Справа № 826/5323/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

30 червня 2015 року м. Київ № 826/5323/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Добрянської Я.І. в письмовому провадженні в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)

до Головного управління МВС України в Київській області (далі - відповідач)

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Головного управління МВС України в Київській області на його користь:

- заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 200 284,67 грн.;

- упущену вигоду в розмірі 87 292,44 грн.;

- моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн.;

- судові витрати в розмірі 3 000,00 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.05.2015 та в письмовому запереченні щодо позову зазначив про недотримання позивачем визначеного законодавством строку звернення до суду, просив залишити позовну заяву без розгляду.

Позивач та його представник у своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні, а також, викладених у позовній заяві, зазначили наступне.

У травні 1986 року позивач, проходячи службу в органах внутрішніх справ, а саме в УВС Київської області, був відряджений до міст Чорнобиль та Прип'ять для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. При відрядженні в зону ЧАЕС йому ніхто не роз'яснював порядок оплати праці за роботу в цій зоні, тому він вважав, що оплату проведено відповідно до вимог законодавства. Крім того, усі нормативно-правові акти, якими врегульовувались питання оплати за роботу щодо ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС тривалий період часу були засекречені.

Про неповну виплату грошового забезпечення за роботу в травні 1986 року позивач дізнався лише у 2012 році, у зв'язку з чим неодноразово звертався до відповідача та інших державних органів про перерахунок та виплату грошового забезпечення у повному розмірі. Оскільки в позасудовому порядку вирішити це питання не вдалось, позивач змушений був звернутись до суду.

При цьому, як стверджує позивач, відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати він не обмежений будь-якими строками.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши докази, що містяться у справі, суд прийшов до висновку про необхідність залишити позовну заяву без розгляду з огляду на таке.

Як вбачаться з матеріалів справи, позивач є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії та інвалідом війни ІІ групи, що підтверджується відповідними посвідченнями, копії яких містяться у справі.

Згідно з трудовою книжкою у період з 01.09.1975 по 24.07.1993 позивач проходив службу в УВС Київської області, правонаступником якого внаслідок неодноразової реорганізації є ГУ МВС України в Київській області, що підтверджується довідкою ГУ МВС України в Київській області від 23.03.2012 № Ж-196.

Наявними у справі доказами підтверджується, що у період 15.05.1986 та з 17.05.1986 по 30.05.1986 позивач брав участь у ліквідації наслідків на ЧАЕС, перебуваючи в містах Чорнобиль та Прип'ять. Згідно з рішенням Урядової комісії від 07.08.1986 року № 87 місто Чорнобиль з травня 1986 року до 14.07.1986 включно відносилось до II зони небезпеки, місто Прип'ять до 01.03.1988 включно - до ІІІ зони небезпеки.

Відповідно до розрахункового листа за 1985-1986 роки за травень 1986 року позивачу нараховано грошове забезпечення в розмірі 270,25 крб., щодо отримання якого позивач не заперечує, в тому числі:

- 95,00 крб. - посадовий оклад;

- 140,00 крб. - за звання;

- 32,25 крб. - за вислугу років.

З наведеного вбачається, що до складу грошового забезпечення позивача за указаний період не включено оплату за 15 днів його роботи у травні 1986 року під час відрядження до міст Чорнобиль та Прип'ять, які відносились відповідно до ІІ та ІІІ зон небезпеки, тоді як згідно із законодавством робота у цих зонах небезпеки має оплачуватися відповідно 3- х кратному та 4-х кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки, встановленої за основним місцем роботи.

Згідно з доводами позивача, ні у 1986 році, ні при звільненні 24.є07.1993 з УВС Київської області кошти за роботу в зоні ЧАЕС йому не виплачено.

Вимоги статті 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП УРСР при звільненні працівника виплата всіх сум що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відтак, право позивача щодо отримання у повному розмірі заробітної плати за роботу у травні 1986 року порушені в 1986 році, а також 24.07.1993, коли з ним не провели повний розрахунок при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ, тоді як до суду з даним позовом позивач вперше звернувся у вересні 2014 року, помилково подавши його до Печерського районного суду м.Києва. Звернення з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва відбулось у березні 2015 року.

Таким чином спірні правовідносини виникли відповідно у 1986 та 1993 році, а вперше звернення до суду відбулось майже через відповідно 28 років та 21 рік.

Статтею 99 КАС України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас статтею 233 КЗпП України «Строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів» визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, станом на час виникнення спірних правовідносин, тобто у 1986 році, строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів у КЗпП України регулювались статтею 232, яка діяла в редакції указу Президії Верховної Ради Української РСР від 21.12.1983. № 6237-X. Зазначеною статтею, зокрема, передбачалось, що робітники і службовці можуть звертатися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про порушення свого права, а в справах про звільнення - до районного (міського) народного суду в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення.

Для звернення адміністрації до суду в питаннях стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно зі статтею 233 КЗпП України в редакції указу Президії Верховної Ради Української РСР від 21.12.1983. № 6237-X в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтями 227, 229, 230 і 232 цього Кодексу, комісія по трудових спорах, профспілковий комітет підприємства, установи, організації чи районний (міський) народний суд за належністю можуть поновити ці строки.

У такій же ж редакції стаття 232 КЗпП України діяла станом на час звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ 24.07.1993.

Таким чином, всупереч доводам позивача про необхідність застосування в даному випадку статті 233 КЗпП України в чинній редакції, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню стаття 232 КЗпП України в редакції указу Президії Верховної Ради Української РСР від 21.12.1983. № 6237-X, яка діяла станом на 1986 рік та на час його звільнення зі служби 24.07.1993 і на підставі якої позивач міг звернутися до суду з даним позовом у тримісячний строк від часу, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Стосовно того, що позивач тривалий період часу не знав про порядок оплати праці за роботу в зоні ЧАЕС в тому числі з урахуванням перебування у відповідній зоні небезпеки доцільно зазначити наступне.

Судом встановлено, що низка нормативно-правових актів з питань оплати праці за роботу щодо ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, були засекречені.

Листом від 13.04.2001 № 0-3/1652-018-2 «Про оплату праці у зоні відчуження ЧАЕС у 1986-1990 рр. осіб, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища» Міністерство праці та соціальної політики України повідомило Міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, Міністерству праці та соціального захисту населення Автономної Республіки Крим, Головним управлінням праці та соціального захисту населення обласних державних адміністрацій, Головному управлінню праці та Головному управлінню соціального захисту Київської міської державної адміністрації, управлінню праці та соціального захисту населення Севастопольської міської державної адміністрації про те, що листом Держкомпраці УРСР від 13.06.1989 року № 10-769 повідомлено, що Рада Міністрів СРСР зняла гриф «секретно» з постанов ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 07.051986 № 524-156, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 № 665-195, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 29.12.1987 № 1497-378, розпоряджень від 03.09.1986 року № 1767-рс і від 11.12.1986 № 2488-рс. Також вказано, що розсекречуються прийняті до виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 08.05.1986 № 168-5, від 10.06.10986 № 207-7, розпорядження Ради Міністрів УРСР від 10.09.1986 № 530-рс, від 16.12.1986 № 694-рс, від 06.01.1988 № 12-рс та листи Держкомпраці УРСР, якими доводилися зазначені рішення РМ УРСР: від 09.05.1986 № 4с, від 11.06.1986 № 58с, від 16.09.1986 № 132с, від 25.12.1986 № 179с, від 22.01.1988 № 8с.

З огляду на те, що лист Міністерства праці та соціальної політики України від 13.04.2001 № 0-3/1652-018-2 не був адресований позивачу і в ході судового розгляду справи судом не здобуто доказів оприлюднення належним чином як цього листа, так і вищевказаних нормативно-правових актів, з яких знято гриф «секретно», то судом приймаються до уваги доводи позивача про те, що він лише у 2012 році дізнався про порушення своїх прав у зв'язку з невиплатою в повному розмірі грошового забезпечення за роботу в зоні ЧАЕС у травні 1986 року.

Так, зокрема, з листа позивача без дати, адресованого прокурору Київської області, зареєстрованого в прокуратурі Київської області 23.05.2012 за № 1280, вбачається, що станом на 23.05.2012 ОСОБА_1 було відомо про нарахований та виплачений не в повному розмірі заробіток за роботу в травні 1986 року.

Саме з цієї дати суд вважає за можливе визначити початок перебігу тримісячного строку звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, визначеного статтею 232 КЗпП України в редакції указу Президії Верховної Ради Української РСР від 21.12.1983. № 6237-X, яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. Закінченням цього строку є 23.08.2012.

Звернення позивача з даним позовом вперше у вересні 2014 року до Печерського районного суду м.Києва, а потім у березні 2015 до Окружного адміністративного суду м. Києва відбулось майже через два роки після сплину вищевказаного строку, що відповідно до статті 100 та пункту 9 частини 1 статті 155 КАС України є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно зі статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 9 частини1 статті 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Суд не вважає поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду, які полягають в тому що упродовж двох років він вживав заходи щодо позасудового врегулювання спору про перерахунок та виплату йому у повному обсязі заробітку за травень 1986 року, оскільки судом не здобуто доказів того, що вжиття цих заходів перешкоджало позивачу вчасно звернутися з позовом до суду.

При цьому залишенню без розгляду позовна заяв підлягає у повному обсязі, оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь упущеної вигоди та моральної шкоди пов'язані з його вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Керуючись статтею 100, пунктом 9 частини 1 статті 155 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 254 КАС України, та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.І. Добрянська