Справа № 825/1377/15-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1377/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Д'яков В.І. Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

25 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гнідіній М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року у справі за позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Аргон» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Аргон» (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача 3222,22 грн. адміністративно-господарських санкцій та 22,54 грн. пені.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік, поданого позивачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ «Аргон» в 2014 році становила 9 осіб та відповідно норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для позивача повинен становити 1 особа, кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа.

З матеріалів справи вбачається, що до 01.06.2014 року в ТОВ «Аргон» на посаді сторожа працювала особа з інвалідністю - ОСОБА_2, у якого 01.06.2014 термін інвалідності закінчився.

Починаючи з червня 2014 року по вересень 2014 рік включно, відповідачем подавались звіти до Чернігівського районного центру зайнятості за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», які містять відомості про наявність вільних робочих місць для інвалідів (а.с. 34-37), що підтверджується листом Чернігівського районного центу зайнятості від 24.03.2015 №344 (а.с.8).

Починаючи з вересня 2014 року, кількість штатних працівників відповідача становила п'ять осіб, що підтверджується наказами від 29.08.2014 №36к, від 30.09.2014 №37к, від 28.11.2014 №40 про внесення змін до штатного розкладу підприємства та штатними розкладами ТОВ «Агрон», копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 38-43).

Позивачем після отримання звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік відповідно до вимог Інструкції зі статистки кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 року № 286 (зі змінами), розраховано кількість відпрацьованих інвалідом місяців, що становить: 5 міс. / 12 міс. = 0,41 = 0 робочих місяців, та зроблено висновок, що норматив працевлаштування інвалідів відповідачем не виконано в кількості одного робочого місця.

Посилаючись на ту обставину, що середньорічна заробітна плата штатного працівника за 2014 рік складає 6444,44 грн., розмір адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідами (1 робоче місце), становить 3222,22 грн., позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем створено відповідно до встановленого Законом № 875 нормативу кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, з моменту виникнення необхідності у 2014 році, подавалися звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, ТОВ «Агрон» виконало зазначені вимоги законодавства, а незайнятість необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів виникла не з його вини.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 5 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що держава забезпечує надання додаткових гарантій щодо працевлаштування працездатним громадянам у працездатному віці, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних конкурувати на ринку праці, у тому числі інвалідам, які не досягли пенсійного віку.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Порядку сплати підприємствами, установами і організаціями штрафних санкцій до відділення Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767, підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом. Штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування чітко визначені ч. 3 ст. 18 Закону, згідно з якою підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З наведеного випливає, що роботодавець не зобов'язаний здійснювати фактичний пошук інвалідів для їх працевлаштування, оскільки законодавством такий обов'язок покладається на державну службу зайнятості.

Цим самим спростовуються доводи апелянта щодо того, що обов'язок підприємства по пошуку та працевлаштуванню інвалідів покладається виключно на підприємства, установи, організації, які використовують найману працю.

Відповідно до статті 18-1 Закону України «Про зайнятість населення», працевлаштування інвалідів залежить від їх бажання працювати, наявних у інваліда кваліфікації та знань, а також те, що відповідно частини першої статті 18 даного Закону працевлаштуванню інвалідів передує їх звернення до підприємства чи до державної служби зайнятості.

Судом встановлено, що у ТОВ «Агрон» у 2014 році працював гр. ОСОБА_2, якому встановлена інвалідність. Вказаною особою було відпрацьовано 5 місяців (термін інвалідності закінчився 01.06.2014) (а.с.50).

Таким чином, норматив по працевлаштуванню інвалідів за період з 01.01.2014 по 01.06.2014 відповідачем виконано.

Починаючи з червня 2014 року по вересень 2014 рік, включно, підприємством подавались звіти до Чернігівського районного центру зайнятості за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», які містять відомості про наявність вільних робочих місць для інвалідів (а.с. 34-37). Вказані обставини також підтверджується листом Чернігівського районного центу зайнятості від 24.03.2015 №344 (а.с.8), проте особи з інвалідністю центром зайнятості до ТОВ «Аргон» не направлялися.

Починаючи з вересня 2014 року, кількість штатних працівників відповідача становила п'ять осіб, що підтверджується наказами від 29.08.2014 №36к, від 30.09.2014 №37к, від 28.11.2014 №40 про внесення змін до штатного розкладу підприємства та штатними розкладами ТОВ «Агрон», наявними в матеріалах справи (а.с. 38-43), у зв'язку з чим обов'язок по працевлаштуванню інвалідів у відповідача у цей період відсутній.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується виконання відповідачем обов'язку, передбаченого ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо забезпечення прав інвалідів на працевлаштування шляхом працевлаштування та створення робочих місць для інвалідів, подання звітів до служби зайнятості та Фонду соціального захисту інвалідів, а тому невиконання підприємством нормативу щодо непрацевлаштування 1 інваліда звільняє його від відповідальності через відсутність вини.

При вирішенні питання правомірності стягнення штрафних санкцій слід виходити з загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування до підприємства юридичної відповідальності у вигляді штрафних санкцій.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Елементами правопорушення є вина на наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вбачається, що для застосування до підприємства штрафних санкцій за незабезпечення працевлаштування інвалідів слід визначити, які обов'язки покладаються на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», яка дія або бездіяльність можуть бути визнані незаконними та чи є вина підприємства у невиконанні покладених на нього обов'язків.

Виконання відповідними органами обов'язку працевлаштувати інвалідів повинно передувати вжиття підприємством необхідних заходів для забезпечення такого працевлаштування, до яких належить, зокрема, здійснення заходів із створення в установленому порядку робочих місць у межах нормативу та інформування названих органів про наявність вакантних посад для інвалідів.

Таким чином, відповідач виконав обов'язок по здійсненню заходів зі створення робочих місць для інвалідів, покладений на нього законодавством, повною мірою.

У зв'язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування з відповідною кваліфікацією, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись та кваліфікація яких відповідає вимогам, встановленим підприємством.

Виходячи з аналізу зазначених норм та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог адміністративного позову, зважаючи на те, що відповідачем створено всі умови робочих місць та виконано вимоги законодавства, що регулює основи соціальної захищеності інвалідів, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються так, як є помилковими.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 41, 196, 198, 200, 205, 206, 112, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 25.06.2015

.

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.