Справа № 815/6894/14
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6894/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Одеса

16 год. 29 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.

судді - Вовченко О.А.

судді - Стефанова С.О.

при секретарі судового засідання - Парій І.І.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2 (за договором)

представник відповідача - ОСОБА_3 (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014р. №606-14, зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014р. №606-14, зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення Держкомнацрелігій України № 606-14 від 03.11.2014 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що повідомленням ОСОБА_4 у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 82 від 12.11.2014 року було повідомлено позивача, проте, на думку ОСОБА_1 вказане рішення є неправомірним та необґрунтованим, оскільки згідно приписів п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» його має бути визнано біженцем. Так, позивач зазначає, що він є громадянином ОСОБА_5 Федерації, але не може та не бажає користуватись захистом своєї держави, у звязку з побоюваннями переслідувань з боку органів державної влади ОСОБА_5 Федерації у звязку із своїми опозиційними поглядами в підтримку України, які висловлював як депутат Клинцівської міської ради Брінської області. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем. Переслідування в ОСОБА_5 Федерації осіб, які мають опозиційні погляди до діючої влади є загальновідомим фактом, що підтверджується доповідями міжнародних правозахисних організацій та інформацією ЗМІ. Таким чином, на погляд позивача, його заява відповідає критеріям надання захисту в Україні. Однак, при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем вищезазначене враховано не було, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення, яка станом на жданий час підлягає скасуванню.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення та просили суд задовольнити позов повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 3-4).

