Справа № 804/4132/15
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2015 р.Справа №804/4132/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіВерба І.О.
при секретарі судового засіданняЧмоні А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
18 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому позивач просить:
- визнати рішення №533 від 02.02.2015 року Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська таким, що порушує право згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_1 на приватизацію займаної квартири;
- скасувати рішення №533 від 02.02.2015 року;
- зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська прийняти рішення згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та вжити заходів передбачених цим Законом, щодо приватизації квартири, яку позивач займає на підставі ордера №171 від 25.09.2000 року.
В обґрунтування позову зазначено, що підставою відмови в приватизації квартири протиправно зазначено, що містечко є закритим.
Судом залучено до участі в адміністративній справі членів родини позивача, які спільно мешкають у спірній квартирі.
Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що згідно з пунктом 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, розташовані на територіях закритих військових поселень, а тому до Міністерства оборони України направлялись запити щодо підтвердження статусу військового містечка. Враховуючи те, що містечко має статус закритого згідно листа від 11.09.2013 року №303/4/15/1183 та рішення заступника Міністра оборони України від 22.07.2014 року №180/дск, відповідач просив відмовити в задоволенні адміністративного позову.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2000 року Гвардійська КЕЧ району видала ордер №171 п/п-ку ОСОБА_5 із родиною жінка ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , син ОСОБА_6 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 (а.с.13).
Наказом від 14.07.2003 року ОСОБА_2 був зарахований у списки військової частини НОМЕР_1 наказом №137 (в подальшому виключений зі списків наказом №27 від 08.02.2007 року, а.с.35).
16.06.2004 року керівником гарнізону дозволено переоформити лицевий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 замість основного квартиронаймача ОСОБА_5 на його сина ОСОБА_2 , встановивши склад сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_5 та його сина ОСОБА_6 із квартири виписано у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання у м. Павлоград.
25.08.2010 року керівником гарнізону дозволено переоформити лицевий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 замість основного квартиронаймача ОСОБА_2 у складі сім`ї: ОСОБА_1 (основний квартиронаймач), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_3 (невістка), ОСОБА_4 (онук) (а.с.14).
На виконання Директиви Міністерства оборони України від 01.07.2013 року №Д322/1/02 Гвардійська КЕЧ району розформована 30.12.2013 року наказом Начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 09.08.2013 року №93, правонаступником Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району визначено КЕВ м. Дніпропетровська.
26.01.2015 року ОСОБА_1 подала на ім`я начальника КЕВ м. Дніпропетровська заяву, в якій відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та наказу Міністерства оборони №1 від 03.01.1993 року просила передати їй в приватну власність трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 (а.с.15).
02.02.2015 року за вих.533 на заяву позивача відповідач прийняв рішення, яким в оформленні передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_1 , заявнику відмовив, з підстав того, що військове містечко включено до закритих і які не підпадають під приватизацію житлового фонду.
Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Правовий режим власності визначається виключно законами (пункт 7 частини 1 статті 92 Конституції України).
Відповідно статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-XXII (далі - Закон України №2482-XXII).
Закон України №2482-XXII передбачає порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом на законних підставах, з обмеженням на приватизацію, визначеним пунктом 2 статті 2 вказаного Закону.
Так, відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України №2482-XXII не підлягають приватизації, зокрема, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень.
Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном врегульований Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України».
Згідно статті 1 вказаного Закону, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Процедуру вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил та його безоплатної передачі до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям, які провадять свою діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність врегульовано «Порядком вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України», який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №1282 від 29.08.2002 року (далі Порядок №1282).
Саме вказаний Порядок №1282 містить визначення поняття військового містечка.
Так, згідно із абзацом 3 пункту 2 Порядку №1282 військове містечко це майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом із житловим фондом, об`єктами соціальної та інженерної інфраструктури, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.
Відповідно до пункту 2-1 Порядку об`єктами передачі згідно з цим Порядком є: військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); інше окреме індивідуально визначене (рухоме) майно; житловий фонд, інші об`єкти соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів.
Повноваження для передачі військового майна передбачено пунктом 4 Порядку №1282 згідно до якого передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням Міноборони - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 3 і 4 пункту 2-1 цього Порядку. Тобто, право передати житловий фонд, інші об`єкти соціальної та інженерної інфраструктури (військове містечко №4) в комунальну власність має Міноборони.
Заявлений спір точиться навколо того, чи є спірне військове містечко закритим, і отже, чи можливо віднести житло позивача до квартир, що розташовані на територіях закритих військових поселень, що виключає право позивача на приватизацію квартири.
Законодавством, що діяло до 1991 року, а саме «Положенням про квартирно-експлуатаційної служби і квартирному постачанні Радянської Армії і Військово-Морського Флоту» від 22 лютого 1977 року №75, було визначено поняття військових містечок, якім підрозділяються на закриті та відкриті, пунктом 35 вказаного Положення було визначено, що до закритих військових містечок відносяться:
- військові містечка військових частин, розташовані в населених пунктах і мають систему перепусток;
- відокремлені військові містечка військових частин, розташовані поза межами населених пунктів.
Переліки закритих військових містечок затверджуються командувачами військами військових округів.
Судом встановлено, що чинне на час виникнення та розгляду спору законодавство України не містить визначення поняття «закрите військове містечко», та, відповідно, не містить порядку віднесення військових містечок до закритих, тому суд, керуючись частиною сьомою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні спору виходить із конституційних принципів і загальних засад права.
