Справа № 814/915/15
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

27 травня 2015 року Справа № 814/915/15

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Лісовської Н.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомзаступника прокурора Миколаївської області, вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, 54030

доМиколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001

третя особатовариство з обмеженою відповідальністю "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера", вул. Айвазовського, 23, а/с 1003, м. Миколаїв, 54052
провизнання протиправним та скасування п. 7 розділу 1 рішення від 19.11.2014 р. № 44/32,
В С Т А Н О В И В:

Позивач заступник прокурора Миколаївської області, звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради (далі Відповідач), про визнання протиправним та скасування п. 7 розділу 1 Рішення від 19.11.2014 р. № 44/32, яким ТОВ "Морському спеціалізованому порту "Ніко-Тера"" надано дозвіл для складання проекту землеустрою на земельну ділянку площею 793 755 кв.м по вул. Айвазовського, 23 у м. Миколаєві, з метою передачі її в оренду строком на 25 років для розміщення та подальшого обслуговування внутрішнього рейду терміналу.

Ухвалою від 23.03.2015 р. судом залучено до участі у справі в якості третьої ососби на боці відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору товариство з обмеженою відповідальністю "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" (далі третя особа).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваного Рішення Миколаївська ОСОБА_1 перевищила свої повноваження, оскільки фактично розпорядилася земельною ділянкою яка є донною поверхнею Бузького лиману, котрий відноситься до внутрішніх морських вод України. А у свою чергу розпорядження внутрішніми морськими водами належить до компетенції Кабінету Міністрів України. Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка не може бути обєктом земельних правовідносин, оскільки її межі неможливо встановити в натурі та закріпити межовими знаками, просить суд визнати протиправним скасувати п.7 розділу 1 Рішення Миколаївської міської ОСОБА_1 від 19.11.2014 р. № 44/32.

Відповідач не висловив своєї позиції щодо заявлених позовних вимог, лише зазначив, що ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" 15.04.2015 року звернувся до Миколаївської міської ОСОБА_1 з листом про скасування надання дозволу на розробку та складання проекту землеустрою на вищезазначену земельну ділянку, оскільки минула потреба у використанні цієї земельної ділянки.

Позивач і представник третьої особи подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності в порядку письмового провадження. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином 27.04.2015 р. (а. с. 65).

Згідно ст. 128 ч. 4 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Вислухавши пояснення сторін у попередніх судових засіданнях, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд дійшов висновку, що позов не належить задоволенню, виходячи з наступного:

Пунктом 47 розділу 1 рішення відповідача від 31.10.2013 р. № 34/13 третій особі надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 793755 кв.м, з метою передачі її в оренду для розміщення та подальшого обслуговування якірної стоянки по вул. Айвазовського, 23 у м. Миколаєві (а. с. 11).

Пунктом 7 розділу 1 рішення відповідача від 19.11.2014 р. № 44/32 п. 47 розділу 1 рішення від 31.10.2013 р. № 34/13 змінено в частині строку передачі земельної ділянки в оренду (25 років) і цільового призначення (для розміщення та подальшого обслуговування внутрішнього рейду терміналу, призначеного для відстою суден в очікуванні постановки до причалу або під час перерви у навантажувальних роботах з обладнанням якірних місць) (а. с. 12).

Згідно інформації Миколаївського обласного управління водних ресурсів і Головного управління Держземагентства у Миколаївській області спірна земельна ділянка належить до внутрішніх вод загальнодержавного значення (а. с. 18-21).

В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначає про відсутність у відповідача компетенції на розпорядження даною земельною ділянкою.

Суд вважає, що висновок позивача щодо перевищення повноважень Миколаївською міською ОСОБА_1 при винесенні оскаржуваного рішення, є хибним. Оскільки до такого висновку Прокурор дійшов аналізуючи та посилаючись виключно на норми Водного кодексу України та Закону України «Про морські порти України», при цьому не беручи до уваги норми а ні Земельного кодексу України та а ні інші норми чинного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Отже, саме відповідні норми ЗК України підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Жодних винятків з цього правила для земельних ділянок дна водних об'єктів земельне законодавство не містить.

Частиною 2 вказаної статті Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Завданням водного законодавства, відповідно до ст. 2 Водного кодексу України (далі - ВК України) є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об'єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування. Водні відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими актами законодавства. Земельні, гірничі, лісові відносини, а також відносини щодо використання та охорони рослинного і тваринного світу, територій та об'єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря, виключної (морської) економічної зони та континентального шельфу України, що виникають під час користування водними об'єктами, регулюються відповідним законодавством України.

Згідно до ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми сховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Статтею 13 ВК України передбачено, що державне управління в галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів здійснюється за басейновим принципом на основі державних цільових, міждержавних та регіональних програм використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів. Державне управління в галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів здійснюють Кабінет Міністрів України, Уряд Автономної Республіки Крим, місцеві ОСОБА_1 та їх виконавчі комітети, спеціально уповноважені органи державної виконавчої влади та інші державні органи відповідно до законодавства України. Органами виконавчої влади у галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони і раціонального використання вод та відтворення водних ресурсів, та інші органи відповідно до законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «МСП Ніка-Тера» звернулося до Миколаївської міської ради з заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 793755 кв. м, з метою передачі її в оренду строком на 25 років для розміщення та подальшого обслуговування внутрішнього рейду терміналу, призначеного для відстою суден в очікуванні постановки до причалу або під час перерви у навантажувальних роботах з обладнанням якірних місць, по вул. Айвазовського, 23 (з урахуванням внесених змін), яка розташована в межах міста Миколаєва.