Представник відповідача Державної міграційної служби України у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала повністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що позивача не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, у ході розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було встановлено також відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 вказаного Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. В позовній заяві позивача заявлено про те, що відповідачем не взято до уваги інформацію по країні походження та доповіді правозахисних організацій про осіб, які переслідуються в ОСОБА_5 Федерації за опозиційні погляди. При цьому, відповідачем було досліджено інформацію, яку надав про себе позивач, та встановлено, що з 2001 року ОСОБА_1 є членом партії «Єдина Росія», що підтверджується інформацією з мережі інтернет. Заявлена позивачем інформація про переслідування за опозиційні погляди є надуманою та не відповідає дійсності, оскільки позивач на протязі 14-ти років є членом провладної партії. Шукач притулку прибув на територію України з 31.05.2012 року та знаходиться по теперішній час, останнє перетинання кордону між ОСОБА_5 Федерацією та Україною сталося 11.06.2013 року (КПП Синьківка, виїзд автомобілем на територію РФ і подальше повернення в Україну того ж дня) на підставі закордонного паспорту 63 № 9581408. Перебуваючи на території України, заявник кожні 3 місяці перетинав кордон між Україною та Молдовою (КПП Маяки-Удобне), також 3 рази в 2012 році виїжджав в Білорусь для продовження строків легального перебування в Україні. Стосовно виїзду з Батьківщині позивач повідомив, що проти нього було сфабриковане кримінальне переслідування за участю губернатора Брянської області ОСОБА_6 Як зазначив іноземець, подібні переслідування розпочалися в 2012 році через те, що заявник, обіймаючи посаду депутата міської ради відкрито не розділяв погляди вищого керівництва області та курс зовнішньої політики ОСОБА_5 Федерації. Заявник розповів, що метою зазначених переслідувань було відсторонення його від політики та власного успішного бізнесу з послідуючим призначенням покарання згідно ч. 4 ст. 159 КК РФ за сфабриковану кримінальну справу з продажу земельної ділянки. Іноземець зазначив, що виїхав в Україну саме з метою уникнення зазначених переслідувань і не знав, що знаходиться у розшуку на території ОСОБА_5 Федерації, але за захистом одразу не звернувся, хоча вважав себе переслідуваним за політичними поглядами. ОСОБА_7 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру. На даний час на Батьківщині проживають батько, син та страшний брат, інформація щодо їхнього переслідування відсутня. Крім того, стосовно інформації щодо позивача, яка була отримана з правоохоронних структур: згідно листа прокуратури Одеської області від 09.09.2014 №. 14-10097-14, 04.06.2014 року ОСОБА_1 було затримано співробітниками Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області в порядку ст.ст. 208, 582 КПК України як особу, яка розшукувалася співробітниками Радянського РВ Брянського міського відділу міліції Брянської області ОСОБА_5 Федерації за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 159 (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману, вчинене організованою групою, в особливо великому розмірі - 17 епізодів злочинів), ч. 4 ст. 159 (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману, вчинене організованою групою, у великому розмірі - 1 епізод злочину), Кримінального кодексу ОСОБА_5 Федерації, за фактами вчинення у період часу з лютого по вересень 2009 року спільно з іншими особами на території Клинцівського району Брянської області шляхом введення в оману ряду громадян РФ використанням їхніх прав на отримання матеріальної компенсації та втрачене майно унаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС, розкрадання грошових коштів, які виділені з Федерального бюджету для виплат громадянам компенсації у загальній сумі 38 575 400 російських рублів. Під час проведення інтерв'ю заявник зазначив, що останні декілька років не підтримував політичний курс «Єдиної Росії» та неодноразово висловлював свої погляди на сесіях, політичних радах та комітетах. Підтвердження інформації про будь-яку політичну діяльність іноземця відсутнє як у матеріалах особової справи, так і при аналізі інформації з мережі Інтернет. Позивач стверджує, що не підтримує політику керівництва РФ стосовно України (санкції, анексія Криму, бойові дії на Сході України тощо), в той же час загострення політичної ситуації між Україною та РФ сталося на початку 2014 року, станом на цей час заявник вже перебував в Україні, інформація про будь-яку політичну активність на території нашої країни також відсутня. Інформація про членство заявника в політичній партії «Єдина Росія» визнається правдоподібним, в той же час, ніяких переслідувань за власні політичні погляди заявник не зазнавав, приймаючи до уваги і той факт, що «Єдина Росія» є провладною політичною партією. Щодо власних переслідувань, іноземець повідомив про наступні випадки, а саме: незаконні обшуки в будинку, вимоги грошового відкупу, тиск з боку губернатора Брянської області ОСОБА_6 через слідчий комітет з наступним фабрикуванням кримінальної справи. Позивач зазначив, що проблеми виникли через земельну ділянку в розмірі 50 га. яка належить заявнику та на даний момент перебуває під арештом. Іноземець розповів про мету подібних переслідувань - відсторонення від діючої влади Клинцівського району, прибирання бізнесу заявника та подальше притягнення до кримінальної відповідальності. Згідно отриманих матеріалів, заявник перебуває в розшуку на території РФ за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 159 Кримінального кодексу ОСОБА_5 Федерації. Інформація про будь-які переслідування іноземця на Батьківщині з боку державних структур у ході розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не знайшла підтвердження та вважається перебільшенням (аркуші справи 73-78).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_5 Федерації (аркуші справи 122-127).

24.06.2014 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій причинами звернення за захистом визначив, що його політична позиція відносно незаконної анексії Криму ОСОБА_5 Федерації, а також окупації Донбасу та Луганської області у разі поверхня у ОСОБА_5 Федерацію зможе призвести до застосування до нього тортур, катування, та іншого протиправного поводження, або покарання (аркуші справи 90-91, 96-97).

ОСОБА_4 у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 5/1-1211 від 01.07.2014 року, у звязку із тим, що вказана заява не відповідала вимогам ст. 1, 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні» було рекомендовано довести до громадянина ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1 інформацію щодо особистої підготовки заяви про набуття статусу біженця або додаткового захисту та подальшу її передачу через адміністрацію слідчого ізолятора або відповідних державних установ (Служба безпеки України, Прокуратура України, Державна пенітенціарна служба України, тощо), оскільки була подана адвокатом ОСОБА_8 згідно доручення (аркуші справи 93, 99).