Відповідно до частини сьомої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Наказом Міністра оборони України «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад» №569 від 15.09.2011 року дано вказівку начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України організувати безоплатне вилучення з балансу Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району військового майна та його безоплатну передачу в комунальну власність територіальних громад міста.
Додатком №1 до наказу №569 від 15.09.2011 року затверджено Перелік військового майна, що безоплатно передається в комунальну власність територіальної громади селища Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, де в пункті 1 вказані у спірному військовому містечку №4 перелічений 81 житловий будинок, що свідчить про відсутність статусу закритого військового поселення у смт Гвардійське. До переданого майна входять: житлові будинки; котельня ДКВР №204; гуртожиток/церква №168; мережі водопостачання; мережі каналізації; мережі теплопостачання та інше. Як наслідок прийняття зазначеного наказу та з метою його виконання частину об`єктів передано в комунальну власність.
Позивач зазначив, що згідно наказу Міністерства оборони України №1 від 03.01.1993 року смт Гвардійське та Черкаське є відкритими і квартири підлягають приватизації.
Відповідно до частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого у разі не відповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
- прийняти рішення стосовно доцільності передачі житлового фонд об`єктів соціально-культурної сфери та інженерних мереж селищ міського типу Гвардійське та Черкаське в комунальну власність територіальних громад Новомосковського району Дніпропетровської області (термін - 10.12.2010 року);
- вжити заходів щодо забезпечення мешканців селищ міського типу Гвардійське та Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області безперебійним постачанням якісної питної води, здійснити заходи щодо розвитку системи водовідведення (термін - серпень 2011 року);
- забезпечити проведення капітальних ремонтів гарнізонних будинків офіцерів та дошкільних дитячих закладів, розташованих у селищах міського типу Гвардійське та Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області (термін - грудень 2011 року).
Саме на виконання зазначеного Доручення Президента України та відповідно до повноважень Міністром оборони України прийнято вищезгаданий Наказ №569 від 15.09.2011 року «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад».
Отже з огляду на Доручення Президента України від 12.10.2010 року та враховуючи фактичну передачу об`єктів соціальної та інженерної інфраструктури, що перебували в оперативному управлінні Гвардійської КЕЧ району, суд вважає, що військове містечко №4 має ознаки відкритого.
Також, суд звертає увагу, що відповідно до абзацу 4 пункту 9 «Положення про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України №406/2011 від 06.04.2011 року Міністр у межах повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.
Накази Міноборони України, прийняті в межах його повноважень, обов`язкові для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності і громадянами.
З огляду на зазначену норму наказ Міністра оборони України №569 від 15.09.2011 року є обов`язковим для виконання Гвардійською КЕЧ району Дніпропетровської області, тому суд вважає тривале невирішення питання щодо приватизації житла з посиланням на не визначеність статусу військового містечка протиправним. Крім того, загальновідомим є факт того, що певна кількість мешканців смт Гвардійське отримало у власність від Гвардійською КЕЧ квартири шляхом приватизації, смт Гвардійське не є режимним об`єктом, у ньому розташовані об`єкти культурно-побутового характеру, офісні приміщення, склади, торгівельні бази, що не мають прямого або опорядкованого відношення до військової сфери.
Відповідно до пункту 2 розділу 4 Указу Президента України «Про Концепцію вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів» від 10.05.2006 року №361/2006 адміністративне судочинство спрямоване на захист прав особи у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. За своїм статусом у суспільстві учас ники таких правовідносин перебувають у нерівних умовах, тому адміністративний суд має вжити всіх передбачених за коном заходів, щоб захистити порушені органом влади права особи, в тому числі збирати докази з власної ініціативи, ви ходити за межі вимог сторін тією мірою, наскільки це необхідно для повного захисту прав особи.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення №533 від 02.02.2015 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, отже суд має вийти за межі позовних вимог для забезпечення повного захисту прав позивача визнавши таке рішення протиправним.
Щодо позовних вимог про зобов`язання КЕВ м. Дніпропетровська розглянути заяву позивача згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та вижити заходів передбачених цим Законом, щодо приватизації квартири, яку позивач займає на підставі ордера №171 від 25.09.2000 року, суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.
Так, виключно уповноважена особа, а не суд мають приймати рішення із спірного питання, отже, суд вважає за необхідне та достатнє зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська повторно розглянути та прийняти рішення по суті заяви ОСОБА_1 від 26.01.2015 року згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Поряд з цим, вимоги щодо зобов`язання останнього вжити заходів щодо приватизації квартири суд не може задовольнити, оскільки в такому випадку прийматимуться на майбутнє, а захисту підлягають лише порушені права. Суб`єкт владних повноважень у спірному випадку має самостійно вирішити заяву позивача з огляду на подані документи, та порядок, яким на час вчинення окремих дій та прийняття рішень буде врегульоване спірне питання, отже, відповідач має діяти в розгляді заяви самостійно, з врахуванням рішення суду за цим спором. В іншому випадку, суд втручатиметься у компетенцію іншого суб`єкта владних повноважень, що є неприпустимим.
Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.
З огляду на викладене, керуючись статтями 4, 11, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська від 02.02.2015 року №533.
Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська повторно розглянути та прийняти рішення по суті заяви ОСОБА_1 від 26.01.2015 року згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 26 червня 2015 року.

Суддя І.О. Верба