Справа № 159/3512/13-а 2а/159/127/13
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року Справа № 876/9701/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Сапіги В. П.;

за участю:

секретаря судового засідання - Мартинишина Р. С.;

позивача - ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельської виховної колонії Державної пенітенціарної служби України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2013 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Ковельської виховної колонії Державної пенітенціарної служби України про визнання неправомірними дій щодо зарахування вислуги років в пільговому обчисленні у період з 01 червня 2005 року по 30 вересня 2011 року та зобов'язання зарахування вислуги років у пільговому обчисленні за період з 01 червня 2005 року по 30 вересня 2011 року та видачі відповідної довідки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що дії відповідача суперечать ст. 58 Конституції України.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2013 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Дану постанову мотивовано тим, що оскільки призначення пенсії здійснюється за правилами діючого в день призначення пенсії законодавства, то й відповідно й вислуга років обчислюється за правилами діючого на день призначення пенсії законодавства.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано положень ст. 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Позивач, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності.

Судом апеляційної інстанції заслухано суддю-доповідача, пояснення позивача, досліджено матеріали справи та проаналізовано доводи апеляційної скарги, внаслідок чого зроблено висновок про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі) передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України спори юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що спірні правовідносини, в даному випадку, виникли з приводу проходження позивачем публічної служби у Ковельській виховній колонії Державної пенітенціарної служби України.

Частиною 1 ст. 18 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі) визначено перелік адміністративних справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним:

1) адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам;

2) усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

4) усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.;

5) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої цієї статті.

Згідно із ч. 2 ст. 18 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі) окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Відповідачем у даному спорі є Ковельська виховна колонія Державної пенітенціарної служби України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кримінально-виконавчого кодексу України органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальні органи управління, кримінально-виконавча інспекція.

Згідно з Положенням про Державну пенітенціарну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 225, Державна пенітенціарна служба України (ДПтС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції і який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Частиною 2 ст. 11 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що установами виконання покарань є: арештні доми, кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом

З наведеного, на думку суду апеляційної інстанції випливає, що відповідач є органом державної влади.

Отже, виходячи із змісту ч. ч. 1, 2 ст. 18 КАС України (в редакції чинній на момент вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження в справі) та враховуючи фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що даний спір предметно підсудний окружному адміністративному суду.

Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 108 КАС України (в редакції чинній на момент отримання судом першої інстанції позовної заяви), позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.

Судом першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі вищенаведеного не враховано, внаслідок чого розглянуто справу з порушенням правил предметної підсудності.

В свою чергу, таке порушення означає, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, а тому, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 5 КАС України, якою передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Позивач з 15 листопада 1992 року по 21 листопада 1994 року, з 15 листопада 1992 року по 21 листопада 1994 року проходив військову службу у Збройних силах України. З 01 червня 2005 року і по даний час проходить службу в Державній кримінально-виконавчій системі України на різних посадах, зокрема, з 01 червня 2005 року - на посаді молодшого інспектора ІІ категорії відділу режиму і охорони Луцького СІЗО, з 02 січня 2007 року - молодшого інспектора ІІ категорії відділу режиму і охорони Луцького СІЗО, з 01 березня 2008 року - молодшого інспектора ІІ категорії відділу режиму і охорони Ковельської виховної колонії, з 01 липня 2011 року - молодшого інспектора І категорії відділу режиму і охорони Ковельської виховної колонії, що підтверджується розрахунком вислуги років (а. с. 4-5).

Відповідно до розрахунку вислуги років ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2011 року вислуга років позивача в календарному обчисленні складає 18 років 06 місяців 1 день, в пільговому обчисленні - 19 років 08 місяців 26 днів. При цьому, період проходження служби з 02 січня 2007 року по 01 січня 2007 року, а також з 01 березня 2008 року по 30 вересня 2011 року зараховано позивачу у вислугу років із застосуванням коефіцієнту 1,333, а з 02 січня 2007 року по 01 березня 2008 року - із застосуванням коефіцієнту 1,5 (а. с. 5).

У квітні 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо наявної у нього вислуги років, необхідної для призначення пенсії.

Відповідачем листом від 08 квітня 2013 року № 8/1051 повідомлено, що станом на 30 вересня 2011 року вислуга років позивача у пільговому обчисленні становила 19 років 06 місяців 28 днів і на той час права на пенсію він не мав. З 01 листопада 2011 року з набранням чинності Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» вислуга років для призначення пенсії зараховується виключно у календарному обчисленні

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність правових підстав для зарахування позивачу на час звернення із вказаною заявою вислуги років за період з 01 червня 2005 року по 30 вересня 2011 року у пільговому обчисленні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Водночас, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що «конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох норм закону, які по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах повинні застосовуватися положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Так, згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З наведеного випливає, що умови призначення пенсії за вислугу років осіб, які проходять службу у Державній кримінально виконавчій службі України визначено статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Редакція зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року (який набрав чинності 01 листопада 2011 року) внесено зміни до Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено редакцію вищевказаної статті.

Так, п. «а» ст. 12 передбачає, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше.

Відповідачем на день звернення позивача обґрунтовано проведено календарне, а не пільгове обчислення вислуги років - що відповідає чинній редакції статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року.

Звідси вірним є висновок суду першої інстанції, що оскільки пенсія призначається за правилами діючого на день призначення пенсії законодавства, відповідно й вислуга років обчислюється за правилами діючого на день призначення пенсії законодавства.

Суд апеляційної інстанції додатково зазначає, що у позивача не виникло право на призначення пенсії за вислугу років до зміни правового регулювання умов призначення даної пенсії, тобто до набрання законної сили Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року, а тому, безпідставним є твердження позивача про звуження його прав шляхом внесення змін до законодавства, оскільки правовідносини щодо пенсійного забезпечення виникають саме в момент виникнення права на її призначення.

Тобто, у випадку наявності у позивача стажу обчисленого в пільговому порядку до зміни законодавчого регулювання даного питання, а саме зарахування стажу для призначення пенсії виключно в календарному обчисленні, позивача було б наділено правом на зарахування вислуги років в пільговому обчисленні і після набрання законної сили Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» - 01 листопада 2011 року.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постановах від 06 лютого 2012 року (справа № 21-322а11) та від 01 липня 2014 року (справа № 21-244а14).

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої прийнята з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 17, 18, 158-163, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2013 року в справі № 159/3512/13-а - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Ковельської виховної колонії Державної пенітенціарної служби України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинення дій - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у випадку коли, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, складення постанови в повному обсязі відкладено - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

В. П. Сапіга

Постанову складено в повному обсязі 23 червня 2015 року