20.08.2014 року ОСОБА_1 повторно подав до ОСОБА_4 у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області заяву анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що його звернення за захистом обґрунтоване політичними переслідуваннями у країні громадянської належності, оскільки ОСОБА_1 являється діючим депутатом ОСОБА_9 м. Калинці Брянської області ОСОБА_5 Федерації, який підтримує проукраїнську позицію у звязку із останніми подіями, які відбуваються на Україні. Багатьом не подобається присутність позивача у політиці, як зазначено у заяві-анкеті, оскільки він не розділяє погляди Губернатора Брянської області ОСОБА_10, про що завжди висловлювався. Через чітку та ясну позицію ОСОБА_1, на нього здійснювали тиск Слідчий комітет Брянської області при прокуратурі Брянської області. Під керівництвом Губернатора фабрикуються кримінальні справи на тих депутатів, які не підтримують позицію ОСОБА_10, серед яких в тому числі щодо позивача. таким чином, заявник зазначив про підстави, які перешкоджають його поверненню на батьківщину (аркуші справи 116-119).

22.08.2014 року службовою особою ОСОБА_4 у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області проведено анкетування ОСОБА_1, про що складено анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 122-127).

Згідно зафіксованої у вказаній анкеті інформації, в Україну заявник вїхав автомобілем 05.03.2014 року, кордон з Україною востаннє перетинав 05.03.2014 року. До України в минулому приїжджав кожного року (11.06.2013 року разом із дружиною та сином ОСОБА_11 (ІНФОРМАЦІЯ_2) через КПП Синьківка, тощо), оскільки тут у нього проживають родичі.

На території країни походження у позивача залишились та проживають у ОСОБА_5 Федерації, м. Калинці, Брянська область: батько шитий ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3; брат ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4; син ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Останні 10 років займався підприємницькою діяльність (з 1198 року по теперішній час) та був депутатом Калинівської міської ради Брянської області (з 2009 року по теперішній час).

Країну постійного проживання залишив 11.06.2013 року, виїхав через КПП Синьківка разом із дружиною та сином. Останній раз кордон України перетинав на КПП Маяки-Удобне. З середини 2013 року знаходився на території України у м. Одесі. Про те, що на території ОСОБА_5 Федерації у цей час проти нього було порушено кримінальну справу та оголошено його у розшук. 04.06.2014 року ОСОБА_1 затримали у м. Одеса представники правоохоронних органів та повідомили, що він знаходиться у розшуку, у звязку із чим його було поміщено до слідчого ізолятора у м. Одесі. 18.07.2014 року заявника відпустили. За захистом, як зазначає заявник, він звернувся через свого адвоката з відповідною заявою ще перебуваючи у СІЗО.

Стосовно причин, не звернення за наданням притулку або наданням статусу біженця в інших країнах зазначив, що звернувся в Україні після того, як його було затримано представника правоохоронних органів через розшук на території російської Федерації.

29.08.2014 року головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями УОСІОБГ Г У ДМС України в Одеській було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_1, про що складено протокол (аркуші справи 145-148).

Вказаним протоколом зафіксовано, що заявник постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_6 (ОСОБА_5 Федерація), закордонний НОМЕР_1 № 9581408, оригінал якого було надано ОСОБА_4, одружений з громадянкою ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_7, з якою має двох дітей: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5 та неповнолітнього ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8. Останній разом із дружиною проживають з позивачем на території України. Стосовно причин виїзду з країни громадянської належності, вказаним протоколом зафіксовано пояснення позивача стосовно того, що з 2001 року він був членом партії «Єдність», яка згодом стала партією «Єдина Росія» та є членом політичної ради партії. Останні кілька років, як зазначив у ході проведення співбесіди іноземець, він не підтримує напрямок політики партії, членом якої він являється. Політичний курс партії «Єдина Росія» на даний момент повністю диктується вищим керівництвом ОСОБА_5 Федерації, який є по суті диктатурою режиму Путіна та його намісників у регіонах. За останні часи і зовнішня політика російської влади є агресивною, що стосується України, спочатку були санкції, підвищення цін на газ, економічні санкції, потім анексія Криму, підтримка війни на Сході України разом із військовим вторгненням. Проте, заявник не розділяє подібну позицію російського керівництва та зазначив, що все це вкінці кінців призведе до падіння економіки та зростання внутрішніх заворушень в ОСОБА_5 Федерації, оскільки багато людей не підтримують цей конфлікт, адже Росія та Україні братські країни та народи, а зараз між ними фактично йде війна.

