Справа № 810/1587/15
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року 810/1587/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Панченко Н.Д., суддів Волкова А.С., Кушнової А.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання дій, які полягали у прийнятті постанови від 31.03.2015 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі №65656/11«Цибулько та інші проти України» протиправними та про зобовязання відповідача відновити виконавче провадження №38901847.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16 липня 2013 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження за №ВП 38901847 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини Цибулько та інші проти України від 20 червня 2013 року №65656/11, яким державу-відповідача (Україну) зобовязано виконати постанову Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011 в частині проведення Управлінням Пенсійного фонду України в Тетіївському районі перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплати до пенсії.

31 березня 2015 року вказане виконавче провадження було закінчено з огляду на фактичне виконання рішення Європейського суду з прав людини Цибулько та інші проти України від 20 червня 2013 року №65656/11 та постанови Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011.

Проте позивач зазначає, що з листопада 2011 року виплати за постановою Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011 не проводяться. Відтак, постанова про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2015 року прийнята відповідачем передчасно та неправомірно.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких вказав, що постанова Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011 фактично виконана. З приводу доводів позивача про передчасність закінчення виконавчого провадження відповідач наголошував, що дія постанови Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011 припинилась з листопада 2011 року, оскільки до законодавства, яке регулювало пенсійні виплати ОСОБА_1 були внесені зміни, відповідно до яких підстави для нарахування позивачеві пенсії, в порядку, визначеному вказаним рішенням, відпали.

Ухвалою суду від 26 травня 2015 року відповідача у справі - Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України - замінено на правонаступника - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Представники сторін у судове засідання, призначене на 23.06.2015, не зявились. Разом з цим, матеріали справи містять клопотання сторін про розгляд справи за відсутності їх представників.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, що підтверджується наявним у матеріалах справи посвідченням серії А №119671 (а.с.2).

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011 по справі №2-а-724/2011/1026, яка залишена без змін відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2011 визнано протиправною бездіяльність та відмову Управління Пенсійного фонду України у Тетіївському районі щодо перерахунку ОСОБА_1 раніше призначених державної та додаткових пенсій, виплата яких передбачена статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в кратному розмірі до мінімальної пенсії за віком, визначеної Законом України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» та зобовязано Управління Пенсійного фонду України у Тетіївському районі провести перерахунок з 01.01.2011 призначених ОСОБА_1 державної пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, яка визначена статтею 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» та провести виплату нарахованої пенсії.

У зв'язку з невиконанням вказаного рішення суду, позивач звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою №18125/12.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 20 червня 2013 року у справі Цибулько та інші проти України (заява №65656/11 та 249 інших заяв) суд серед іншого визнав прийнятними скарги заявників (у тому числі й скаргу ОСОБА_1Г.) за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг; констатував порушення Україною названих положень Конвенції та Першого протоколу до Конвенції; постановив, що: (a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку 2; ці суми є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти (а.с.69-73).

16 липня 2013 року на підставі заяви стягувача від 15.07.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження №38901847 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 20.06.2013 №65656/11, про що прийнято постанову (а.с.9).

31 березня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби на підставі пункту 8 частини 1 статті 49, статті 50 Закону України Про виконавче провадження, у звязку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.11).

Крім цього, у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено наступне.

ОСОБА_2 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі Великода проти України, у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобовязано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обовязок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Також зроблено посилання на статтю 9 Конституції України, статтю 13 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статтю 32 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі Великода проти України, а також на те, що Конвенція є живим організмом.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач скористався своїм правом оскаржити його у судовому порядку, звернувшись із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюється Законом України Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 9 частини 2 статті 17 Закону України Про виконавче провадження, передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 2 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України Про виконавче провадження, іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Статтею 3 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Механізм використання коштів, передбачених Міністерству юстиції України (далі - головний розпорядник) у державному бюджеті за програмою Платежі на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, встановлений Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов'язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 № 408 (далі - Порядок № 408).

Відповідальним виконавцем зазначеної програми є Міністерство юстиції України (пункт 1 Порядку № 408).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 408 для здійснення платежів головний розпорядник подає до Казначейства, уповноваженого банку платіжний документ.

Згідно з положеннями пункту б частини першої статті 7 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Частиною першою статті 8 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті б частини 1 статті 7 цього Закону.

В силу положень частини четвертої статті 8 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині 3 цієї статті документів, здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України Про виконавче провадження.

Згідно положень статті 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, позивачеві були перераховані грошові кошти у таких сумах та на таких підставах: платіжне доручення Міністерства юстиції України від 05.09.2013 № 3087 - 21055,16 грн. (еквівалент 2000 євро), платіжне доручення Міністерства юстиції України від 20.06.2014 № 1800 - пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 308,54 грн., платіжне доручення Міністерства юстиції України від 26.09.2013 № 3847 - заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 34134,85 грн. та платіжне доручення Міністерства юстиції України від 12.11.2013 № 5200 - заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 8389,23 грн.

Тобто, сторонами визнано, що до листопада 2011 року рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011 по справі №2-а-724/2011/1026 виконане у повному обсязі.

Разом з тим, позивач звертає увагу суду, що з листопада 2011 року зазначене рішення Управлінням Пенсійного фонду України у Тетіївському районі Київської області не виконується, при цьому, за переконанням позивача, підстав для неврахування вказаного рішення суду при розрахунку пенсії з листопада 2011 року не існує.

Проте суд вважає, що доводи позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Так, судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Тетіївському районі Київської області з 25.03.1999, є ліквідатором аварії на ЧАЕС 1 категорії, інвалідом ІІ групи, отримує пенсію по інвалідності з врахуванням доплат, що передбачені положеннями Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII).

Відповідно до статті 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з частиною другою статті 49 Закону №796-XII громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень статті 54 Закону №796-XII у всіх випадках розміри пенсій для інвалідів ІІ групи інвалідності, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою не можуть бути нижчими 8 мінімальних пенсій за віком.

Положеннями статті 51 Закону №796-XII встановлено, що особам, віднесеним до категорії 1 та інвалідам ІІ групи, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, призначається в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком.

Разом з цим, Законом України від 14 червня 2011 року № 3491- VI Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання пункту 7 Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік від 14 червня 2011 року № 3491- VI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 6 липня 2011 року № 745 Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету, яка набрала чинності з 23 липня 2011 року.

У зв'язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акту терміни застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб до 23 липня 2011 року здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним законом, а з 23 липня 2011 року у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, роз'яснено, що в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв'язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Відтак, Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 розтлумачив, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

1 січня 2012 року набрав чинності Закон України від 22 грудня 2011 року №4282-VІ Про Державний бюджет України на 2012 рік, пунктом 3 Розділу Прикінцеві положення якого передбачено, що у 2012 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 piк.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2013 рік від 06.12.2012 № 5515-ІV, який набрав чинності з 01.01.2013, у 2013 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

Тобто, визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України.

На виконання вищевказаних вимог закону постановою Кабінету Міністрів України № 745 від 06.07.2011 (дата набрання чинності 23.07.2011), постановою Кабінету Міністрів України № 1210 від 23.11.2011 та від 28.12.2011 № 1381 були визначені розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, суд констатує, що починаючи з 23 липня 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювалась виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно із судовим рішенням.

Отже, припинення з 1 листопада 2011 року пенсійним органом виконання постанови Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011 та призначення нового розміру пенсії з часу змін в законодавстві є правомірним, оскільки у позивача з цього часу виникають інші (нові) правовідносини.

Суд звертає увагу відповідача, що на території України діють чинні нормативні акти, які є обов'язковими для застосування в правовідносинах, що ними регулюються. При цьому, застосування чинних нормативних актів є обов'язковим незалежно від того, чи існують такі, що набрали законної сили судові рішення про це.

Водночас, відсутність у постанові Тетіївського районного суду Київської області від 18.04.2011 кінцевої дати виплати пенсії з урахуванням перерахунку не породжує у боржника обов'язок довічно здійснювати виплату позивачу пенсії та додаткової пенсії у розмірах, встановлених вказаним судовим рішенням. Такий обов'язок у боржника припиняється у разі зміни правового регулювання виплати зазначених соціальних виплат.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, Європейським судом з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії констатовано, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено у рішенні суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

У справі Великода проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

У даному Рішенні Суду зазначено, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

Згідно вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини зазначив, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії, припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни.

У рішеннях Європейського суду з прав людини в справі Аррас та інші проти Італії від 14 лютого 2012 року, Сухобоков проти Росії від 13 квітня 2006 року зазначено, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Таким чином, назване рішення Тетіївського районного суду Київської області в частині проведення визначеного ним перерахунку пенсії та відповідних виплат підлягає виконанню до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат.

Пунктом 5 статті 8 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Наведені положення кореспондуються з приписами пункту 8 статті 49 Закону України Про виконавче провадження, відповідно до яких виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З огляду на зазначене, враховуючи встановлення фактів перерахування позивачеві грошових коштів згідно постанови Тетіївського районного суду Київської області до 1 листопада 2011 року і визнання цього позивачем, наявності доказів перерахування позивачу матеріальної та моральної шкоди в еквіваленті 2000,00 євро і пені за прострочення строку виконання рішення Європейського суду, зміну правового регулювання стосовно обчислення пенсії позивача, наведену вище практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про правомірність постанови від 31 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача, що виразились у прийнятті постанови від 31 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У частині позовної вимоги щодо зобовязання відповідача відновити виконавче провадження ВП№38901847, суд зазначає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки є похідною вимогою від первинної.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваного рішення.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки спір вирішено на користь субєкта владних повноважень, доказів понесення ним витрат, повязаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 86, 94, 128, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Панченко Н.Д.

Суддя Волков А.С.

Суддя Кушнова А.О.

Постанову виготовлено у повному обсязі та підписано 25.06.2015