Справа № 2-а-3411/10
Суддя: Хаюк С.М.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Куцоконь Ю.П.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"24" червня 2015 р. Справа № 2-а-3411/10

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Хаюка С.М.

суддів: Бондарчука І.Ф.

ОСОБА_2,

розглянувши в письмовому провадженні у м.Житомирі апеляційні скарги ОСОБА_3, Виконавчого комітету Рівненської міської ради на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "03" березня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання бездіяльності протиправною ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася з адміністративним позовом до виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просить суд визнати дії відповідача неправомірними, зобов'язати виконавчий комітет Рівненської міської ради задіяти належних заходів щодо забезпечення їй фінансової доступності послуг Інтернету за мінімальних витрат у відповідності до статті 9 ОСОБА_4 про права інвалідів та встановити, що доступність послуг Інтернету за мінімальними витратами для інвалідів є сумою собівартості послуг доступу до Інтернету.

Ухвалою Рівненського міського суду від 16.02.2015 року залучено до справи у якості другого відповідача управління соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради.

Постановою Рівненського міського суду від 3.03.2015 року позов ОСОБА_3 до виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання бездіяльності протиправною задоволено частково.

Визнано неправомірними дії виконавчого комітету Рівненської міської ради стосовно невжиття належних заходів щодо забезпечення ОСОБА_3 фінансової доступності послуг Інтернету за мінімальних витрат відповідно до статті 9 ОСОБА_4 про права інвалідів.

Зобов'язано виконавчий комітет Рівненської міської ради вжити належних заходів щодо забезпечення ОСОБА_3 фінансової доступності послуг Інтернету за мінімальних витрат відповідно до статті 9 ОСОБА_4 про права інвалідів.

В позові ОСОБА_3 до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання бездіяльності протиправною відмовлено за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з даною постановою позивач та відповідач звернулись з апеляційними скаргами, в яких позивач просить - змінити постанову суду першої інстанції встановивши , що доступність послуг Інтернету за мінімальними витратами для інвалідів є сумою собівартості послуг доступу до Інтернету; визнати неправомірною та скасувати ухвалу суду від 16.02.2015 року про залучення управління праці і соціального захисту населення Рівненської міської ради;визнати неправомірною бездіяльність Рівненського міського суду щодо не розгляду заяви про відвід суддів Рівненського міського суду;визнати неправомірною ухвалу суду від 10.12.2014 року. Відповідач - виконавчий комітет Рівненської міської ради просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у позові відмовити .

Представники сторін в засідання суду не з'явились, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення сторонам рекомендованою кореспонденцією судових повісток та копій ухвал суду.

З врахуванням приписів статей 196,197 КАС України, розгляд апеляційної скарги здійснюється судовою колегією в порядку письмового провадження.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 195 КАС України, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 з 05 січня 2011 року встановлено першу групу інвалідності безтерміново (на час звернення до суду з позовом позивачу була встановлена друга група інвалідності) та за станом здоров'я рекомендовано візок для пересування по кімнаті та візок з електроприводом для пересування по вулиці.

На звернення позивача до виконавчого комітету Рівненської міської ради з проханням задіяти заходи щодо фінансової доступності Інтернету для інвалідів міста Рівне за мінімальних витрат відповідно до вимог ОСОБА_4 про право інвалідів, останній листом від 29 червня 2010 року повідомив позивача про відсутність такої можливості.

Фактична відмова позивачу у її проханні виконавчим комітетом Рівненської міської ради обумовлена тим, що на даний час національне законодавство не приведене у відповідність до положень ОСОБА_4 про права інвалідів та, враховуючи напруженість виконання доходної частини бюджету міста Рівне, вирішити порушене позивачем питання немає можливості, що вбачається із листа від 29 червня 2010 року(а.с.4).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова виконавчого комітету Рівненської міської ради є неправомірною, а посилання на невідповідність національного законодавства положенням ОСОБА_4 про права інвалідів, а також на відсутність кошті є безпідставними, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають змісті спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України № 1767-VІ від 16 грудня 2009 року Верховною Радою України ратифіковано ОСОБА_4 про права інвалідів і Факультативний протокол до неї, вчинені 13 грудня 2006 року в місті Нью-Йорку. ОСОБА_4 набрала чинності для України 06 березня 2010 року.

Згідно із статтею 9 ОСОБА_4 про права інвалідів щоб надати інвалідам можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення інвалідам доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв'язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об'єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Ці заходи, які включають виявлення й усунення перепон і бар'єрів, що перешкоджають доступності, повинні поширюватися, зокрема: b) на інформаційні, комунікаційні та інші служби, зокрема електронні служби та екстрені служби.

Держави-учасниці вживають також належних заходів для того, щоб, зокрема:

a) розробляти мінімальні стандарти й керівні орієнтири, що передбачають доступність об'єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, уводити їх у дію та стежити за дотриманням їх;

f) розвивати інші належні форми надання інвалідам допомоги та підтримки, що забезпечують їм доступ до інформації;

g) заохочувати доступ інвалідів до нових інформаційно-комунікаційних технологій і систем, зокрема Інтернету;

h) заохочувати проектування, розробку, виробництво й поширення первісно доступних інформаційно-комунікаційних технологій і систем, так щоб доступність цих технологій і систем досягалася за мінімальних витрат.

Правовідносини, які виникають в процесі реалізації зобов'язань держави щодо реалізації прав інвалідів, зазначених у ОСОБА_4 про права інвалідів, будуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав і свобод, закріплених у Конституції та інших актах.

