Справа № 816/1046/13-а
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року м. Київ К/800/33986/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Борисенко І.В.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача Дідур І.В.

відповідача не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуКременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області Державної податкової служби
на постановуПолтавського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року
та ухвалуХарківського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року
у справі№816/1046/13-а
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Кам'янка»
доКременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області Державної податкової служби
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Кам'янка» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Агрофірма Кам'янка») звернулось до суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач, Кременчуцька ОДПІ у Полтавській області) про визнання протиправним та скасування податкове повідомлення - рішення від 04 березня 2013 року №/577.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року, адміністративний позов задоволено.

Вважаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач надав письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких у її задоволенні просив відмовити.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «Агрофірма Кам'янка» є суб'єктом спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

Відповідачем у період з 15 жовтня 2012 року по 23 листопада 2012 року проведено планову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2009 року по 30 червня 2012 року.

За результатами перевірки 30 листопада 2012 року складено акт № 5074/22-209/32860479, в якому, зокрема, зафіксовано порушення позивачем пунктів 81.1, 81.6 статті 81 Закону України «Про податок на додану вартість», підпунктів 209.1, 209.6 статті 209 Податкового кодексу України та встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 1721412,00 грн., в тому числі: за серпень 2009 року в сумі 58965,00 грн., за листопад 2009 року - 65355,00 грн., за липень 2010 року - 85979,00 грн., за вересень 2010 року - 26575,00 грн., за жовтень 2010 року - 206476,00 грн., за липень 2011 року - 222894,00 грн., за серпень 2011 року - 150172,00 грн., за вересень 2011 року - 186086,00 грн., за жовтень 2011 року - 233246,00 грн., за листопад 2011 року - 239637,00 грн., за грудень 2011 року - 246027,00 грн.

На підставі висновків акта перевірки 18 грудня 2012 року податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № /2139, яким позивачу збільшено податкові зобов'язання з податку на додану вартість на суму 1721412,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 430353,00 грн.

Переглянувши рішення суду першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій підставою для визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість стали помилкові висновки податкового органу про відсутність підстав для включення до складу податкових зобов'язань в деклараціях, які не передбачають розрахунки з бюджетом, сум податку на додану вартість, які отримані позивачем за результатами реалізації продукції, вирощеної на земельних ділянках, право користування якими не оформлено правовстановлюючими документами.

Колегія суддів з такими висновками судів погоджується у повному обсязі.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Закону України «про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України №168/97-ВР) резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 81.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Пунктом 81.6 названої статті закріплено, що сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є поставка вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих виробничих потужностях, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів (послуг) становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів (послуг), поставлених протягом попередніх дванадцяти послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Ця норма діє з урахуванням того, що:

а) для новоствореного сільськогосподарського підприємства, зареєстрованого як суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність менше дванадцяти календарних місяців, така питома вага сільськогосподарських товарів (послуг) розраховується за наслідками кожного звітного податкового періоду;

б) з метою розрахунку такої питомої ваги до складу основної діяльності сільськогосподарського підприємства не включаються оподатковувані операції з поставки капітальних активів, що перебували у складі його основних фондів не менше дванадцяти послідовних звітних податкових періодів сукупно, якщо такі поставки не були постійними і не становили окремої підприємницької діяльності.

Аналогічна норма закріплена і у пункті 209.6 статті 209 Податкового кодексу України, який набув чинності з 01 січня 2011 року (далі по тексту - ПК України).

Зокрема, сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих виробничих потужностях, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Відповідно до підпункту 14.1.233 пункту 14.1 статті 14 ПК України в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин сільськогосподарські угіддя - це рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги. Відповідно, сільськогосподарські угіддя знаходяться на земельних ділянках сільськогосподарського призначення.

Згідно з підпунктом 14.1.77 пункту 14.1 статті 14 ПК України землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 2 розділу ХІV цього Кодексу - це землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

За змістом наведених норм Податкового кодексу України, для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку землі, що використовуються сільськогосподарським товаровиробником для виробництва продукції рослинництва, повинні знаходитися у власності чи користуванні такого виробника.

Водночас Податковий кодекс України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

Отже, за таких обставин будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, хоч би з яких підстав не виникало таке право, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Таким чином, як випливає зі змісту пункту 308.4 статті 308 ПК України, для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатися доходи від продажу продукції рослинництва, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні особи на будь-яких умовах.

Варто зауважити, що земельне законодавство України вимагає державної реєстрації документа, що встановлює право користування земельною ділянкою.

Так, відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, для цілей регулювання земельних відносин, виникнення права оренди земельної ділянки пов'язане із фактом державної реєстрації відповідного договору.

Водночас, податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника.

Враховуючи пріоритетність застосування норм податкового законодавства перед нормами інших галузей права у регулюванні податкових правовідносин, варто визнати, що недотримання норм земельного законодавства щодо реєстрації права оренди земельних ділянок не може бути перешкодою для кваліфікації сільськогосподарських угідь як таких, що знаходяться у користуванні товаровиробника для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку. Розглядувані угіддя будуть знаходитися у користуванні платника сільськогосподарського податку. При цьому, варто враховувати, що виникнення орендних відносин відповідно до вимог земельного законодавства не є обов'язковою умовою для визнання сільськогосподарських угідь такими, що знаходяться в користуванні платника фіксованого сільськогосподарського податку. Зазначене пояснюється тим, що оренда є лише одним із видів права користування землею.

За таких обставин продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку, є сільськогосподарською продукцією у розумінні Закону України №168/97-ВР та глави 2 розділу ХІV ПК України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, які зумовили задоволення позову, а також не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року у справі №816/1046/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: І.В. Борисенко

Т.М. Шипуліна