Крім того, позивач під час співбесіди також зазначив, що свої погляди стосовно політичної ситуації висловлював неодноразово на сесіях, політичних радах та комітетах. Проте, такі погляди не подобались керівництву Брянської області в особі Губернатора ОСОБА_16, з боку якого на заявника почався тиск це був правовий безлад з боку Слідчого Комітету РФ. Як зазначив позивач, це почалось 2 роки тому, спочатку були попередження, до нього додому приїжджав слідчий та вимагав гроші, в противному випадку погрожував відкрити кримінальну справу. У всіх його родичів, які залишились на території РФ, а саме: у батька, брата та сина були проведені незаконні обшуки, в ході яких нічого знайдено не було, проте правоохоронці дали зрозуміти, що це все не просто так, в тому числі здійснюють тиск на бізнес шляхом перевірок з боку податкової, інших органів.

Таким чином, у разі повернення на територію країни громадянської належності, як зазначив позивач, йому загрожувати арешт та увязнення на великий строк.

За результатами розгляду документів ОСОБА_1, що звернувся із заявою про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, на підставі проведеного інтервю та вивчення матеріалів справи вказаного громадянина ОСОБА_17, відділом у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок від 29.08.2014 року «щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» (аркуші справи 149-150).

На підставі вказаного висновку, наказом № 159 від 29.08.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 151).

15.10.2014 року висновком управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області по справі № 2014OD0201 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із наявністю умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (аркуші справи 309-322).

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2014OD0201 ОСОБА_1, громадянина ОСОБА_5 Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийнято рішення № 606-14 від 03.11.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На думку позивача, вказане рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Проте, суд з доводами позивача не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця ОСОБА_4 Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та ОСОБА_4 Верховного Комісара ООН (надалі УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та ОСОБА_4 Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абз.1 ст.11 вищевказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до абз.7 ст. 11 цього Закону до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п.66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовував свою заяву тим, що не має можливості повернутись до країни походження в зв'язку із тим, що на батьківщині йому загрожує небезпека, він, можливо, зазнаватиме в подальшому переслідувань, оскільки не підтримує політичного курсу РФ, що спричинило порушення проти нього кримінальної справи. так. За наданою заявником інформацією, на Батьківщині проти нього було сфабриковане кримінальне переслідування за участю губернатора Брянської області ОСОБА_6 Як зазначив іноземець, подібні переслідування почалися в 2012 році через те, що заявник, обіймаючи посаду депутата міської ради відкрито не розділяв погляди вищого керівництва області та курс зовнішньої (політики ОСОБА_5 Федерації. Заявник розповів, що метою зазначених переслідувань було відсторонення його від політики та власного успішного бізнесу з послідуючим призначенням покарання згідно ч. 4 ст. 159 КК РФ за сфабриковану кримінальну справу з продажу земельної ділянки. Іноземець зазначив, що виїхав в Україну саме з метою уникнення зазначених переслідувань і не знав, що знаходиться у розшуку на території ОСОБА_5 Федерації.

