем до матеріалів справи було долучено копії: податкових накладних, платіжних доручень на підтвердження сплати лізингових та інших платежів, рахунків-фактур, актів виконаних робіт ВАТ «Галичина АВТО» за замовленням ТОВ «Євро Лізинг» щодо технічного обслуговування автомобіля (ремонту), звіту про регулювання автомобіля від 26.07.2012 року ВАТ «Галичина АВТО»; подорожніх листів у підтвердження використання автомобілів; технічних паспортів на транспортні засоби, які були отримані ФОП ОСОБА_5 у лізинг від ТОВ «Євро Лізинг».

Суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що висновки відповідача про завищення витрат, повязаних із здійсненням діяльності, за 2013 рік не можуть ґрунтуватися лише на даних акту № 1578/26-57-22-02-09 від 10.10.2013 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг» () з питань повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибутку за період 01.01.2013 року по 01.10.2013 року» ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

На переконання суду апеляційної інстанції, результати зустрічної перевірки контрагента позивача, який на той час виявилися відсутніми за місцем реєстрації, за результатами його податкової звітності та автоматизованого співставлення податкових зобовязань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України, не можуть бути безумовними свідченнями правомірності оспорюваних висновків податкового органу.

Чинне законодавство України не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та його безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту або до витрат, повязаних із господарською діяльністю.

Покликання податкового органу на відсутність посадових осіб контрагентів позивача за юридичною адресою, відсутність складських приміщень, засобів та устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності не обмежує можливість укладати угоди найму та оренди, залучати до господарської діяльності активи та трудові ресурси інших субєктів господарювання. Сам факт відсутності посадових осіб за юридичною адресою не є безумовною підставою для висновку про те, що субєкт господарювання не веде господарської діяльності, а укладені ним угоди є безтоварними.

При цьому відповідно до п.п. 36.1, 36.5 ст. 36, п. 38.1 ст. 38, п. 44.1 ст. 44, п. 47.1 ст. 47, п. 49.2 ст. 49 ПК України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів. Таким чином, формування суб'єктом господарювання податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит або віднесення певних сум до витрат, повязаних із господарською діяльністю, від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.

Так, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

У п.38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007р. Суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Отже платника податку не може бути позбавлено відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування.

При цьому, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції було обґрунтовано не взято до уваги покликання відповідача на постанову Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2012 року у справі № 2608/3026/12, якою службових осіб ТОВ «Євро Лізинг», обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ст. 212 ч. 2 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності та закрито кримінальну справу, оскільки обставини вчинення цими особами кримінально караних дій не стосуються господарських операцій, що є предметом судового розгляду у даній справі.

Одночасно суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що за умови визнання безпідставними висновків податкового органу про завищення ФОП ОСОБА_5 витрат, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та заниження нею зобовязань з ПДФО, у відповідача були відсутні підстави для висновку про порушення нею приписів п. 2 ч. 1 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та для прийняття оспорюваних рішення № НОМЕР_3 від 27.11.2014 року і вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 27.11.2014 року.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи дане процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2015 року у справі № 813/8296/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді С.П.Нос

ОСОБА_1

Ухвала у повному обсязі складена 26 червня 2015 року.