Рішенням Миколаївської міської ради від 31.10.2013 року № 34/13 було надано дозвіл на складання такого проекту.

Отже, спір у даній справі стосується земель водного фонду.

Згідно зі ст. 14 Водного кодексу України до відання Кабінету Міністрів України у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить: реалізація державної політики у галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів; розпорядження внутрішніми морськими водами, територіальним морем, а також акваторією морських портів; здійснення державного контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів; визначення пріоритетів водокористування; забезпечення розробки державних цільових, міждержавних програм використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів; визначення порядку діяльності органів виконавчої влади у галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів, координація їх діяльності; встановлення порядку видачі дозволів на спеціальне водокористування, днопоглиблювальні роботи, прокладання кабелів, трубопроводів та інших комунікацій на землях водного фонду, а також порядку розроблення та затвердження нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти та переліку забруднюючих речовин, скидання яких у водні об'єкти нормується, розроблення та затвердження критеріїв оцінки забруднення підземних горизонтів водних об'єктів; прийняття у разі виникнення аварійних ситуацій рішень про скиди стічних вод з накопичувачів у водні об'єкти, якщо вони призводять до перевищення гранично допустимих концентрацій забруднюючих речовин у цих об'єктах; організація і координація робіт, пов'язаних з попередженням та ліквідацією наслідків аварій, стихійного лиха, шкідливої дії вод або погіршенням якості водних ресурсів;

прийняття рішень про обмеження, тимчасову заборону (зупинення) діяльності підприємств, установ, організацій і об'єктів у разі порушення ними вимог водного законодавства; затвердження проектів зон санітарної охорони господарсько-питних водозаборів, які забезпечують водопостачання території більш як однієї області; керівництво зовнішніми зв'язками України в галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів; відведення акваторій морських портів; вирішення інших питань у галузі використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів.

Відповідно до ст. 86 Водного кодексу України на землях водного фонду можуть проводитися роботи, пов'язані з будівництвом гідротехнічних, лінійних та гідрометричних споруд, поглибленням дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин (крім піску, гальки і гравію в руслах малих та гірських річок), розчисткою русел річок, каналів і дна водойм, прокладанням кабелів, трубопроводів, інших комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи.

ОСОБА_1 і порядок проведення зазначених робіт визначаються відповідно до проектів, що погоджуються з обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства (крім робіт на землях, зайнятих морями), та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр (ч.2).

Відсутність у земельної ділянки частини дна акваторії Бузького лиману (такою її вважає позивач) меж в натурі (на місцевості), які б збігались з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами, не є перешкодою для виконання робіт із землеустрою, визначення меж такої земельної ділянки на місцевості на підставі відповідної документації із землеустрою і встановлення межових знаків.

Встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками відбувається в порядку, передбаченому Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція про встановлення меж), затвердженою наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про встановлення меж встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Пункт 3.8 Інструкції про встановлення меж передбачає випадки, коли встановлення в натурі (на місцевості) межових знаків не є обов'язковим, зокрема, на водних об'єктах. У такому випадку поворотні точки меж земельної ділянки можуть позначатися маркуванням фарбою.

Доводи позивача щодо неможливості, на його думку, встановити межі зазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріпити їх межовими знаками встановленого зразка, жодними доказами не підтверджені і носять характер суб'єктивних припущень.

Води є окремим природним ресурсом, мають відмінний від землі правовий режим, для їх використання закон зазвичай вимагає отримувати спеціальні дозволи незалежно від наявності у користувача прав на земельну ділянку.

Проте, оскаржуване рішення з приводу якого і виник спір, не передбачає відведення у користування водного об'єкту, а стосуються лише земельної ділянки як частини земної поверхні, розташованої на дні водного об'єкту.

Чинне законодавство не передбачає автоматичного виникнення у користувача земельної ділянки дна водного об'єкту будь-яких прав на води чи водний об'єкт.

Окрім того, слід зазначити, що аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Вищим Адміністративним судом у своїх рішеннях щодо застосування норм Водного Кодексу України та норм Земельного Кодексу України.

Також, слід наголосити, що звернення Прокурора з позовом про скасування даного Рішення Миколаївської міської ОСОБА_1, яким третій особі надається право на складання проекту землеустрою по-перше не реалізоване, (до складення проекту землеустрою третя особа не приступала. ), по-друге цем Рішення не порушуються а ні права Держави, а ні інтереси Держави. Ті підстави, що зазначає Прокурор у своєму позові фактично стосуються процесуальних дій Миколаївської міської ОСОБА_1 (дотримання процедури), які не призвели до порушення прав та інтересів Держави.

Так, ч. 1-2 ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Таким чином, для звернення до суду необхідно, щоб оскаржуване рішення субєкта владних повноважень порушувало чиї-небудь права чи інтереси. У той же час, рішення, що є предметом розгляду даної справи, не реалізоване, технічна документація не виготовлялася. Листом від 15.04.2015 р. третя особа звернулася до відповідача з проханням скасувати рішення від 19.11.2014 р. № 44/32 у звязку з тим, що минула потреба у використанні земельної ділянки (а. с. 60).

Судовому захисту підлягає лише порушене право. З матеріалів даної адміністративної справи не вбачається порушень чиїх-небудь прав та інтересів. Зазначені висновку суду є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості (частина 1 статті 11 КАС).

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, ч.3 ст. 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає чинності з моменту закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного Адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя Н. В. Лісовська