Справа № 815/4452/14
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 р. Справа № 815/4452/14

Категорія: 5.2.2 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтекс - Плюс» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтекс - Плюс» до Південної митниці Міндоходів (правонаступник Одеська митниця ДФС) в про визнання протиправними та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

05.08.2014р. ТОВ «Інтекс - Плюс» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Південної митниці Міндоходів (правонаступник Одеська митниця ДФС) , в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про коригування митної вартості товарів від 28.07.2014 року №500060001/2014/610162/2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно застосував визначений ним метод визначення митної вартості товарів, що призвело до прийняття незаконного рішення та переплати до Державного бюджету України податків та ввізного мита.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року у задоволенні адміністративного позову ТОВ «Інтекс - Плюс» відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ТОВ «Інтекс - Плюс» 07.10.2014р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2014 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

28.07.2014 року Південною митницею Міндоходів прийнято рішення №500060001/2014/610162/2 про коригування митної вартості товарів та видана Картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №500060001/2014/00480 від 28.07.2014.

29.07.2014 року товари були випущені за МД №500060001/2014/025529 у вільний обіг під гарантійні зобов'язання шляхом надання гарантій відповідно до розділу X Митного Кодексу України.

Не погоджуюсь з зазначеним рішенням та діями митного органу, позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно з правомірності дій та оскаржуваного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Як слідує зі змісту приписів ст.318 Митного кодексу України, митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України і передбачає виконання митними органами мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Основні ж засади визначення митної вартості товару врегульовані розділом III Митного кодексу України від 13.03.2012 року № 4495-VI.

Так, у відповідності до положень ч.1 ст.51 Митного кодексу України, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Статтею 52 МК України, передбачено, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Як видно з п.2 ч.2 цієї ж статті 52 МКУ, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов'язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що підлягають обчисленню.

Частиною 1 ст.53 МК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Перелік таких документів, які підтверджують митну вартість товарів визначений у ч.ч.1,2 ст.53 МК України.

Відповідно до приписів ч.ч.4,8 ст.52 МК України, у випадках, визначених цим Кодексом, для заявленої митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України відповідно до митного режиму імпорту, митному органу, який проводить митне оформлення цих товарів, разом з митною декларацією та іншими необхідними для митного оформлення зазначених товарів документами в установленому порядку подається декларація митної вартості.

У декларації митної вартості наводяться відомості про метод визначення митної вартості товарів, числове значення митної вартості товарів та її складових, умови зовнішньоекономічного договору, що мають відношення до визначення митної вартості товарів, та надані документи, що підтверджують зазначене.

Згідно із ч.1 ст.54 МК України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Також, ч.ч.1,4 ст.337 МК України передбачено, що перевірка документів та відомостей, які подаються митним органам під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, здійснюється візуально, з застосуванням інформаційних технологій (шляхом проведення формато-логічного контролю, контролю співставлення, контролю із застосуванням системи управління ризиками) та в інші способи, передбачені цим Кодексом.

Так, як вбачається з митної декларації декларанта ФОП ОСОБА_4 з внутрішнім №2026 на «товар» (1.Тканина текстильна синтетична 100% поліестер, не просочена, з суцільним покриттям ПВХ з одного боку, в рулонах шириною 150см: JY 20142522- 9083м (принт ПВХ, 13624,5м2, поверхнева щільність 343г/м2, 182рулона); JY36m (однотонний ПВХ, 8304м2, поверхнева щільність 343г/м2,111рулонів); JY 87м (однотонний ПВХ, 5830,5м2, поверхнева щільність 409г/м2, 78рулонів); JY 80м (однотонний ПВХ, 7320м2, поверхнева щільність 403г/м2, 98рулонів); JY 20м (однотонний ПВХ, 1200м2, поверхнева щільність 343г/м2, 16рулонів). Торгівельна марка -INTEX-TEXTILE. Виробник - HANGZHOU JINYI SILK CO., LTD. Країна виробництва - CN, ОСОБА_1.), що переміщувався на адресу підприємства TOB «Інтекс плюс» була прийнята до митного оформлення та їй присвоєно №500060001/2014/025265 від 25.07.2014 року (електронне декларування).

Судами обох інстанцій з матеріалів справи встановлено, що до митного оформлення для підтвердження митної вартості товарів позивачем були подані наступні документи: зовнішньоекономічний контракт від 12.11.2012 року №JY121120, комерційний документ (інвойс) від 22.04.2014 року №JY220420, копія декларації країни відправлення від 09.06.2014 року № 18755752 та інші товаросупровідні документи.

Проте, у зв'язку зі спрацюванням профілю ризику автоматизованої системи аналізу та управління ризиками щодо можливого заниження митної вартості, та за результатами перевірки паперових примірників документів посадовими особами митниці було встановлено, що у поданих до митного оформлення документах містяться розбіжності, а саме: 1) в поданому до митного оформлення платіжному доручені від 14.07.2014 року №19809 є посилання тільки на зовнішньоекономічний договір, а посилання на інвойс відсутнє; 2) в зовнішньоекономічному інвойсі від 22.04.2014 року № JY220420, в прайс-листі від 20.04.2014 року №б/н та зовнішньоекономічному контракті від 12.11.2012 року № JY121120 різні печатки іноземного контрактотримача; 3) в прайс-листі від 20.04.2014 року № б/н відсутнє посилання на зовнішньоекономічний контракт; 4) в сканованому примірнику митної декларації країни відправлення різний колір та тип шрифту заповнення митної декларації, що вказує на ознаки підробки. 5) калькуляція виробника від 22.04.2014 року № ІУ220420 не містить всі складові витрати, що формують собівартість товару.

Відповідно до п 3.1 Контракту від 12.11.2012р. №ТУ121120, ціна за одиницю товару вказується в інвойсах Постачальника, що надаються на кожну партію Товару. А згідно із п.4.1 цього Контракту №ХУ121120, оплата товару здійснюється шляхом повної або часткової передоплати не менше 10 % від вартості продукції, що поставляється партії та оплатою залишкової суми платежів, протягом 120 календарних днів, починаючи з дати митного оформлення поставленої партії Товару, відповідно до виставлених продавцем інвойсу. У зв'язку з чим саме відомості стосовно дати та номеру інвойсу дають змогу ідентифікувати сплачені платежі конкретній партії товару за спірною вантажною митною декларацією.

Як слідує зі змісту положень ч.2 ст.6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», зовнішньоекономічний договір (контракт) укладається суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності або його представником у простій письмовій формі, якщо інше не передбачено міжнародним договором України чи законом.

Згідно зі ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідно ж до ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст.632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Отже, виходячи з вказаних вище норм цивільного законодавства та законодавства, що регулює порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті, ціна зовнішньоекономічного договору є обов'язковою умовою договору, та за умови відсутності ціни товару в договорі, документ, в якому вона зазначена фактично, в цьому випадку інвойс, є невід'ємною частиною договору.

При цьому, слід зазначити, що «Інвойс» - це основний документ згідно з яким оплачуються товари та послуги відповідно до вказаних у ньому умов. В комерційній практиці супровідний документ, що надається продавцем покупцеві і вміщує перелік товарів, їх кількість і ціну, за якою вони будуть поставлені покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага тощо), умови постачання і зведення про відправника і одержувача.

За таких обставин, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, погоджується з позицією представника митного органу про те, що не можливо було ігнорувати факт існування зазначених вище розбіжностей у наданих декларантом документів, а отже, за таких умов відповідач мав право витребувати додаткові документи.

Окрім того, ч.5 ст.54 МКУ передбачено, що митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені ст.53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; - у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів.

Як визначено ч.3 ст.53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.

Так, як видно з матеріалів справи, відповідачем, згідно з п.3 ст.53 МКУ, декларанту було запропоновано надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості, а саме: виписку з бухгалтерської документації; каталоги специфікації прейскуранти (прас-листі) виробника товару та висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями.