Європейський Суд з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) зазначив, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це зобов'язання держави заохочувати доступ інвалідів до нових інформаційно-комунікаційних технологій і систем, зокрема Інтернету, доступність цих технологій і систем за мінімальних витрат, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Крім того, у пункті 26 свого рішення у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, Європейський Суд з прав людини звернув увагу на те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність засобів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Як передбачено частиною першою статті 5 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно вимог статті 8 КАС України адміністративний суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує принцип верховенства права з Урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ ОСОБА_4 і практику Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відмова виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_3 у забезпеченні доступності послуг Інтернету за мінімальних витрат відповідно до статті 9 ОСОБА_4 про права інвалідів з підстав, наведених у листі від 29 червня 2010 року, є неправомірною.

Наявність у виконавчого комітету Рівненської міської ради відповідних повноважень щодо реалізації положень ОСОБА_4 про права інвалідів ґрунтується на положеннях та вимогах Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Так, згідно підпункту 9 пункту «а» статті 27 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері соціально-економічного і культурного розвитку, планування та обліку належать власні (самоврядні) повноваження щодо утворення цільових фондів соціальної допомоги інвалідам, визначення порядку і умов витрачання коштів цих фондів.

Відповідно до підпункту 1 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку належать делеговані повноваження стосовно здійснення заходів щодо розширення та вдосконалення мережі підприємств житлово-комунального господарства, торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, розвитку транспорту і зв'язку.

Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері соціального захисту населення визначено статтею 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підпунктом 1 пункту «а» якої передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських належать власні (самоврядні) повноваження щодо встановлення за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення, а підпунктом 2 пункту «б» - делеговані повноваження щодо забезпечення здійснення передбачених законодавством заходів щодо поліпшення житлових і матеріально-побутових умов інвалідів, ветеранів війни та праці, громадян, реабілітованих як жертви політичних репресій, військовослужбовців, а також військовослужбовців, звільнених у запас або у відставку, сімей,які втратили годувальника, багатодітних сімей, громадян похилого віку, які потребують обслуговування вдома, до влаштування в будинки інвалідів і громадян похилого віку, які мають потребу в цьому, дітей, що залишились без піклування батьків, на вихованні в сім'ї громадян.

Згідно частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку, що виконавчий комітет Рівненської міської ради діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому позовні вимоги в частині визнання дій виконавчого комітету Рівненської міської ради неправомірними та в частині зобов'язання виконавчого комітету Рівненської міської ради задіяти належних заходів щодо забезпечення їй фінансової доступності послуг Інтернету за мінімальних витрат у відповідності до статті 9 ОСОБА_4 про права інвалідів підлягають задоволенню як обґрунтовані та доведені, а в задоволені апеляційної скарги необхідно відмовити.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині встановлення факту, що доступність послуг Інтернету за мінімальними витратами для інвалідів є сумою собівартості послуг доступу до Інтернету, задоволенню не підлягають, так як вказане питання відноситься виключно до дискреційних функцій суб"єкта владних повноважень і повинно вирішуватися органом місцевого самоврядування з урахуванням всіх обставин, що мають значення для його вирішення. Суд не наділений повноваженнями підміняти дискреційні функції суб"єкта владних повноважень.

Крім того, відповідно до ст.52 КАС України, суд першої інстанції встановивши, що з адміністративним позовом звернулась не та особа , якій належить право вимоги, або не до тієї особи , яка повинна відповідати за адміністративним позовом , може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне заміну підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу , як другого відповідача.

Отже, залучення другого відповідача до участі у розгляді справи, в разі не згоди позивача на заміну первинного відповідача, є правом суду, яке суд першої інстанції реалізував з метою повного захисту інтересів позивача , винісши ухвалу від 16.02.2015 року.

Так, як під час розгляду справи судом не було виявлено порушень прав, інтересів і свобод позивача з боку управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради , то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені позовних вимог до другого відповідача.

При цьому колегія суддів зазначає, що визнання неправомірною бездіяльності Рівненського міського суду в особі судді Наумова С.В. щодо не розгляду заяви позивача від 17.11.2014 року(а.с.117,118) про відвід суддів Рівненського міського суду за процедурою передбаченою ст.31 КАС України не віднесено до повноважень апеляційного адміністративного суду визначних ст.ст.198,199 КАС України.

Крім того , колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала Рівненського міського суду від 10.12.2014 року (а.с.128), якою відмовлено ОСОБА_3 у задоволені клопотання про відвід судді Наумова С.В. і задоволено самовідвід судді , винесена з дотриманням норм процесуального права, з урахуванням всіх обставин справи та доводів позивача і підстав для визнання її неправомірною не має.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами по справі докази, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки постанову судом першої інстанції винесено відповідно до позовних вимог з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і суд дав правильну оцінку обставинам справи, то колегія суддів апеляційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому її потрібно залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, Виконавчого комітету Рівненської міської ради залишити без задоволення, а постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "03" березня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М.Хаюк

судді: І.Ф.Бондарчук

ОСОБА_2

З оригіналом згідно: суддя ________________________________ С.М.Хаюк

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,33000

3,4- відповідачу/відповідачам: Виконавчий комітет Рівненської міської ради вул.Соборна,12-А,м.Рівне,33000 Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради вул.Соборна,12,м.Рівне,33000

- ,