Справа № 810/2271/15
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 року 810/2271/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скрипки І.М., секретар судового засідання Приходько Н.І., за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «П'ятигори» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

29 травня 2015 року до Київського окружного адміністративного суду звернулося Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «П'ятигори» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 82935 грн. та пені у сумі 3483,48 грн.

Зазначали, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів. Оскільки у відповідача наявні два робочих місця для працевлаштування інвалідів і не зайняті такими особами, отже він не забезпечив працевлаштування інвалідів згідно з встановленим законом нормативом і зобовязаний сплатити передбачені законом адміністративно господарські санкції. Оскільки сума таких санкцій самостійно не сплачена, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення сум вказаної заборгованості разом з пенею.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Протокольною ухвалою суду від 16 червня 2015 року відповідача у справі Сільськогосподарський виробничий кооператив «П'ятигори» - замінено на його правонаступника - Товариства з обмеженою відповідальністю «П'ятигори».

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Наголошувала, що звіти про зайнятість та працевлаштування інвалідів надавалися до центру зайнятості щомісячно, у них зазначалося про наявність вакантних робочих місць для інвалідів. Кількість вакантних місць щомісячно визначалась у вказаних звітах відповідно до середньооблікової кількості штатних працівників, яка у січні, лютому та травні 2014 року була меншою, ніж у інші місяці. Звертала увагу, що відповідач вжив достатніх та залежних від нього заходів стосовно створення робочих місць для інвалідів та недопущення господарського правопорушення. Також зазначала, що у 2014 році на підприємства відповідача працювало три інваліди, інші інваліди до товариства для працевлаштування не зверталися; тому нарахування адміністративно господарських санкцій та пені є безпідставним.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши інші докази, зокрема письмові, що містяться в матеріалах справи, суд констатує відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Як встановлено судом, 26 січня 2015 року відповідачем до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік форми №10-ПІ, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2014 році на підприємстві відповідача становила 140 осіб, із них інвалідів (штатних працівників, яким за висновками медико-соціальних експертних комісій встановлена інвалідність) - 3 особи. Чисельність інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно 4-х відсотковому нормативу, становить 6 осіб.

На підставі вказаного звіту Київським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів накладено на відповідача адміністративно-господарські санкції у розмірі 82935 грн. та пеню у сумі 3483,48 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариства з обмеженою відповідальністю «П'ятигори» є юридичною особою, зареєстроване 15 квітня 1993 року.

Судом досліджено подані відповідачем засвідчені копії звітів про наявність вакансій форми №3-ПН за період з січня по грудень 2014 року із відміткою Тетіївського районного центру зайнятості про їх прийняття (а.с.31-66). Із таких звітів видно, що у відповідача було створено у січні, лютому, травні 2014 року дві посади: сторож із заробітною платою 1220 грн. та підсобний робітник із заробітною платою 1220 грн., а у березні, квітні, червні грудні 2014 року три посади: сторож та два підсобні робітники із заробітною платою 1220 грн., - для працевлаштування інвалідів.

У судовому засіданні представник відповідача пояснила, що інформація про наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів у січні, лютому, травні 2014 року є меншою, ніж у інші місяці, у звязку із меншою кількістю працюючих на підприємстві відповідача у менш напружений період проведення сільськогосподарських робіт.

На підтвердження кількості працюючих осіб на підприємстві відповідача у січні, лютому та травні 2014 року надано звіти з праці за вказані періоди, з яких вбачається, що у січні 2014 року у ТОВ «П'ятигори» середньооблікова кількість штатних працівників складала 137 осіб, у лютому 2014 року 136 осіб, у травні 2014 року 134 особи.

Тобто, чисельність інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно 4-х відсотковому нормативу, становить у січні 2014 року 5 осіб (137*45=5,48), у лютому 2014 року 5 осіб (136*4%=5,44), у травні 2014 року 5 осіб (134*4%=5,36).

Представник позивача у судовому засіданні заперечував щодо того, що у січні 2014 року кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідачем відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», складає 5 осіб. Стверджував, що чотири відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за січень 2014 року становить 5,48, а тому застосовуючи правила математичного заокруглення зазначена чисельність інвалідів має бути 6 осіб. При цьому, чим передбачено таке заокруглення - не повідомив.

Крім того, товариством «П'ятигори» подано до суду список інвалідів, які працювали у ТОВ «П'ятигори» у 2014 році та відомості щодо відпрацьованих днів інвалідами, які працевлаштовані за 2014 рік, які підписані директором та головним бухгалтером товариства (а.с.29-30). Також відповідачем надано належним чином засвідчені копії довідок до актів огляду МСЕК №0375879 серії КИО-1, №0427294 серії КИО-1, №0383305 серії КИО-1, №0425796 серії КИО-1 (а.с.25-28).

Із таких документів вбачається, що на товаристві «П'ятигори» у 2014 році працювали ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яким встановлено третю групу інвалідності.

До того ж, представником позивача надано завірені копії відповідей Тетіївського районного центру зайнятості (а.с.23-24), в яких вказано, що ТОВ «П'ятигори» щомісячно протягом 2014 року подавало звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за формою №3-ПН на які можуть бути працевлаштовані особи з інвалідністю; протягом 2014 року центром зайнятості видавалися направлення безробітним особам з інвалідністю на заявлені вакансії; особи відмовились від запропонованої вакансії у спеціаліста центру зайнятості при відвідуванні; відмов у прийнятті на роботу підприємством не було.

Представник позивача доказів відмови у працевлаштуванні інвалідів відповідачем також не надав.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (Закон №875-ХІІ).

Відповідно до вимог статті 17 цього Закону з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

За нормами частини першої статті 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає, зокрема, у виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу, транспорту, інформації та зв'язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту.

За приписами частини першої статті 18 Закону №875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Положеннями частини третьої цієї ж статті встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як закріплено частиною третьою статті 18-1 згаданого Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

За правилами частини девятої статті 19 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

За положеннями частин першої та другої вказаної статті Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Статтею 20 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року №316, затверджено форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», яка заповнюється роботодавцями та подається ними до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті незалежно від місцезнаходження.

Згідно Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року за №316, у пункті 3 розділу ІІ форми вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України «Про зайнятість населення»), і за необхідності зазначаються категорії таких громадян.

Тобто, за своїм змістом звіт за формою №3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

Крім того, суд приходить до висновку, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком або ж збором (обовязковим платежем), і розцінює їх як захід впливу до правопорушника у сфері господарювання у звязку зі вчиненням правопорушення.

За правилами статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. При цьому учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Це означає, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей субєкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом України в постанові від 8 червня 2010 року в адміністративній справі №10/72 за позовом Севастопольського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства «Балаклавське рудоуправління ім. О.М. Горького» про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Як же зазначалось судом, відповідач створив робочі місця для працевлаштування інвалідів, працевлаштував трьох осіб, яким встановлено інвалідність, інформував орган зайнятості населення про наявність вільних вакансій та звертався до нього з проханням про працевлаштування інвалідів, подавав до Фонду соціального захисту інвалідів звітність за встановленою формою.

Позивач не навів суду жодного факту, що відповідач відмовив інваліду у працевлаштуванні з мотивів інвалідності, відсутні такі відомості також і в матеріалах справи.

При цьому, на підставі оцінки усіх доказів у справі в сукупності суд зясував, що відповідач впродовж звітного періоду діяв добросовісно, відповідно до закону, його вина у неможливості виконати норматив працевлаштування інвалідів відсутня.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність в діях відповідача складу правопорушення, за вчинення якого Законом України від «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як передбачає частина перша статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як встановлює стаття 94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Скрипка І.М.