При цьому, з матеріалів особової справи вбачається, що іноземець постійно перебував на території України з 31.05.2012 року по теперішній час. Останнє перетинання кордону між ОСОБА_5 Федерацією та Україною сталося 11.06.2013 року (КПП Синьківка, виїзд автомобілем на територію РФ і подальше повернення в Україну того ж дня) на підставі закордонного паспорту 63 № 9581403. Перебуваючи на території України, заявник кожні 3 місяці перетинав кордон між Україною та Молдовою (КПП Маяки-Удобне), також 3 рази в 2.012 році виїжджав в Білорусь для продовження строків легального перебування в Україні.

04.06.2014 року, як слідує з наявних в матеріалах справи письмових доказів, у м. Одесі заявника було затримано представниками правоохоронних структур, відносно нього було застосовано тимчасовий арешт в ОСІ УДПтСУ в Одеській області для забезпечення подальшої екстрадиції до ОСОБА_5 Федерації. 01.07.2014 року до відділу по роботі з біженцями надійшла заява про набуття статусу біженця або додаткового захисту від зазначеного громадянина, яка того ж дня була направлена на доопрацювання.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2014 тимчасовий арешт іноземця було припинено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.07.2014 щодо заявника був обраний запобіжний захід у вигляді особистого зобовязання з покладання на нього обовязків, передбачених ч. 5 п.п. 2, 3, 8 ст. 194 КПК України.

19.08.2014 року іноземець особисто звернувся до відділу по роботі з біженцями із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

На даний час на Батьківщині проживають наступні близькі родичі заявника, а саме батько, син та страшний брат, інформація щодо їхнього переслідування відсутня. На території України заявник знаходиться разом із дружиною та малолітнім сином.

Згідно листа прокуратури Одеської області від 09.09.2014 № 14-10097-14, ОСОБА_1 було затримано співробітниками Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області 04.06.2014 року в порядку ст.ст. 208, 582 КПК України як особу, яка розшукувалася співробітниками Радянського РВ Брянського міського відділу міліції Брянської області ОСОБА_5 Федерації за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 159 (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману, вчинене організованою групою, в особливо великому розмірі - 17 епізодів злочинів), ч. 4 ст. 159 (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману, вчинене організованою групою, у великому розмірі - 1 епізод злочину), Кримінального кодексу ОСОБА_5 Федерації, за фактами вчинення у період часу з лютого по вересень 2009 року спільно з іншими особами на території Клинцівського району Брянської області шляхом введення в оману ряду громадян РФ використанням їхніх прав на отримання матеріальної компенсації та втрачене майно унаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС, розкрадання грошових коштів, які виділені з Федерального бюджету для виплат громадянам компенсації у загальній сумі 38 575 400 російських рублів.

22.06.2012 року в.о. керівника СУ Слідчого Комітету РФ по Брянській області стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ч. 4 ст. 159 КК РФ (18 епізодів).

Після повідомлення ОСОБА_1 про порушення стосовно нього кримінальної справи, останній на виклики слідчого для допиту не зявився, встановити його місцезнаходження не вдалося.

16.97.2012 року слідчим винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 у якості обвинуваченого по кримінальній справі за ч. 4 ст. 159 КК РФ за 18 епізодами злочинів та у той же день стосовно нього був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Також, 16.07.2012 року слідчим у справі винесено постанову про оголошення розшуку ОСОБА_1

Постановою Радянського районного суду м. Брянська від 03.08.2012 року стосовно ОСОБА_1 у цій кримінальній справі заочно обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2014 стосовно ОСОБА_1 застосований в порядку ст. 583 КПК України тимчасовий арешт. На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_1 поміщено до ОСІ УДПтСУ в Одеській області, де він утримувався до 09.07.2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.07.2014 стосовно ОСОБА_1 обраний запобіжний захист у вигляді особистого зобовязання, контроль за його виконанням покладено на прокурора Приморського району м. Одеси (аркуші справи 284-286).

