Справа № 2318/4538/12 (2а/705/8/13)
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 року м. Київ К/800/54988/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Чалого С.Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Кочержинської сільської ради Уманського району Черкаської області, третя особа ОСОБА_5 про визнання дій протиправними та скасування рішення,-

в с т а н о в и л а :

Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано неправомірними дії Кочержинської сільської ради Уманського району Черкаської області в частині безкоштовної передачі у приватну власність ОСОБА_5 28 травня 2012 року земельної ділянки по АДРЕСА_1. Скасовано рішення Кочержинської сільської ради Уманського району Черкаської області №23-3/VI від 28 травня 2012 року в частині безкоштовної передачі у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку в розмірі 0,25 га громадянину ОСОБА_5 по АДРЕСА_1.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням апеляційного суду, позивач звернувся з касаційною скаргою та просить його скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а постанову суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та підтверджується наявними у справі матеріалами, рішенням Кочержинської сільської ради народних депутатів №4 від 14.02.92р. гр. ОСОБА_6 було надано в довічне успадковане володіння земельну ділянку в АДРЕСА_2 площею 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку і господарсько-побутових споруд.

При цьому, ОСОБА_6 не оформила право на вказану земельну ділянку та не отримала правовстановлюючого документа, яке б посвідчувало її право на вказану земельну ділянку.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії розписки від 22 червня 2011р. ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_4 в борг кошти в сумі 2 500 доларів та 27 000 грн. під заставу будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_2, виділеної їй як індивідуальному забудовнику, який (борг) зобов'язувалась повернути до 05.06.2012р.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмовою її чоловіка від спадщини, позивач заявив права на вказану земельну ділянку, тоді як рішенням від 28.05.12р. №23-3/VI Кочержинської сільської ради Уманського району Черкаської області спірна земельна ділянка була передана безкоштовно у приватну власність громадянину ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення прийнято відповідачем з перевищенням повноважень та всупереч закону, оскільки прийняте до спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини та без дотримання встановленої ст.1277 ЦК України процедури, що призвело до порушення спадкових прав позивача, як ймовірного спадкоємця, оскільки він має гарантоване право вимагати від будь-якого спадкоємця, в тому числі територіальної громади вимагати виконання обов'язків спадкодавця.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд вказав, що спірним рішення права та законні інтереси позивача у справі порушено не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на правомірність та обґрунтованість та вбачає за доцільне зазначити про таке.

Частина 1 статті 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Приписами КАС України передбачено, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Спірне рішення є актом індивідуальної дії.

Ненормативні (індивідуальні) акти породжують права і обов'язки у тих конкретних суб'єктів, яким вони адресовані, у конкретному випадку.

Така правова позиція наведена й Конституційним Судом України у рішенні у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 2 пункту 3 розділу IV Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно правових актів органів Верховної Ради України (справа про акти органів Верховної Ради України) від 23 червня 1997 року №2-зп, справа №3/35-313), який зазначає, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Так, правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати права і обов'язки конкретних осіб, на які спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб'єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб'єкта, а відповідно інший суб'єкт зобов'язаний виконувати його вимоги.

Зазначене кореспондується із умовами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка у визначенні завдання адміністративного судочинства розкриває зміст прав свобод і інтересів, захист який є юрисдикцією адміністративних судів, а саме: права особи у сфері публічно-правових відносин, що порушені певними суб'єктами (органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи, інші суб'єкти) при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позивач не є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія оскаржуваного рішення відповідача, що є достатньою правовою підставою для відмови у задоволенні позову.

Поряд з цим, застава земельної ділянки за законом вимагає нотаріального посвідчення договору.

Так, відповідно до ст.577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. (ч.1 ст.585 ЦК України).

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч. 2. ст.209 ЦК України).

За вимогами ч.1 ст. 220 ЦК України, правовим наслідком недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є нікчемність договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що спірна земельні ділянка була предметом застави відповідно до вказаної вище розписки.

Поряд з цим, як вірно враховано апеляційним судом, земельне законодавство, чинне як на момент прийняття рішення Кочержинською сільською радою народних депутатів №4 від 14.02.92р., так і на момент виникнення правовідносин між позивачем та ОСОБА_6 забороняло використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації.

Так, ст.22 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року N561-XII (у редакції, що була чинною на момент прийняття рішення Кочержинською сільською радою народних депутатів №4 від 14.02.92р.) передбачала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року N 15-92 (чинного на той час), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Аналогічні норми містить чинне земельне законодавство.

Як свідчать обставини справи та не заперечується сторонами - державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_6 не видавався, право на земельну ділянку оформлено не було.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для висновку про те, що оспорюваним рішенням відповідач порушив права позивача.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної вірно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: