Справа № 2а-61710/10/1370
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 р. Справа № 68386/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, Агроторгове селянське товариство з обмеженою відповідальністю «Солонківське», про зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, яким просив зобовязати відповідача надати йому у приватну власність та виділити в натурі із земель запасу (резервного фонду земель) земельну ділянку в розмірі належної йому земельної частки (паю) на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (в землях колишнього колгоспу «Солонківський») і видати на неї державний акт.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що право на земельну частку (пай) позивача як особи, що самостійно переселилися з території, яка зазнала радіоактивного забруднення, може бути реалізовано лише за умови встановлення факту його членства на момент самостійного переселення у колективному або іншому сільськогосподарському підприємстві. Однак крім трудової книжки будь-яких інших доказів членства у колективному або іншому сільськогосподарському підприємстві позивач суду не надав, як і докази того, що Ладижинський радгосп-технікум є саме таким підприємством, а не навчальним закладом, про що зазначено в його Статуті. Водночас встановлення факту членства позивача в колективному або іншому сільськогосподарському підприємстві є встановленням факту, що має юридичне значення, отже, виходить за межі компетенції адміністративного суду, оскільки встановлення факту, що має юридичне значення здійснюється судом за правилами ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також неповно зясував обставини, що мають значення для справи. Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно посилається в оскаржуваній постанові на положення Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», оскільки цей Указ не передбачав права на земельну частку (пай) для осіб, які самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, до числа яких належить і він, а право на пай у нього виникло з 2003 року після набрання чинності Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». На думку позивача, для встановлення його права на пай відповідно до норм цього Закону мають значення лише дві обставини: чи він дійсно самостійно переселився з території, яка зазнала радіоактивного забруднення та чи дійсно на момент переселення був членом колективного або іншого сільськогосподарського підприємства. Позивач вважає, що перша обставина підтверджується наявним в матеріалах справи направленням Виконавчого комітету Вінницької обласної ради народних депутатів від 11.03.1992 року, згідно з яким його та членів сімї направлено з м. Ладижина Вінницької області до Львівського облвиконкому для працевлаштування та забезпечення в звязку із радіоактивним забрудненням цього населеного пункту внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Щодо другої обставини позивач вважає, що суд першої інстанції врахував тільки окремі положення Статуту Ладижинського радгоспу-технікуму, вирвавши їх з контексту, але не врахував, що на час його переселення у 1996 році радгосп-технікум згідно з положеннями його Статуту був державним підприємством, яке здійснювало підготовку спеціалістів для сільського господарства та одночасно здійснювало товарне сільськогосподарське виробництво, тобто було сільськогосподарським підприємством. А відповідно до змісту ст. 15 Закону України «Про підприємства в Україні» працівник державного підприємства є його учасником на підстав трудового договору. За таких обставин, на думку позивача, він має право на отримання земельної частки (паю) за місцем проживання після переселення з території, яка зазнала радіоактивного забруднення, а саме на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, однак відповідач протиправно відмовив йому у наданні паю.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 в період з 25.08.1977 року до 10.08.1996 року працював на посаді викладача спеціальних дисциплін у Ладижинському технікумі механізації сільського господарства (який згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 02.03.1987 року № 58 і Наказу Держагропрому УРСР від 13.03.1987 року № 84 був перетворений у Ладижинський радгосп-технікум), що підтверджується записами в його трудовій книжці, та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1.

11.03.1992 року Виконавчий комітет Вінницької обласної ради народних депутатів видав позивачу направлення № 5, адресоване Львівському облвиконкому, яким направив для працевлаштування та забезпечення житлом ОСОБА_2 та членів її сім'ї чоловіка ОСОБА_1 (позивача у справі) та дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які переселяються з міста Ладижин у зв'язку з радіоактивним забрудненням цього населеного пункту внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Також в направленні зазначено, що вказані громадяни мають право на пільги, передбачені ст. ст. 2, 32 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому, як вбачається з трудової книжки позивача, у звязку з самостійним переселенням із зони посиленого радіоекологічного контролю згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 10.08.1996 року його було звільнено з посади викладача Ладижинського радгоспу-технікуму.

18.12.2006 року ОСОБА_1 звернувся до Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області із заявою про виділення йому земельної частки (паю) в натурі відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та ст. 35 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 22.12.2006 року № 999 Виконавчий комітет Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області повідомив позивача про те, що сільська рада не може виділити земельної частки в зв'язку з відсутністю земель резервного фонду для цих потреб.

Разом з тим, під час розгляду даної справи Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області взагалі заперечила право позивача на отримання земельної частки (паю), обґрунтовуючи свої доводи тим, що з наданих ним документів неможливо встановити, чи Ладижинський радгосп-технікум, де позивач працював до переселення у Львівську область, був перетворений на колективне сільськогосподарське підприємство, а також позивач не надав доказів того, що він був членом такого підприємства та був включений до списку, який додається до державного акта на право колективної власності на землю, виданого цьому підприємству в процесі розпаювання земель.

Водночас, колегія суддів зазначає, що, як встановив суд, ОСОБА_1 не звертався до Пустомитівської державної адміністрації Львівської області із заявою про виділенням йому земельної частки (паю) і відповідач не приймав жодних рішень та не вчиняв жодних дій (не допускав бездіяльності) з цього приводу, зокрема, не надавав будь-яких відповідей.

Проте під час розгляду судом даної адміністративної справи відповідач заперечив наявність у ОСОБА_1 права на отримання земельної частки (паю), обґрунтовуючи свої доводи тим, що Ладижинський радгосп-технікум, де працював позивач, був навчальним закладом, а не колективним сільськогосподарським підприємством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та достатніми доказами свого права на отримання земельної частки (паю) на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1. Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції чинній на час спірних відносин) право на земельну частку (пай) мають, зокрема, громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.

Згідно з ч. 2 ст. 2 цього Закону документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п'ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Відповідно до ст. 3 цього Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Частиною 2 ст. 5 Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації за межами населених пунктів.

Крім того, порядок реалізації вказаного права громадян України, які самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, також визначено постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2001 року № 1651 «Деякі питання реалізації громадянами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, права на отримання земельної частки (паю)», якою, зокрема, передбачено, що громадяни, які відповідно до ч. 3 ст. 35 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мають право на отримання земельної частки (паю), для реалізації цього права подають за новим місцем роботи (проживання) до сільської, селищної ради заяву за довільною формою про надання їм земельної частки (паю) та видані обласними державними адміністраціями за місцем евакуації, відселення чи самостійного переселення довідки про: евакуацію, відселення чи самостійне переселення з територій, що зазнали радіоактивного забруднення; членство в колективному або іншому сільськогосподарському підприємстві, яке знаходилося на території, що зазнала радіоактивного забруднення.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, про те, що для встановлення його права на земельну частку (пай) необхідно встановити дві обставини: чи він дійсно самостійно переселився з території, яка зазнала радіоактивного забруднення та чи дійсно на момент переселення був членом колективного або іншого сільськогосподарського підприємства.

Також колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Указу Президента України від 08.08.1995 року 720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», оскільки даний Указ встановлює загальні засади паювання сільськогосподарських земель, а також визначає осіб, які мають право на земельну частку (пай), підстави набуття такого права, порядок обчислення розмірів земельних ділянок тощо.

Водночас, зазначений вище Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

При цьому, як зазначено вище, ОСОБА_1 звільнився з роботи у Ладижинському радгоспі-технікумі у 1996 році, а згідно з інформацією, вказаною в листі Архівного відділу Ладижинської міської ради Вінницької області від 08.04.2010 року № 01-15/140, розпаювання майна та земель, отриманих в результаті реорганізації КСП «Ладижинське» (правонаступника радгоспу-технікуму «Ладижинський»), розпочалось у 2002 році, тобто з врахуванням норм зазначеного указу у нього було відсутнє право на земельну частку (пай) в цьому підприємстві.

