Справа № 815/3345/14
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року м. Київ К/800/4653/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Іваненко Я.Л., Пасічник С.С., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2014р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з вимогами про зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2014р. постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зареєструвати ОСОБА_2 та його неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судом апеляційної інстанції, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.03.2008р. належить земельна ділянка площею 0,0582га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення земельної ділянки - для ведення індивідуального садівництва.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.07.2013р. індексний номер 6587281 ОСОБА_2 належить на праві власності садовий будинок загальною площею 89,5кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідність садового будинку за вказаною адресою державним стандартам, будівельним нормам і правилам, які пред'являються до житлових будинків, і придатність для постійного (всесезонного) проживання, підтверджується звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкції та інженерних мереж об'єкта.

В грудні 2013 року позивач звернувся до Київського районного відділу в м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про реєстрацію свого місця проживання та місця проживання свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

09.01.2014р. Київський районний відділ в м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області листом №1417 відмовив у реєстрації заявника, оскільки належний позивачу на праві приватної власності будинок є садовим будинком, який не призначений для постійного проживання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язковою вимогою до житла є призначення цього приміщення для проживання, а садовий будинок позивача за своїм цільовим призначенням цьому критерію не відповідає.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що садовий будинок, в якому постійно проживає позивач, має всі умови для постійного проживання, що підтверджується звітом про проведення технічного обстеження будівельних споруд та інженерних мереж, При цьому позивачем до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надано усі документи, необхідні для проведення реєстрації, тому відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні реєстрації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає:

- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

- жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

- жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

- квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Таким чином, з наведеного вбачається, що відповідно до Житлового кодексу УРСР дачний будинок не зазначений в переліку об'єктів, які не входять до житлового фонду.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Отже, вирішуючи даний спір, слід виходити з таких характеризуючих ознак об'єкту нерухомості як пристосування та придатність будинку для постійного проживання.

Як встановлено судами та вбачається із матеріалів справи, будинок, який належить на праві приватної власності позивачу має присвоєну поштову адресу, знаходиться в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці, зареєстрований як об'єкт нерухомого майна, призначений та придатний для постійного проживання у ньому, відповідає встановленим технічним вимогам та є постійним місцем проживанням позивача.

Доводи відповідача про те, що вказаний будинок згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно зазначений як дачний будиночок, не позбавляє такий будинок ознак, притаманних житлу, тому підтверджує право позивача права зареєструвати своє місце проживання та місце проживання свого сина в ньому.

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанцій повно і всебічно встановив обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановлених статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді Іваненко Я.Л.

Пасічник С.С.