Справа № 2а/200/164/15
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2015 рокусправа № 2а/200/164/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Головко О.В.

суддів: Ясенової Т.І. Суховарова А.В.

за участю секретаря судового засідання: Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Дніпропетровської міської ради

про скасування розпорядження та поновлення на посаді,-

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов ОСОБА_1, в якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить скасувати розпорядження Дніпропетровського міського голови від 15.08.2011 № 345-рк та поновити на посаді заступника міського голови керуючого справами виконкому міської ради із збереженням шостого рангу посадової особи місцевого самоврядування у межах відповідної третьої категорії з 15.08.2011.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняту нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Також апелянт зазначив, що позивачем пропущений строк звернення з позовом до суду.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 15 серпня 2011 року ОСОБА_1 подав на імя Дніпропетровського міського голови заяву про звільнення з посади за власним бажанням з 15.08.2011.

Того ж дня ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив заяву від 15.08.2011 про звільнення вважати не дійсною.

Натомість розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 345-рк від 15.08.2011 ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника міського голови керуючого справами виконкому міської ради 15.08.2011 за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваного розпорядження, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Доводи апелянта, що позивач звільнений з 15.08.2011, оскільки саме ця дата вказана ОСОБА_1 як дата, з якої він просить його звільнити, суд апеляційної інстанції не знаходить обґрунтованими, адже зі змісту заяви ОСОБА_1 про звільнення не вбачається наявність обставин, які свідчать про неможливість продовжувати роботу протягом наступних двох тижнів, як того вимагає ст. 38 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач підтвердив відсутність таких обставин, а відповідач не довів зворотного.

Окрім того, бажання продовжувати службу на займаній посаді в органі місцевого самоврядування підтверджується волевиявленням ОСОБА_1 у вигляді заяви від 15.08.2011 про відкликання заяви про звільнення, а також службовою запискою ОСОБА_2, поданою 17.08.2011 на імя Дніпропетровського міського голови, копії яких містяться в матеріалах справи.

Доводи апелянта, що згідно з табелем робочого часу останнім робочим днем ОСОБА_1 відзначено 15 серпня 2011 року, не спростовують факт бажання позивача продовжувати трудові відносини, а є лише підтвердженням факту звільнення останнього з посади.

Також не є належним доказом правомірності оскаржуваного розпорядження дата резолюції міського голови на заяві ОСОБА_1 від 15.08.2011 про відкликання заяви про звільнення, яка, на думку апелянта, свідчить, що на момент видання спірного розпорядження міському голові не було відомо про відкликання позивачем заяви про звільнення, адже, як вбачається з матеріалів справи, вищевказана заява була подана ОСОБА_1 до загального відділу Дніпропетровської міської ради саме 15.08.2011, отже саме на субєкта владних повноважень покладається відповідальність за неналежну організацію внутрішньої діяльності.

Також суд критично оцінює доводи апелянта, що з 16.08.2011 на посаду заступника міського голови керуючого справами виконкому Дніпропетровської міської ради було призначено іншу особу ОСОБА_3, адже апелянтом не доведено наявність обставин, за яких відповідно до законодавства останньому неможливо було відмовити в укладенні трудового договору.

Крім того, прийняття на вказану посаду іншу особу вже наступного дня після звільнення ОСОБА_1, без дотримання конкурсних засад, як того вимагає чинне законодавство, опосередковано свідчить, на думку суду, про штучні умови звільнення позивача.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що розпорядження Дніпропетровського міського голови від 15.08.2011 № 345-рк прийнято з порушенням вимог ст. 38 КЗпП України, носить протиправний характер через порушення права ОСОБА_1 на працю, гарантованого статтею 43 Конституції України, та, як наслідок, підлягає скасуванню із поновленням позивача на посаді, з якої останнього було звільнено.

Щодо доводів апелянта про відсутність у штатному розкладі посади заступника міського голови керуючого справами виконкому, що унеможливлює поновлення на такій посаді ОСОБА_1, також є необґрунтованими, адже відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання на всій території України. Крім того, можливість внесення змін до штатного розкладу передбачено чинним законодавством.

Щодо доводів апелянта про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом, суд апеляційної інстанції вважає їх частково обґрунтованими, адже мотивуючи судове рішення в цій частині суд першої інстанції зазначив, що на момент звернення до суду позивачеві не було видано оскаржуване розпорядження та трудову книжку.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що копія трудової книжки ОСОБА_1 була отримана уповноваженою особою за дорученням позивача 22.08.2011.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, саме з 22 серпня 2011 року починається перебіг строку звернення з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи питання щодо поважності таких причин, суд апеляційної інстанції встановив, що в період з 25.08.2011 по 14.11.2011 ОСОБА_1 перебував на лікуванні в Дніпропетровській клінічній психіатричній лікарні. Після закінчення лікування, 16.11.2011 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно з поясненнями позивача, після неправомірного звільнення він перебував у стані психічного розладу, у звязку з чим звернувся до спеціалізованого медичного закладу задля отримання відповідної допомоги. В цей період він не міг, в силу лікування, в повній мірі оцінювати обєктивну реальність повсякденного життя, був зосереджений на виконанні медичних приписах з метою поновлення психічного стану, а тому не міг до моменту закінчення лікування подати позов на захист порушених прав.

Такі пояснення підтверджуються висновком консультанта-психіатра № 1380 від 11.06.2015, який міститься в матеріалах справи.

При цьому доводи апелянта щодо явних ознак фальсифікації медичних документів, наданих позивачем в якості доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції не вважає доведеними, адже, як пояснив представник позивача, такі документи надавалися медичним закладом у вигляді виписок чи дублікатів за заявою ОСОБА_1 у 2015 році, що пояснює їх складання на бланках, які чинні на сьогодні.

Такі доводи не спростовані відповідачем належними доказами, а тому у суду не має підстав вважати копії медичних документів, засвідчені печаткою закладу, який їх склав та видав, неналежними доказами.

Відносно зауваження представника відповідача про не подання вказаних документів до суду під час попереднього розгляду справи (до судів першої та апеляційної інстанції), позивач пояснив, що такі питання під час судового розгляду не виникали, а він, як особа, яка отримувала психіатричну допомогу, не бажав розповсюджувати таку інформацію щодо себе без нагальної потреби.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк на звернення до адміністративного суду пропущений ОСОБА_1 з поважних причин, підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні.

Враховуючи сукупність викладених обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради залишити без задоволення, а постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року в адміністративній справі № 2а/200/164/15 без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня складання в повному обсязі.

Повний текст ухвали складений 25 червня 2015 року.

Головуючий: О.В. Головко

Суддя: Т.І. Ясенова

Суддя: А.В. Суховаров