Під час проведення інтервю заявник зазначив, що останні декілька років не підтримував політичний курс «Єдиної Росії» та неодноразово висловлював свої погляди на сесіях, політичних радах та комітетах. Підтвердження інформації про будь-яку політичну діяльність іноземця відсутнє як у матеріалах особової справи, так і при аналізі інформації з мережі Інтернет. Заявник стверджує, що не підтримує політику керівництва РФ стосовно України (санкції, анексія Криму, бойові дії на Сході України тощо), в той же час загострення політичної ситуації між Україною та РФ сталося на початку 2014 року, станом на цей час заявник вже перебував в Україні, інформація про будь-яку політичну активність на території нашої країни також відсутня. Інформація про членство заявника в політичній партії «Єдина Росія» визнається правдоподібним, в той же час, ніяких переслідувань за власні політичні погляди заявник не зазнавав, приймаючи до уваги і той факт, що «Єдина Росія» є провладною політичною партією.

Щодо власних переслідувань, іноземець повідомив про наступні випадки, а саме: незаконні обшуки в будинку, вимоги грошового відкупу, тиск з боку губернатора Брянської області ОСОБА_10 через Слідчий комітет з наступним фабрикуванням кримінальної справи. Заявник зазначив, що проблеми виникли через земельну ділянку в розмірі 50 га, яка належить заявнику та на даний момент перебуває під арештом. Іноземець розповів про мету подібних переслідувань відсторонення від діючої влади Клинцівського району, прибирання бізнесу заявника та подальше притягнення до кримінальної відповідальності.

Як слідує з матеріалів особової справи ОСОБА_1, згідно отриманих у ході розгляду заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту матеріалів, заявник перебуває в розшуку на території ОСОБА_5 Федерації за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 159 КК РФ (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману, вчинене організованою групою, у великому та особливо великому розмірі - 18 епізодів злочинів), за фактами вчинення у період часу з лютого по вересень 2009 року спільно з іншими особами на території Клинцівського району Брянської області шляхом введення в оману ряду громадян РФ використанням їхніх прав на отримання матеріальної компенсації та втрачене майно унаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС, розкрадання грошових коштів, які виділені з Федерального бюджету для виплат громадянам компенсації у загальній сумі 38 575 400 російських рублів.

Прокуратурою Одеської області були надані наступні документи: - довідка МВС РФ № 803 -16062014/51210 про те, що особа знаходиться у міждержавному розшуку; запит Генеральної Прокуратури РФ про видачу заявника від 26.06.2014 № 81/3-572-14; постанова про притягнення в якості обвинуваченого від 16.07.2012 року, матеріали кримінальної справи № 311752.

Зазначені матеріали підтверджують факт скоєння заявником кримінальних правопорушень на території ОСОБА_5 Федерації.

З урахуванням зазначеного, факти «тиску» та «переслідувань» іноземця з боку губернатора Брянської області та слідчого комітету РФ вбачаються необґрунтованими оскільки, як зазначено заявником, про кримінальне провадження щодо нього на території РФ він дізнався лише під час затримання в Україні, в той же час, згідно аналізу наявних документів, в період з 22.06.2012 року, до моменту винесення постанови від 16.07.2012 року про притягнення заявника у якості обвинуваченого по кримінальній справі за ч. 4 ст. 159 KK РФ, на адресу ОСОБА_1 надійшло повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності разом з викликом слідчого на допит (згідно листа прокуратури Одеської області від 09.09.2014 № 14-10087-14). При цьому, згідно інформації з закордонного паспорту заявника (стор. 4), на момент притягнення до кримінальної відповідальності іноземець перебував на території Республіки Білорусь.

Як вказує позивач, він зазнавав «певного тиску» з боку губернатора Брянської області ОСОБА_10, згідно матеріалів кримінальної справи № 311752, заявник, як член організованої злочинної групи забезпечував позитивний розгляд пакету документів для отримання незаконної матеріальної компенсації з боку комісії та губернатора Брянської області, який особисто підписував надані документи. Згідно опрацьованої відповідачем у ході розгляду заяви ОСОБА_1 інформації з мережі Інтернет, в період вірогідного скоєння заявником кримінальних правопорушень (2008 - 2009 pp.), Брянську область очолював губернатор ОСОБА_6, якого указом Президента РФ від 09.09.2014 року було відправлено у відставку.

Заявник під час проходження процедури визнання біженцем зазначав, що однією з цілей переслідування було заволодіння його бізнесом, при цьому також зазначаючи, що на даний момент увесь його бізнес знаходиться під контролем його сина та батька ОСОБА_13 будь-якої інформації стосовно наявності у позивача проблем з його бізнесом надано не було, в той час як згідно наданої відповідачем інформації зібраної з мережі Інтернет, підтверджено підприємницьку діяльність брата заявника .

Додатковими фактами, які вказують на скоєння заявником кримінальних злочинів на території РФ та виїзду в Україну для переховування від слідства є підтвердження наступної інформації.

Згідно матеріалів кримінальної справи № 311752, заявник обвинувачується у скоєнні 18 епізодів злочинів, повязаних з введенням в оману ряду громадян РФ, використанням їхніх прав на отримання матеріальної компенсації та втрачене майно унаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС, розкрадання грошових коштів, які виділені з Федерального бюджету для виплат громадянам компенсації. Заявник займався протиправною діяльністю разом із громадянином РФ Картель ОСОБА_18 та іншою невстановленою особою, згідно офіційного сайту міжмуніципального відділу МВС Росії «Ютинцівський», особа на установчі дані ОСОБА_19 дійсно перебуває у розшуку за скоєння злочину. Заявник також перебуває у федеральному розшуку на території РФ за вчинення кримінальних правопорушень.

Під час надання пояснень співробітникам прокуратури від 06.06.2014 року, заявник зазначив, що виїхав в Україну з метою відпочинку, в той же час, згідно аналізу матеріалів особової справи (анкетування, протокол співбесіди), іноземець цілеспрямовано виїхав до родичів в Україну з метою уникнення переслідувань на Батьківщині, але за захистом звернувся лише під час перебування в слідчому ізоляторі та очікуванні на екстрадицію до РФ.

Інформація про будь-які переслідування іноземця на Батьківщині з боку державних структур не знаходить підтвердження та вбачається перебільшенням, з урахуваненпям встановлених обставин та фактів.

Відповідно до правових норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, на виконання ст. 9 п. 6 були направлені запити до УСБУ та прокуратури Одеської області стосовно ОСОБА_1. Проте, до теперішнього часу відповіді з УСБУ отримано не було, у звязку з чим було направлено повторний запит та іноземцеві було видане направлення на проходження співбесіди з представниками СБ.

Згідно листа прокуратури від 09.09.2014 № 14-10097-14, у заявника відсутні підстави в набутті міжнародного захисту в Україні через відсутність доказів щодо безпідставного переслідування на території РФ та приймаючи до уваги тяжкість та кількість скоєних епізодів злочинів.

Додатково, особа була перевірена за інформаційним базами Бюро Інтернету, інформації щодо неправомірної діяльності чи перебуванні у міждержавному розшуку виявлено не було.

Таким чином, проведеним аналізом особової справи відповідачем встановлено, що особа не потрапляє під категорію виключення згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність інформації щодо його причетності до вчинення злочину проти миру або особо тяжкого злочину, вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо.

Щодо кримінального переслідування на території РФ, заявник вважається лише підозрюваним у скоєнні злочинів, таким чином не потрапляє під категорію виключення згідно українського законодавства. Заявник також не був визнаний біженцем в іншій країні та не перебував в третій безпечній країні до виїзду в Україну.

Стосовно відповідності заяви вимогам пп. 1,13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем було проведено аналіз матеріалів особової справи та встановлено, що у заявника відсутні конвенційні ознаки біженця, що в свою чергу вказує на невідповідність заяви вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

Суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що щодо політичної діяльності, іноземець не довів наявність будь-яких фактів переслідувань за ознакою політичних переконань, інформація про будь-яку політичну активність заявника в контексті незгоди з політичним курсом діючої влади керівництва країни та регіону, підтвердити не передбачається можливим.

Крім того, за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача, суд погоджується з висновком органу міграційної служби, що в заявника також відсутні підстави для отримання додаткового захисту, передбачені п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та рекомендацій міжнародних правозахисних організацій в сфері надання притулку.

Згідно зазначеного Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не відповідає критеріям Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, згідно досліджених судом матеріалів справи, у позивача на думку суду відсутні обґрунтовані побоювання зазнати нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання на території РФ, звернення за захистом в Україні відбулося лише з метою відстрочки екстрадиції на територію РФ через обвинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень. Наявними матеріалами (лист Генеральної прокуратури ОСОБА_5 Федерації від 26.06.2014 № 81/3-572-14) гарантується проведення зазначеної процедури у відповідності до вимог міжнародного законодавства, а саме особі будуть надані усі можливості для захисту, в тому числі допомога адвокатів, він не зазнаватиме катувань, жорстокого чи принижуючого гідність поводження або покарання, питання екстрадиції також не повязане з переслідуваннями за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Судова колегія зазначає, що згідно наданих позивачем пояснень, остання сесія Клинцівської міської ради за його участю, де ОСОБА_1 висловлював свої опозиційні погляди, відбулась в червні 2012 року. При цьому, жодних доказів (статті, публікації, витяги з засобів масової інформації, відеоматеріали, тощо) щодо висловлювань позивача на вказаній сесії стосовно опозиційних поглядів позивачем до суду не надано, рівно як і не було надано у ході розгляду його заяви про визнання біженцем органу міграційної служби.

Поряд із зазначеним, суд звертає увагу на те, що зі слів позивача, він зазнав переслідувань на Батьківщині з 2012 року, у звязку із висловлюваннями стосовно не підтримання курсу політики ОСОБА_5 Федерації щодо України, анексії Криму, тощо, при цьому, події з якими позивач повязує переслідування на Батьківщині, в Україні відбулись у кінці 2013 року початок 2014 року, що свідчить про укриття позивачем дійсних причин звернення за захистом. Крім того, вважаючи себе біженцем з 2012 року, позивач звернувся до відповідного органу лише у 2014 році.

Стосовно підпалу його житла, який стався у 2013 році, з матеріалів справи вбачається та підтверджується наявними в матеріалах особової справи позивача письмовими доказами, після вказаного періоду часу, ОСОБА_1 виїжджав на території ОСОБА_5 Федерації за своїми документи на власне імя та безперешкодно повернувся до України, що в свою чергу також не може бути викладено в основу для визнання його біженцем, оскільки будь-яких утисків з боку державної влади ОСОБА_5 Федерації під час виїздів позивача на Батьківщину у 2013 році позивач не зазнав.

Щодо доводів про те, що у звязку з політичною діяльністю позивача його дружина зазнала також утисків, а саме, на неї було здійснено наїзд на території країни громадянської належності, суд зазначає, що за наданою позивачем інформацією, після вказаного випадку, дружина заявника ОСОБА_15 на протязі тривалого часу перебувала у лікарні на території ОСОБА_5 Федерації та будь-яких доказів її переслідування, яке було наслідком політичної діяльності її чоловіка, позивачем до суду не надано. За статусом біженця ОСОБА_15 до органів міграційної служби не зверталась.

З урахуванням зазначеного, суд наголошує, що жодних фактичних доказів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту органу міграційної служби та суду надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі зясованих обставин та наведених вище норм чинного законодавства, всебічно, повно та обєктивно дослідивши усі докази та доводи сторін, судова колегія дійшла висновку про доведеність відповідачем правомірності прийняття оскаржуваного рішення 03.11.2014р. №606-14, у звязку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 71, 72, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014р. №606-14, зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 30 червня 2015 року.

Головуючий суддя Я.В. Балан

Суддя О.А. Вовченко

Суддя С.О. Стефанов