Справа № 826/4582/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 червня 2015 року № 826/4582/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державної виконавчої служби України (надалі також - відповідач), в якому просила:

- визнати незаконними та необґрунтованими дії ДВС України що проявилися в внесенні незаконної постанови ДВС України від 02.03.2015р. ВП №46692018 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа) за підписом головного державного виконавця Кошкера Івана Анатолійовича;

- визнати незаконною та скасувати постанову ДВС України від 02.03.2015р. ВП №46692018 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа) за підписом головного державного виконавця Кошкера Івана Анатолійовича;

- зобов'язати ДВС України розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.02.2015р. за вх. №11-2285 у відповідності до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження»;

- зобов'язати ДВС України здійснити необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання виконавчого документу, виконавчого листа №2а-17554/10/2670 2013р. виданого 19.06.2014р. Окружним адміністративним судом міста Києва, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом;

- стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, дії відповідача є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження прийнята без наявності законодавчо визначених підстав, що у свою чергу призводить до порушення законних прав та інтересів позивача.

Відповідач у судове засідання явку повноважних представників не забезпечив, про час, дату і місце проведення судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неприбуття суд не повідомили. Проте від відповідача через канцелярію суду надійшли письмові заперечення проти позову, у яких останній покликався на відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач 24.02.2015р. за вх. №11-2285 звернулась до відповідача з заявою №3кр від 24.02.2015р. про прийняття до примусового виконання виконавчого документу та про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого документу - виконавчому листу №2а-17554/10/2670 2013р., виданого 19.06.2014р. Окружним адміністративним судом міста Києва на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2012р., яка набрала законної сили.

За наслідком розгляду вказаної заяви позивача, головним державним виконавцем Кошкерем Іваном Анатолійовичем прийнято постанову від 02.03.2015р. ВП №46692018 про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі ст. 22, 24, 32, п.1, п. 8 ч.1ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Вказане рішення мотивоване тим, що у виконавчому документі не зазначений спосіб виконання рішення суду та заходи примусового виконання рішень, які передбачені ст. 32 Закону, не додано нотаріально засвідченої копії довіреності та витягу з Єдиного державного реєстру довіреностей.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю спірної постанови та дій щодо розгляду заяви від 24.02.2015р. за вх. №11-2285, звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який регламентує умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (чинного у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606 зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Положеннями ч.1 та абз. 2 ч. 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Завданням адміністративного суду у спірних правовідносинах є перевірка правомірності (легальності) дій та рішень відповідача з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами ст. 25 Закону № 606 визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Як свідчать фактичні обставини справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2012р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2013р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.04.2014р. по справі №2а-17554/10/2670, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо надання 05.04.2011р. Окружному адміністративному суду м. Києва недостовірної інформації про підстав для зупинення 05.04.2011 р. провадження по адміністративній справі № 2а-17554/10/2670; - визнано протиправними дії та бездіяльність Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які проявилися у відсутності належного та ефективного контролю, нагляду за збереженням матеріалів виконавчого провадження № 4529908, що стало причиною і наслідком втрати оригіналу супровідного листа від 20.08.2007 р. № 25-50-212/13 та оригіналу постанови від 17.08.2007 р. про відкриття виконавчого провадження № 4529908 старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кириченка Вадима Григоровича по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2007 р. № 25476/02 «ОСОБА_1 проти України»; визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Стадніка Геннадія Васильовича, що проявилися у не вжитті належних заходів, передбачених національним законодавством, щодо притягнення до відповідальності службових та посадових осіб Департаменту ДВС Мінюсту України, у зв'язку із втратою оригіналу супровідного листа від 20.08.2007 р. № 25-50-212/13 та оригіналу постанови від 17.08.2007 р. про відкриття виконавчого провадження № 4529908 старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кириченка Вадима Григоровича; - стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1,70 грн., в іншій частині позовних вимог відмолено.

В подальшому, на виконання рішення суду по справі №2а-17554/10/2670, яке набрало законної сили, Окружним адміністративним судом міста Києва 19.06.2014р. видано виконавчий лист.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Суд звертає увагу на те, що у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплений печаткою. Скріплення виконавчого документа гербовою печаткою є обов'язковим у разі, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, за законом зобов'язаний мати печатку із зображенням Державного Герба України.