По справі встановлено, що на виконання вимог митного органу, 28.07.2014 року декларантом був наданий каталог виробника, але в ньому було відсутнє посилання на зовнішньоекономічний контракт, дата каталогу співпадала з датою подання декларації, що свідчить про створення цього каталогу виключно лише для митних органів. Також, позивачем надано і висновок експерта щодо якісних та вартісних характеристик товару, який, в свою чергу, не містить посилання на джерела інформації що стали підставою для створення такої експертної оцінки. Одночаснодекларант повідомив про неможливість надання ще будь-яких додаткових документів, про що свідчить його лист від 28.07.2014 року.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.255 МКУ, перебіг строку подання додаткових документів відповідно до ч.3 ст.53 цього Кодексу, припиняється з моменту отримана митницею (митним постом) таких документів чи письмової відмови декларанта або уповноваженої ним особи у їх наданні.

А у відповідності до вимог п.2.3 «Правил заповнення декларації митної вартості» (затв. наказом Мінфіну України від 24.05.2012р. №599 та за реєстр. в Мінюсті України 18.06.2012р. за №984/21296), запис щодо рішення, яке прийняте посадовою особою митного органу за результатами контролю правильності визначення митної вартості товарів, учиняється таким чином: якщо за результатами аналізу, виявлення та оцінки ризиків посадовою особою митного органу встановлено ризик заявления неповних та/або недостовірних відомостей про митну вартість, у тому числі невірне визначення митної вартості, або якщо за результатом розгляду поданих декларантом або уповноваженою ним особою документів, які підтверджують митну вартість товарів, встановлені підстави для запиту документів, перелік яких визначений частинами третьою та/або четвертою статті 53 Кодексу, посадова особа митного органу у графі "Для відміток митного органу" ДМВ на паперовому носії робить запис про необхідність подання документів для підтвердження митної вартості товарів із складенням переліку таких документів, зазначає час, дату і прізвище, ставить свій підпис та проставляє відбиток особистої номерної печатки.

Частиною 1 ст.55 МК України, окрім того, передбачено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених ч.6 ст.54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Як слідує з приписів п.п.2,3 ч.6 ст.54 МК України, митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: - неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч.ч.2-4 ст.53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; - невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу.

Отже, у зв'язку з вищевикладеним, суд вважає, що відповідачем, в даному випадку, були встановлені передбачені ч.6 ст.54 МКУ підстави для прийняття спірного рішення про коригування митної вартості товарів.

Відповідно до ч.5 ст.55 МК України, декларант може провести консультації з митним органом з метою обгрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна в митному органі.

Але, згідно з ч.4 ст.57 МК України, застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У відповідності до п.2.1 «Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів» від 24.05.2012 року №598, у графі 33 рішення про коригування митної вартості товарів вказується про проведення процедури консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору методів визначення митної вартості товарів.

Частиною 6 ст.55 МКУ також встановлено, що на вимогу декларанта консультації проводяться у письмовому вигляді.

Таким чином, як видно з матеріалів справи, за результатами проведеної консультації між органом доходів і зборів та декларантом, було обрано метод визначення митної вартості - резервний, про що наявні записи у спірному рішенні про коригування митної вартості товарів №500060001/2014/610162/2.

Отже, по справі встановлено, що 28.07.2014 року Південною митницею Міндоходів було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №500060001/2014/610162/2 та видана Картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №500060001/2014/00480.

Відповідно до розділу 5 «Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю правильності визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України» (затв. наказом ДМС України від 13.07.2012р. №362), під час робіт з аналізу, виявлення та оцінки ризиків використовуються такі джерела інформації як спеціалізовані програмно-інформаційні комплекси Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби України (ЄАІС ДМСУ); інформація, отримана за результатами здійснення митного контролю та інші.

Відповідно до статті VII «Генеральної угоди про тарифи й торгівлю», оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або подібного товару і не повинна ґрунтуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.

Так, ч.1 ст.57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а)за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г)на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.57 МК України, основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний же наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарі: не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Частиною 2 ст.58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні.

А ч.9 цієї ж статті 58 МКУ визначено, що розрахунки при застосуванні методу визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), робляться лише на основі об'єктивних даних, що підтверджуються документально та піддаються обчисленню.

Так, як вже зазначалося вище, судами обох інстанцій встановлено, що декларант повідомив митний орган про неможливість надання інших додаткових документів, про що свідчить його запис на зворотному боці декларації митної вартості, а в наданих ним документах містяться розбіжності.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, на думку суду, у відповідача, за таких обставин, не було можливості застосувати метод визначення митної вартості за ціною договору.

Відповідно до ч.1 ст.59 МК України, у разі якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 58 цього Кодексу, за основу для її визначення береться вартість операції з ідентичними товарами, що продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

Частина 2 цієї ж ст.59 МКУ, в свою чергу, передбачає, що при застосуванні цього методу визначення митної вартості за основу береться прийнята органом доходів і зборів вартість операції з ідентичними товарами з дотриманням умов, зазначених у цій статті. При цьому, під ідентичними розуміються товари, однакові за всіма ознаками з оцінюваними товарами, у тому числі за такими, як: фізичні характеристики; якість та репутація на ринку; країна виробництва; виробник.

Метод визначення митної вартості за ціною угоди щодо подібних (аналогічних) товарів (метод 3) - у даному випадку, не може бути використаний, у зв'язку з відсутністю у митного органу інформації щодо вартості операцій з подібними (аналогічними) товарами - даних стосовно схожих складових компонентів товару.

Під подібними (аналогічними) розуміються товари, які хоч і не є однаковими за всіма ознаками, але мають схожі характеристики і складаються із схожих компонентів, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційну взаємозамінними (ст.60 МКУ).

Метод визначення митної вартості на основі віднімання вартості (метод 4), не може бути використаний, у зв'язку з відсутністю в митного органу інформації щодо обчисленої вартості наданої виробником.

Метод визначення митної вартості товарів на основі додавання вартості (метод 5) - не може бути використаний, у зв'язку з відсутністю в митного органу інформації щодо обчисленої вартості наданої виробником товарів.

Частинами 1,2 ст.64 МК України, які встановлюють порядок визначення митної вартості з використанням резервного методу, передбачено, що у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у ст.ст.58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT).

Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися сла раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.

Митна вартість оцінюваних товарів визначена з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі.

На підставі аналізу цін бази даних ЄАІС ДМСУ встановлено, що рівень митної вартості подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено по товару №1 є більшим (митна декларація №807100000/2014/030413 від 22.07.2014р.), тому митну вартість визнано на рівні - 5 доларів США за кг нетто, по товару №2 є більшим (митна декларація №807100000/2014/29762 від 17.07.2014р.) митну вартість визнано на рівні - 5 доларів США за кг нетто.

Як вбачається з мтареіалів спраив, декларанту було роз'яснено права викладені ст.55 Митного кодексу України щодо випуску товарів у вільний обіг у разі незгоди з рішенням митного органу про коригування заявленої вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до ч.7 ст.55 цього Кодексу та на оскарження рішення про корегування заявленої митної вартості у митному органі вищого рівня відповідно до глави 4 цього Митного кодексу України або суду.

По справі також встановлено, що 29.07.2014 року товари були випущені за МД №500060001/2014/025529 у вільний обіг під гарантійні зобов'язання шляхом надання гарантій відповідно до розділу X Митного Кодексу України.

Частиною 9 ст.55 МК України передбачено, що у разі надання декларантом або уповноваженою ним особою додаткових документів митний орган розглядає подані додаткові документи і протягом 5 робочих днів з дати їх подання виносить письмове рішення щодо визнання заявленої митної вартості та скасовує рішення про коригування заявленої митної вартості або надає обґрунтовану відмову у визнанні заявленої митної вартості з урахуванням додаткових документів. У такому випадку надана фінансова гарантія відповідно повертається (вивільняється) або реалізується в порядку та у строки, визначені цим Кодексом.

А згідно з вимогами ч.8 ст.313 МК України, при невиконанні зобов'язання, забезпеченого грошовою заставою, сума митних платежів, що підлягає сплаті, перераховується до державного бюджету із сум грошової застави.

Відповідно до статті 55 цього ж Кодексу, протягом 80 днів з дня випуску товарів декларант або уповноважена ним особа може надати митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів.

Таким чином, приймаючи до уваги конкретні обставини справи та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Південна митниця під час здійснення контролю митної вартості товарів позивача та прийняття рішення про коригування заявленої митної вартості діяла в межах наданих повноважень та у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, а тому, відповідно, відсутні підстави для задоволення даного адміністративного позову.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А у відповідності до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтекс - Плюс» - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_5