Справа № 803/315/15-а
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Справа № 876/3910/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Макарика В.Я., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,

встановив:

У лютому 2015 року позивач громадянин ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів ДМС України, Управління ДМС України у Волинській області, в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 04.02.2015 р. № 44-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобовязати ДМС України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідач ДМС України позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05.03.2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

З цією постановою суду першої інстанції від 05.03.2015 року не погодився позивач ОСОБА_1 і подав апеляційну скаргу. Вважає апелянт, що постанова суду прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесального права, тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт посилається на те, що оскаржене рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту порушує вимоги міжнародних документів. Відмова у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту порушує принцип пропорційності, закріплений у ч.3 ст.2 КАС України. Зазначає апелянт, що оскаржене рішення від 04.02.2015 р. було прийняте з численними порушеннями процедури визначеної Законом України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», розгляд носив формальний характер, а відповідач не збирав та не аналізував даних щодо ситуації в країні належності позивача, що свідчить про упереджене ставлення до нього. Також звертає увагу апелянт на те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, а тому зясування субєктивних обставин є першочерговим завданням судів при вирішенні таких спорів.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду від 05.03.2015 р. та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Відповідач ДМС України подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду від 05.03.2015 р. залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в засідання суду, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.09.2014 року позивач громадянин ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1 звернувся до Управління ДМС у Волинській області зі заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 28-36).

02.09.2014 року Наказом начальника УДМС у Волинській області № 79 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 57).

Рішенням ДМС України № 39-14 від 06.10.20 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на рішення УДМС у Волинській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на підставі Наказу УДМС у Волинській області № 98 від 05.11.2014 року розпочато оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 62, 94, 95).

За результатами розгляду справи позивача, головним спеціалістом сектору у справах біженців та соціальної інтеграції, на підставі заяви, співбесід, інформації по країні походження, винесено Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.12.2014 р. Справа № 2014LT 0022 (а.с. 109-118).

Рішенням ДМС України № 44-15 від 04.02.2015 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 і 13 ч.1 ст.1 цього Закону (а.с. 119).

Про таку Відмову повідомлено позивача ОСОБА_3 № 3 від 16.02.2015 року (а.с. 9).

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місц проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, як вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походженню внаслідок таких побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту» відсутні (ст. 6 цього Закону).

Згідно ч.1 ст.5 вказаного Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та п.5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затв. наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649.

Зокрема, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмові у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

З матеріалів особової справи, а саме протоколу співбесіди від 31.10.2014 р. видно, що позивач ОСОБА_4 стверджував, що ні він, ні його рідні не перебували в політичних чи військових організація в ОСОБА_2 Федерації родичам нічого не загрожує; в 1992 році виїхав з РФ в м.Брест по сімейним обставинам, з 1992 р. по 2007 р. проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1; 12.08.2008 року на поїзді Москва-Ковель приїхав в Україну, знімав у м. Луцьку квартиру, займався комерційною діяльністю; в ОСОБА_2 Федерацію приїздив у 2009 році на похорони старшої сестри, в 2012 році на похорони матері, проблем під час цих візитів з правоохоронними органами не було, приїздив на 10-12 днів; кожні 90 днів виїжджав з України шляхом перетинання кордону відразу повертався назад; раніше за захистом в Україні не звертався, оскільки не було такої потреби (а.с. 87-91).

Судом першої інстанції вірно враховано, що позивач прибув на територію України в серпні 2008 року, однак звернувся за захистом в Україні лише 01.09.2014 року, тобто фактично через шість років після в'їзду на територію України, що свідчить про відсутність у позивача необхідності отримання захисту в Україні внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у ОСОБА_2 Федерації.

Крім цього, судом вірно зазначено, що позивач ОСОБА_1 двічі у 2009 році та 2012 році їздив з України до ОСОБА_2 Федерації, однак в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що позивач мав проблеми під час проходження прикордонного контролю чи переслідувався спецслужбами ОСОБА_2 Федерації.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Позивач не надав належних доказів, які б підтвердили факт його переслідування у ОСОБА_2 Федерації чи про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також відсутні підстави для висновку про те, що позивач змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через наявність обгрунтованих побоювань застосування щодо нього дій, які б вказували на необхідність додаткового захисту в Україні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість оскарженого рішення ДМС України від 04.02.2015 року.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції від 05.03.2015 року прийнята за результатами повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: В.Я. Макарик

ОСОБА_5

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 22.06.2015 року.