Справа № 2а/0770/2237/12
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Київ К/800/59377/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання наказів неправомірними та їх скасування, поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а :

У січні 2008 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача. Просив визнати незаконними та скасувати накази управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 27 грудня 2007 року № 687 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого оперуповноваженого сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, пов"язаними з торгівлею людьми, управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області ОСОБА_4" та від 12 січня 2008 року № 6 о/с По особовому складу "Про звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення) (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) з 15 січня 2008 року, поновити його на посаді старшого оперуповноваженого сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, пов"язаними з торгівлею людьми, управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2012 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2013 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з серпня 2005 року по червень 2011 року проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, пов"язаними з торгівлею людьми, управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області.

Начальником управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 27 грудня 2007 року видано наказ № 687 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого оперуповноваженого сектору боротьби з незаконною міграцією відділу боротьби зі злочинами, пов"язаними з торгівлею людьми, управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області ОСОБА_4, " в пункті 1 якого визначено звільнити ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ за ст. 66 Положення про проходження служби (за дискредитацію) за неправомірні дії, які проявились у заподіянні тілесних ушкоджень громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ігноруванні вимог чинного законодавства, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 12 січня 2008 року № 6 о/с по особовому складу ОСОБА_4 звільнено з органів внутрішніх справ за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення) (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) з 15 січня 2008 року.

Підставою для звільнення стали результати службового розслідування від 26 грудня 2007 року, в ході якого було встановлено та підтверджено факти вчинення ОСОБА_4 незаконних дій та ігнорування вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розслідування дисциплінарного проступку позивача, яке мало б передувати його звільненню, відповідачем фактично здійснено не було, і що вина позивача у вчиненні дисциплінарного проступку встановлена відповідачем необґрунтовано, виключно на підставі постанов старшого слідчого прокуратури та Перечинського районного суду про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, натомість вина позивача повинна підтверджуватись вироком суду у кримінальній справі, який набрав законної сили. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що строк притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності минув.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з правомірності дій відповідачів при звільненні позивача на підставі п. 66 Положення, оскільки факт порушення встановлено, вимоги Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України щодо необхідності проведення службового розслідування з приводу факту вчинення ОСОБА_4 дисциплінарного проступку та повного встановлення обставин його вчинення дотримано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно ст. 2 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Зі змісту ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України вбачається, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема, дотримуватись законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють, тощо.

Частиною 1 ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Згідно ч. 3 ст. 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, дисциплінарне стягнення не може бути накладено, якщо з дня вчинення проступку минуло більше півроку. У цей період не включається строк проведення службового розслідування або провадження в кримінальній справі чи справі про адміністративне правопорушення.

Розділом VII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення) визначено підстави для звільнення осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ.

Згідно п. 66 Положення особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому, звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення (щодо звільнення в запас або у відставку).

Зі змісту вище вказаної норми та ч.1 ст.14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, вбачається, що підставою для звільнення за п. 66 Положення є вчинення такою особою вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, яке проводиться виключно після проведення службового розслідування та на підставі доказів, здобутих за результатами службового розслідування, які в сукупності підтверджують факт вчинення особою дій, що дискредитують звання рядового і начальницького складу. Таким доказом, є, зокрема, але не виключно, висновок про результати службового розслідування.

Судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що відсутність рішень судів, які набрали законної сили у кримінальних справах, порушених відносно позивача, не свідчить про безпідставність та незаконність звільнення позивача за ст. 66 Положення, оскільки вказана підстава звільнення є самостійною підставою звільнення в числі інших, визначених Положенням, а зібрані відповідачем у ході службового розслідування матеріали повністю підтверджують факт вчинення позивачем дій, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, ігнорування та порушення вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. Звільнення позивача проведено відповідачем у строк, визначений ч. 3 ст. 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

За таких обставин, коли відповідачем доведено факт вчинення позивачем проступку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, відповідачем під час винесення оскаржуваних наказів врахована тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, процедура звільнення дотримана, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував постанову суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову.

Мотиви та доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Ці обставини досліджувалися судом апеляційної інстанції і їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 224 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та законі.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду апеляцінйої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк