Справа № К/9991/86044/11-С
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року м. Київ К/9991/86044/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Кобилянського М.Г.,

суддів: Амєліна С.Є., Білуги С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про перерахунок та виплату недоплаченої суми підвищення до пенсії

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Луганської області від 18 жовтня 2011 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у перерахунку доплати до його пенсії як інваліду війни ІІ групи щомісячно у розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком, прирівняної до прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2000 року до 1 січня 2006 року; зобов'язати відповідача провести перерахунок доплати до його пенсії як інваліду війни ІІ групи щомісячно у розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком, прирівняної до прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2000 року до 1 січня 2006 року та виплатити утворену заборгованість.

Постановою Жовтневого районного суду м. Луганська від 25 листопада 2009 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи у розмірі, меншому за встановлений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 8 січня 2002 року по 1 січня 2006 року. Зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи щомісячно за період з 8 січня 2002 року по 1 січня 2006 року в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням проведених виплат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою апеляційного суду Луганської області від 18 жовтня 2011 року це судове рішення скасовано. В задоволенні позову відмовлено в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Під час розгляду справи по суті судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом війни ІІ групи з 8 січня 2002 року по теперішній час та має право на пільги, встановлені статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Відповідно до положень частини четвертої статті 13 Закону № 3551-XII (в редакції, що діяла до 1 січня 2006 року) було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються, зокрема інвалідам IІ групи - у розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком.

Вихідним критерієм розрахунку підвищення до пенсії визначено мінімальну пенсію за віком, розмір якої визначався за правилами частини третьої статті 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), а з 1 січня 2004 року встановлювався за правилами частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) в розмірі 20 відсотків середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за попередній рік. 12 січня 2005 року набув чинності Закон України від 23 грудня 2004 року № 2291-IV, яким внесено зміни до частини першої статті 28 Закону № 1058-ІV, згідно яких мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

В пункті 2 постанови «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок державного бюджету» від 3 січня 2002 року № 1 Кабінет Міністрів України установив розміри сум, з яких проводиться розрахунок підвищення до пенсії, усупереч положенням зазначених статей цих законів, причому ці суми не відповідають розмірам мінімальної пенсії за віком.

Положення частини третьої статті 28 Закону № 1058-ІV (доповнена згідно із Законом України від 25 березня 2005 року №2505-IV) про те, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування зазначеної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку інших пов'язаних із нею пенсій чи доплат, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком, крім передбаченого частиною першою цієї статті.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при розрахунку підвищення до пенсії, передбаченого частиною четвертою статті 13 Закону № 3551-XII, застосуванню підлягав розмір мінімальної пенсії за віком, визначений відповідно до положень частини першої статті 28 Закону № 1058-ІV, а до прийняття цього Закону відповідно до положень частини третьої статті 19 Закону № 1788-XII.

Проте пунктом 3 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 5 жовтня 2005 року №2939-ІV частина четверта статті 13 Закону № 3551-XII викладена у такій редакції: «Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».

Зазначені положення Закону набрали чинності з 1 липня 2006 року та з 1 січня 2006 року відповідно та рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать Конституції України (є неконституційними) не визнавались.

Отже, починаючи з 1 січня 2006 року позивач як інвалід війни ІІ групи має право на підвищення до пенсії у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, розмір якого встановлений законами України про Державний бюджет на відповідні роки.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач пропустив річний строк для звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду не надав, а оскільки відповідач наполягав на відмові у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строків звернення до суду (частина перша статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України), то позов задоволенню не підлягає в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Луганської області від 18 жовтня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ Кобилянський М.Г.

СУДДІ Амєлін С.Є.

Білуга С.В.