Законом можуть бути встановлені також інші додаткові вимоги до виконавчих документів.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у ст. 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів, а за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом.

З урахуванням вище викладених норм суд зазначає наступне.

Виконавчий лист є виконавчим документом у розумінні ст. 17 Закону та підлягає виконанню державною виконавчою службою відповідно до Закону.

Відповідно до ст. 32 Закону, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Суд зазначає, що перелік заходів примусового виконання рішень, який міститься у ст. 32 Закону, не є вичерпним.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивачу відмовлено у відкритті виконавчого провадження (у прийнятті до провадження виконавчого документа) у зв'язку з тим, що у виконавчому документі не зазначені заходи примусового виконання рішення, як це передбачено ст. 32 Закону.

Однак, виходячи зі змісту ст. 26 Закону, не зазначення у виконавчому листі заходів примусового виконання рішення не є передбаченою законом обставиною, яка виключає можливість здійснення виконавчого провадження.

В межах судового розгляду даної справи, за наслідком дослідження матеріалів судової справи та з урахуванням імперативних присів законодавства, судом з'ясовано, що виконавчий лист №2а-17554/10/2670 2013р. відповідає вимогам ст. 18 Закону.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що на законодавчому рівні передбачено зазначення у виконавчому листі такого обов'язкового реквізиту як "резолютивна частина рішення", а не заходів примусового виконання рішення.

Згідно з п.п. 3.1-3.3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у ст. 17 Закону.

Підставою для вжиття заходів примусового виконання рішень є виконавчий документ, який пред'явлений до виконання в установленому Законом порядку.

Виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у ст. 18 Закону.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин вбачається протиправність дій відповідача, які полягають у прийнятті оскаржуваної постанови, внаслідок чого оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд прийшов до висновку проте, що позовні вимоги про зобов'язання ДВС України розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.02.2015р. за вх. №11-2285 у відповідності до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», задоволенню не підлягають, оскільки вказана заява по суті була розглянута, так як наслідок відповідачем була прийнята оспорювана постанова.

При вирішенні обґрунтованості позовної вимоги про зобов'язання ДВС України здійснити необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання виконавчого документу, виконавчого листа №2а-17554/10/2670 2013р. виданого 19.06.2014р. Окружним адміністративним судом міста Києва, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом, суд виходив із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що за наслідком розгляду заяви позивача від 24.02.2015р. за вх. №11-2285 про відкриття виконавчого провадження, відповідачем прийнято неправомірну постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, з порушенням вимог приписів Закону України «Про виконавче провадження».

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо вирішення питання про відкриття виконавчого провадження є його виключною компетенцією.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

В свою чергу, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Тому, суд не вправі перебирати на себе функції відповідного органу та своїм рішенням визначати переможця.

Проте, в межах судового розгляду справи підтверджено, що унаслідок прийняття спірної постанови порушенні законні права позивача, що фактично потягло за собою невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

В розрізі наведеного, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 124 та п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України одним з основних принципів судочинства проголошується обов'язковість судових рішень.

Конституційний Суд України в Рішенні від 26.06.2013 по справі № 1- 7/2013 (5- рп/2013) вказав на те, що відповідно до Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п'ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129).

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України, розглядаючи справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, належним способом захисту прав позивача є зобов'язання відповідача, що наділений виключною компетенцією щодо вирішення питання про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого документу №2а-17554/10/2670 2013р. відновити порушені права позивача шляхом вчинення заходів щодо своєчасного і повного виконання виконавчого документу, виконавчого листа №2а-17554/10/2670 2013р. виданого 19.06.2014р. Окружним адміністративним судом міста Києва, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності винесення оспорюваної постанови.

Враховуючи викладене, та керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконними дії ДВС України що проявилися у винесенні постанови ДВС України від 02.03.2015р. ВП №46692018 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа) за підписом головного державного виконавця Кошкера Івана Анатолійовича.

Визнати незаконною та скасувати постанову ДВС України від 02.03.2015р. ВП №46692018 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа) за підписом головного державного виконавця Кошкера Івана Анатолійовича.

Зобов'язати ДВС України здійснити необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання виконавчого документу, виконавчого листа №2а-17554/10/2670 2013р. виданого 19.06.2014р. Окружним адміністративним судом міста Києва, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом.

У решті позовних вимог відмовити.

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 54,81 грн.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин