Справа № 813/6901/14
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року Справа № 11806/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Гудима Л.Я., Глушка І.В..

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ДПІ у Галицькому районі м. Львова Головного управління міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2014р. у справі № 813/6901/14 за позовом ТзОВ"Львівська ізоляторна компанія" до ДПІ у Галицькому районі м. Львова Головного управління міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування повідомлення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю Львівська ізоляторна компанія звернулось у Львівський окружний адміністративний суд з позовом до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування повідомлення Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області від 05.09.2014 року №53.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2014р., адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано повідомлення, прийняте Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області від 05.09.2014 року № 53.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю Львівська ізоляторна компанія судові витрати у розмірі 73,08 грн (сімдесят три грн. 08 коп.)

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, відповідач ДПІ у Галицькому районі м. Львова Головного управління міндоходів у Львівській області оскаржила її в апеляційному порядку та просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт свої вимоги мотивує тим, що судом 1 інстанції неповно зясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, висновки суду вважає необґрунтованими з підстав викладених в апеляційній скарзі, та порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що відповідач ДПІ у Галицькому районі м. Львова Головного управління міндоходів у Львівській області у спірних правовідносинах діяв на підставі, у межах та у спосіб, передбачений законом. Апелянт вважає, що ТзОВ Львівська ізоляторна компанія не має права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість, оскільки не відповідає критеріям на автоматичне бюджетне відшкодування, визначеним п. 200.19 ст. 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Вказав, що при прийнятті рішення про невідповідність ТзОВ Львівська ізоляторна компанія критеріям на автоматичне бюджетне відшкодування, були використані дані Автоматизованої системи співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України, згідно якої податковим органом було встановлено розбіжності по взаємовідносинам позивача з його контрагентами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як стверджується матеріалами справи та встановлено судом , що 15.08.2014 року позивач подав до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області податкову декларацію з податку на додану вартість за липень 2014 року, згідно з якою задекларована сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника податку у банку становить 223321 грн. Разом із податковою декларацією ТзОВ Львівська ізоляторна компанія подало податковому органу наступні документи: розрахунок коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з податку на додану вартість (Д1), довідку про залишок суми відємного значення попередніх податкових періодів, що залишається непогашеним після бюджетного відшкодування, отриманого у звітному періоді, та підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (Д2), розрахунок суми бюджетного відшкодування (Д3), заяву про повернення суми бюджетного відшкодування (Д4), розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

ОСОБА_1 від 05.09.2014 № 53 ДПІ у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області повідомило позивача про те, що він не має права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість відповідно до п. 200.18 ст. 200 ПК України, оскільки не відповідає критеріям на автоматичне бюджетне відшкодування, визначеним пунктом 200.19 цієї статті, а саме відсоток загальної суми розбіжностей до суми ПДВ задекларованої платником до відшкодування становить 911%.

Не погоджуючись з вищенаведеним повідомленням, позивач звернувся до суду.

З матеріалів справи видно, що, суд першої інстанції вирішуючи спір виходив з наступного.

Відповідно до пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 ПК України бюджетне відшкодування - це відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Так, порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків встановлені ст. 200 ПК України.

Пунктом 200.6 ст. 200 ПК України визначено, що платник податку може прийняти самостійно рішення про зарахування в повному обсязі належної йому суми бюджетного відшкодування або її частини у зменшення податкових зобов'язань з цього податку, що виникли протягом наступних звітних (податкових) періодів, за наявності умов, передбачених пунктом 200.4 цієї статті. Зазначене рішення відображається платником податку у податковій декларації, яку він подає за результатами звітного (податкового) періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного відшкодування згідно з нормами цієї статті.

Згідно з п. 200.18 ст. 200 ПК України платники податку, які мають право на бюджетне відшкодування відповідно до цієї статті, подали відповідну заяву та відповідають критеріям, визначеним пунктом 200.19 цієї статті, мають право на автоматичне бюджетне відшкодування податку.

Пунктом 200.19 ст. 200 ПК України встановлено, що право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування податку мають платники податку, які відповідають одночасно всім критеріям, що визначені зазначеною нормою цього Кодексу.

В той же час, п. 200.20 ст. 200 ПК України визначено, що порядок визначення відповідності платника податку критеріям, зазначеним у пункті 200.19 цієї статті, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Так, п. 2 Порядку визначення відповідності платника податку критеріям, які дають право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.12.2013 року №781, передбачено, що для отримання права на автоматичне бюджетне відшкодування сум податку на додану вартість платник податку повинен відповідати одночасно критеріям, визначеним пунктом 200.19 статті 200 розділу V Кодексу. Критерії оцінки платника, відповідність яким надає такому платнику податку право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування сум ПДВ, побудовані на аналізі даних його звітних показників та наявної податкової інформації.

Підпунктом 200.19.4 п. 200.19 ст. 200 ПК України передбачено, що загальна сума розбіжностей між податковим кредитом та податковими зобов'язаннями його контрагентів, в частині постачання таких послуг/товарів, що виникла протягом попередніх трьох послідовних календарних місяців, не перевищує 10 відсотків заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування.

Підпунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що загальна сума розбіжностей між податковим кредитом, сформованим платником податку за придбаними товарами/послугами, та податковими зобовязаннями його контрагентів, в частині постачання таких товарів/послуг, що виникла протягом попередніх трьох послідовних календарних місяців, не перевищує 10 відсотків заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування.

Для формування зазначеного критерію використовуються дані, відображені платником податку в додатках до податкової звітності з ПДВ (декларацій та/або уточнюючих розрахунків): Розшифровці податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів, Розрахунку коригування сум ПДВ до податкової декларації з ПДВ.

Разом з тим, п. 200.21 ст. 200 ПК України передбачено, що у разі невідповідності за висновком контролюючого органу платника податку визначеним цією статтею критеріям та відсутності в такого платника права на автоматичне бюджетне відшкодування податку контролюючий орган зобов'язаний протягом 17 календарних днів після граничного терміну подачі звітності повідомити платника податку про відповідне рішення та надати детальні пояснення і розрахунки за критеріями, значення яких не дотримано. Відповідне рішення може бути оскаржене платником податку у встановленому порядку.

Вказана норма також кореспондується з п. 7 Порядку визначення відповідності платника податку критеріям, які дають право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.12.2013 року №781.

Виходячи з вище викладеного колегія суддів, вважає , що суд дійшов вірного висновку, що відповідач, виконуючи вимоги законодавства, повинен направити позивачеві ОСОБА_1 згідно Додатка до Порядку №781 та окремим документом надати детальні пояснення та розрахунки за критеріями, значення яких не дотримано платником.

Як видно з матеріалів справи, податковий орган не надіслав на адресу позивача жодних розрахунків щодо факту виявлення порушення п. 200.18 ст. 200 ПК України в частині розбіжностей між податковим кредитом підприємства та податковими зобов'язаннями його контрагента.

Тому суд першої інстанції вірно зазначає у своєму рішенні , що ані під час направлення повідомлення позивачеві, ані під час розгляду справи податковим органом детальні пояснення і розрахунки між податковим кредитом підприємства та податковими зобов'язаннями його контрагентів не надано, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що податковим органом всупереч вимогам п. 200.21 ст. 200 ПК України не доведено правомірності свого рішення про відсутність у позивача права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, на підставі правильно встановлених обставин справи та визначених їм правовідносин, прийшов до обґрунтованих і законних висновків. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Тобто, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо вимог законності та обґрунтованості судових рішень, і підстав для її скасування і відповідно задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ДПІ у Галицькому районі м. Львова Головного управління міндоходів у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2014р. у справі № 813/6901/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В.Я. Макарик

Судді: Л.Я. Гудим

ОСОБА_2

Повний текст ухвали складений 26 червня 2015 року.