В свою чергу, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не ставить право громадян України, які самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, в залежність від включення їх до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, а визначає умовами отримання в натурі земельної частки (паю) їх добровільне переселення з відповідного населеного пункту та членство у колективних або інших сільськогосподарських підприємств на момент переселення.

Факт добровільного самостійного переселення ОСОБА_1 з території, яка зазнала радіоактивного забруднення (м. Ладижин Вінницької області), належним чином підтверджується матеріалами справи, зокрема, зазначеним вище направленням Виконавчого комітету Вінницької обласної ради народних депутатів від 11.03.1992 року № 5, безпосереднім переїздом позивача разом з членами сімї на територію Львівської області, а також не заперечується відповідачем і третіми особами у справі.

Таким чином, спір в даній справі стосується встановлення факту членства ОСОБА_1 в колективному чи іншому сільськогосподарському підприємстві.

Як розяснив Верховний Суд України в п. 6 листа від 29.10.2008 року № 19-3767/0/8-08 щодо розгляду земельних спорів, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно, зокрема, досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі чи сільськогосподарському акціонерному товаристві, а про наявність трудових відносин з ними.

Як вбачається із Статуту, Ладижинський радгосп-технікум був створений на базі Ладижинського технікуму механізації сільського господарства і перетвореного у радгосп колгоспу «Росія». Радгосп-технікум був середнім сільськогосподарським навчальним закладом, що здійснював підготовку спеціалістів з середньою спеціальною освітою для сільського господарства. Основним завданням радгоспу-технікуму була підготовка кваліфікованих спеціалістів з середньою освітою, переважно з числа працівників сільського господарства, а також здійснення товарного сільськогосподарського виробництва. Витрати радгоспу-технікуму, повязані з підготовкою спеціалістів, фінансувались з державного бюджету, а інші витрати в порядку, встановленому для радгоспів.

Враховуючи зазначені норми Статуту, а також інформацію, вказану в листі Архівного відділу Ладижинської міської ради Вінницької області від 08.04.2010 року № 01-15/140, про те, що у 2002 році розпочалось розпаювання майна та земель, отриманих в результаті реорганізації КСП «Ладижинське» (правонаступника радгоспу-технікуму «Ладижинський»), колегія суддів погоджується з твердженнями позивача про те, що Ладижинський радгосп-технікум був сільськогосподарським підприємством.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, крім трудової книжки, будь-яких інших доказів членства у Ладижинському радгоспі-технікумі, зокрема, відомості з документації радгоспу-технікуму, наявних в архівних установах, чи виданої обласною державною адміністрацією за місцем самостійного переселення довідки про членство в колективному або іншому сільськогосподарському підприємстві, яке знаходилося на території, що зазнала радіоактивного забруднення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2001 року № 1651 «Деякі питання реалізації громадянами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, права на отримання земельної частки (паю)», ОСОБА_1 суду не надав.

При цьому, Статут Ладижинського радгоспу-технікуму не містись положень про порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, а трудова книжка не є достатнім доказом членства в сільськогосподарському підприємстві, а лише доказом наявності трудових відносин з ним.

А відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Також колегія судів зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 1 та абз. 3 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку, а документом, що посвідчують право на земельну частку (пай), є, зокрема, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Однак вимога про визнання права на земельну частку (пай) може бути заявлена шляхом подання відповідної позовної заяви в порядку цивільного судочинства

Крім того, як правильно вказав суд першої інстанції, встановлення факту членства позивача в колективному або іншому сільськогосподарському підприємстві є встановленням факту, що має юридичне значення, отже, виходить за межі компетенції адміністративного суду, оскільки встановлення факту, що має юридичне значення, здійснюється судом за правилами ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2011 року у справі № 2а-6170/10/1370 за позовом ОСОБА_1 до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, Агроторгове селянське товариство з обмеженою відповідальністю «Солонківське», про зобовязання вчинити дії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_5