Справа № 808/4480/14
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"02" червня 2015 р. справа № 808/4480/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року у справі №808/4480/14

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс-Авто"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

встановив:

В липні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до відповідача про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 51921,96 грн. та пені у сумі 1355,46 грн. за невиконання нормативу з працевлаштування інвалідів у 2013 році.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Постанова мотивована тим, що позивачем створено фактично робочі місця для працевлаштування інвалідів, застосовані відповідні заходи для їх працевлаштування, а тому відсутня вина у вчиненні правопорушення, що виключає можливість притягнення до адміністративно-господарської відповідальності.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зазначає, що виконанням обов'язку, покладеного на відповідача ОСОБА_1 України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон № 875-ХІІ) є саме фактичне працевлаштування інвалідів. Відповідно до звіту за 2013 рік відповідачем не виконаний норматив з працевлаштування інвалідів у кількості 5 осіб. Також апелянт зазначає, що відповідач не звільняється від обов'язку сплачувати штрафні санкції на підставі ст. 20 ОСОБА_1 України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", оскільки зазначена норма не ставить відповідний обов'язок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інвалід не працює на підприємстві. Отже відповідач повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції в сумі 51921,96 грн. та пеню 1355,46 грн.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач та відповідач у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідач є юридичною особою та належить до підприємств, яким, відповідно до ст. 19 ОСОБА_1 №875-ХІІ встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_1 №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 ОСОБА_1 №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього ОСОБА_1, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем було подано до Запорізького обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ річна, середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача у 2013 році склала 48 осіб. Відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 ОСОБА_1 №875-ХІІ, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди в кількості 2 осіб. Фактично, на підприємстві відповідача у 2013 році, працювало 2 інваліда.

Позивач із листа № 01-38/1314 від 28.03.2014 року Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області довідався, що згідно акту перевірки № 08-03-0007/0246 від 28.02.2014 року, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу не відповідає дійсності, так як звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік, поданий 21.01.2014 року, встановлює середньооблікову чисельність працюючих 45 осіб та зайнятих з них двох інвалідів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Який, був відкоригований тотожним звітом на 123 особи з поясненням згідно листа 28.03.2014 року, що за відсутності документів на підприємстві які було вилучено внаслідок обшуку середньооблікова чисельність працюючих складає 123 особи.

Уточненим звітом, при коригуванні середньооблікової чисельності працівників 123 особи зазначено про зайнятість 5 інвалідів, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Загальні принципи застосування відповідальності за такі правопорушення визначені у Господарському кодексі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем вживались залежні від нього заходи для недопущення господарського правопорушення щодо працевлаштування інвалідів.

Відповідач протягом 2013 року інформував службу зайнятості про створенні робочі місця для працевлаштування інвалідів шляхом надання звітів про наявність вакантних робочих місць, в тому числі для працевлаштування інвалідів за формою № 3-ПН в необхідній кількості.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач кожного місяця подавав до центру зайнятості повідомлення про відкриту вакансію для інвалідів, при цьому за весь 2013 рік, виходячи з листа № 473 від 12.03.2014 року, Південний районний центр зайнятості м. Запоріжжя повідомляє, що при наявності на обліку 195 інвалідів жодного працівника не було направлено відповідачу.

Відповідно до ч. 3 ст.18 ОСОБА_1 №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, слід окремо зазначити, що за правилами, викладеними у ч.1 ст.18 ОСОБА_1 №875-ХІІ, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звертання до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що згідно діючого законодавства, обов'язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов'язком роботодавця є безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче, місце, тобто укладення з ним трудового договору. Обов'язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Принцип застосування відповідальності лише за наявності вини закріплено в теорії права, та конкретизовано для господарських правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України, якою повинен керуватися суд при вирішені даної справи. Застосування відповідальності без наявності вини, можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності - лише за наявності вини.

Отже, відповідач довів факт відсутності вини та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачем створені робочі місця відповідно до встановленого законодавством нормативу та інформований центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для інвалідів.

Відповідно до ст.19 ОСОБА_1 України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" у норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів на підприємстві ТОВ "Альянс-Авто" у 2013 році повинен складати 2 особи.

Як підтверджується звітом за 2013 рік та наданими відповідачем документами такі дві особи є штаті це: ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Щодо стягнення пені колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 ОСОБА_1 №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування пені є наявність порушення, за яке передбачено стягнення адміністративного господарських санкцій, та порушення термінів їх сплати. Оскільки суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність порушення, пеня окремому застосуванню та нарахуванню не підлягає, а вимога щодо стягнення пені є такою, що не відповідає нормам ч. 4 ст. 20 ОСОБА_1 №875-ХІІ, у звязку з чим не підлягає задоволенню.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що відповідно до ст. 19 ОСОБА_1 України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначених частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством організацією громадський організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним, не приймається до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 18-1 вищевказаного ОСОБА_1 пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань здійснює державна служба зайнятості. Обовязок відповідача щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та надання оголошень про наявність місць для працевлаштування не слід сприймати, як обовязок по самостійному пошуку осіб, яким встановлено інвалідність. Відповідачем вчинялися всі залежні заходи, спрямовані на недопущення порушень ОСОБА_1 України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", докази відмови відповідача від працевлаштування інвалідів, направлених до відповідача органами державної служби зайнятості відсутні.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги суперечать матеріалами справи, та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову суду у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року у справі №808/4480/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун