Справа № 815/2978/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2978/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Вовченко O.A.

судді Завальнюка І.В.,

судді Балан Я.В.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участі:

за участю: перекладача ОСОБА_1 Абдула

позивача - ОСОБА_2 ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4 (за ордером),

представника відповідача - ОСОБА_5 (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 273-15 від 03 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 ОСОБА_3 з позовними вимогами до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 273-15 від 03 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є громадянином ОСОБА_6, постійно мешкав в м. Дейр-эз-Зор. В 2010 році Позивач прибув на територію України з метою продовження навчання. Навесні 2011 року в ОСОБА_6 почався внутрішній озброєний конфлікт. В разі повернення в країну походження, позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в країні та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або примусово рекрутованим з боку повстанців, але позивач цього не хоче, та не має бажання приймати участь у бойових діях проти власного народу. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянською належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Від відповідача до суду 22.06.2015 року надійшли письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 82-87), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_6, за національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин-суніт (а.с.41).

Країну постійного проживання ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишив 21.02.2010 року. Літаком на підставі національного паспорту № 005023140 та візи типу П-1 Y 02597928 позивач авіарейсом м. Дамаск (ОСОБА_6) м. Стамбул (Туреччина) м. Одеса (Україна) потрапив до України 21.02.2010 року (а.с.43-44).

Судом встановлено, що 11.11.2014 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.38-40).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 30.01.2015 року № 2014OD0286 щодо відмови ОСОБА_2 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.73-81), який обґрунтований тим, що громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявника в Україну, так як він виїхав на територію України ще в 2010 році, з тих пір на Батьківщину не повертався. За захистом звернувся через 3 роки після початку військового конфлікту в ОСОБА_6 та 4 роки знаходився на території України нелегально.

Рішенням Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 273-15 (а.с.30) підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_2 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі - Закон).

Положення п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_7 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_2 ОСОБА_3, позивач приїхав в Україну з метою продовження навчання на підставі приватної візи, але через фінансові труднощі не зміг закінчити навчальний заклад.

Співробітникам міграційної служби позивач зазначив, що він не повернувся до ОСОБА_6 у звязку з тим, що там почалися воєнні дії у березні 2011 року та сім'я позивача в 2011 році теж покинула ОСОБА_6 (а.с.44). Так, родичі позивача: мама Мугір ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_2 ОСОБА_9 проживають у Туреччині, проживають нелегально. ОСОБА_10 ОСОБА_11 та сестра ОСОБА_2 Істабрак проживають разом із родичами в Туреччині. ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_13 проживає у Саудівській Аравії зі своїм чоловіком Альмашхур Рамадан Діяальдін та дітьми. Ще є брат який втік в Ірак, але з ним позивач довго не спілкувався та не знає, де саме він зараз знаходиться (а.с.61).

На запитання співробітника міграційної служби «Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами?» ОСОБА_2 ОСОБА_3 відповів, що ні (а.с.45, 61).

Разом з тим, судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_6 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_6. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Проте, суд акцентує увагу на тому, що позивач прибув до України 21.02.2010 року, проте лише 11.11.2014 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.38-40).

Тобто, не зважаючи на те, що озброєний конфлікт мав місце в ОСОБА_6 ще з 2011 року, позивач не звертався до міграційної служби з метою отримання захисту в Україні протягом 3 років. В судовому засіданні ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначив, що він 11.11.2014 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із наявністю підстав для його видворення з України.

Так, суд, дійсно погоджується з обставинами, викладеними в адміністративному позові ОСОБА_2 ОСОБА_3, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація.

Проте, враховуючи той факт, що позивач в судових засіданнях не посилався на факти побоювання стати жертвою переслідувань, а вказав на можливі факти бути видвореним з території України у звязку із нелегальним перебуванням в країні, суд вважає, що позивач не може розглядатись як особа, яка потребує міжнародного захисту в контексті Конвенції 1951 року.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не наводив обставин щодо існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності не свідчить про наявність побоювань у позивача зазнати будь-яких переслідувань в країні громадянського походження, натомість має ознаки поняття «міграції».

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту,у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 ОСОБА_3 задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 273-15 від 03 квітня 2015 року та про зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 26.06.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Завальнюк І.В.

Суддя Балан Я.В.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 273-15 від 03 квітня 2015 року та про зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

26 червня 2015 року.