Справа № 814/3335/14     
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2015-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року справа № 814/3335/14

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лебедєвої Г.В.;

при секретарі Дворник Г.Г.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 (за договором);

представника відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ПАТ Миколаївгаз про визнання протиправною бездіяльність, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду ОСОБА_3 до ПАТ Миколаївгаз про визнання протиправними дії голови правління ПАТ Миколаївгаз ОСОБА_4, що полягають у ненаданні відповіді на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року та у ненаданні запитуваної публічної інформації на запит, зобовязання голови правління ПАТ Миколаївгаз ОСОБА_4 надати інформацію на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року в повному обсязі.

06.03.2015 року до канцелярії суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивачка просить суду визнати протиправною бездіяльність ПАТ Миколаївгаз, яка полягає у ненаданні інформації на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року, зобовязати ПАТ Миколаївгаз надати інформацію на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року в повному обсязі.

У судовому засіданні 15.01.2015 року відповідно до ст. 52 КАС України, суд замінив первинного відповідача - голову правління ПАТ Миколаївгаз на належного відповідача - ПАТ Миколаївгаз. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06.10 2014 року ОСОБА_3 було направлено запит розпоряднику інформації - ПАТ Миколаївгаз з проханням надати публічну інформацію щодо прав позивача як споживача газу, а саме: які саме дії здійснюється працівником газорозподільного підприємства з побутовим І лічильником газу (розбирання корпусу лічильника, розбирання лічильного механізму), на підставі яких лічильник визнається непридатним до подальшої експлуатації та ремонту; яким нормативним документом передбачено ПОРЯДОК ВИЗНАННЯ НЕПРИДАТНИМ ДО ЕКСПЛУАТАЦІЇ ОСОБА_5, який документ при цьому складається, чи вказується у цьому документі про деталі лічильника або лічильного - механізму, які вийшли з ладу та потребують заміни; яким нормативним документом, або наказом по підприємству чи керуючої компанії затверджено форму Акту технічного аналізу лічильника газу та передбачено його складання при виявленні непридатності до експлуатації та ремонту; які саме деталі побутового лічильника газу Галлус G-2,5 зав. № U00983019, або його лічильного механізму вийшли за ладу та потребують заміни; чи піддавався розвальцьовуванню і розбиранню корпус лічильника та лічильного механізму Галлус G-2,5 зав. № U00983019, хто з працівників СЦ проводив дефектовку механізмів лічильника, чи встановлено необхідність притирки клапану золотникового механізму лічильника, замість заміни інших деталей, що приведе в подальшому до придатності лічильника до застосуванню; хто саме - споживач газу (власник лічильника) чи газорозподільне підприємство зобовязано відправляти лічильник до підприємства-виробника для подальшого ремонту лічильника; який саме механізм відшкодування витрат споживача газу (власника лічильника), повязаного з транспортуванням непридатного до застосування лічильника до підприємства-виробника та подальшим його ремонтом, зі сторони газорозподільного підприємства у разі відмови ПАТ Миколаївгаз від ремонту, повязаного з плановою повіркою лічильника, та яким нормативним документом це відшкодування передбачено; причини щодо відсутності договірних відношень з підприємством-виробником лічильників газу GALLUS-2000 та запасних частин до них - ДП Айтрон Україна, яке є правонаступником ПАТ Айртон -ОСОБА_6 метер компані, що приводить до порушення вимог п.п. 16-1 та 33 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246; у відповідності до вимог якої саме статті Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу я зобовязана придбати лічильник газу саме з елементами термокомпенсації (про що вказала у своєму листі від 26.09.2014 р. за №К-424/01-06 на моє імя пані ОСОБА_7І.). Однак, як вказує позивач, ним отримано лист від відповідача від 10.11.2014 року за вих. №К-424/1-01-06, яким позивачу було відмовлено у наданні зазначеної у запиті інформації, з посиланням на те, що запит позивача стосується безпосередньо результатів проведеної повірки лічильника, з яким позивач не погоджується, що не відноситься до нормативного регулювання Закону України Про доступ до публічної інформації, як з боку віднесення інформації до публічної, так і з боку обовязків розпорядника публічної інформації. Так, позивач зазначає, що відповідач своєю відмовою у наданні запитуваної інформації, порушив права позивача, закріплені Конституцією України, на вільний збір, зберігання, використання і поширення інформації. Відповідач надав до суду письмові заперечення на позов, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до переліку суб'єктів природних монополій якій розміщено на сайті АМКУ, станом на 12.03.2015 ПАТ Миколаївгаз знаходиться у ньому за № 45. Отже, виходячи з положень Закону України Про доступ до публічної інформації, відповідач є розпорядником інформації тільки стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. За переконанням відповідача, запитувана інформація не стосується умов постачання товарів, послуг та цін на них, а тому відповідач не є розпорядником інформації у розумінні Закону України Про доступ до публічної інформації. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, та просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі з підстав, зазначених у письмових запереченнях на адміністративний позов. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, ознайомившись з запереченнями відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини. Судом встановлено, що 06.10 2014 року ОСОБА_3 на адресу ПАТ Миколаївгаз було направлено запит на інформацію щодо надання публічної інформації, а саме: які саме дії здійснюється працівником газорозподільного підприємства з побутовим І лічильником газу (розбирання корпусу лічильника, розбирання лічильного механізму), на підставі яких лічильник визнається непридатним до подальшої експлуатації та ремонту; яким нормативним документом передбачено ПОРЯДОК ВИЗНАННЯ НЕПРИДАТНИМ ДО ЕКСПЛУАТАЦІЇ ОСОБА_5, який документ при цьому складається, чи вказується у цьому документі про деталі лічильника або лічильного - механізму, які вийшли з ладу та потребують заміни; яким нормативним документом, або наказом по підприємству чи керуючої компанії затверджено форму Акту технічного аналізу лічильника газу та передбачено його складання при виявленні непридатності до експлуатації та ремонту; які саме деталі побутового лічильника газу Галлус G-2,5 зав. № U00983019, або його лічильного механізму вийшли за ладу та потребують заміни; чи піддавався розвальцьовуванню і розбиранню корпус лічильника та лічильного механізму Галлус G-2,5 зав. № U00983019, хто з працівників СЦ проводив дефектовку механізмів лічильника, чи встановлено необхідність притирки клапану золотникового механізму лічильника, замість заміни інших деталей, що приведе в подальшому до придатності лічильника до застосуванню; хто саме - споживач газу (власник лічильника) чи газорозподільне підприємство зобовязано відправляти лічильник до підприємства-виробника для подальшого ремонту лічильника; який саме механізм відшкодування витрат споживача газу (власника лічильника), повязаного з транспортуванням непридатного до застосування лічильника до підприємства-виробника та подальшим його ремонтом, зі сторони газорозподільного підприємства у разі відмови ПАТ Миколаївгаз від ремонту, повязаного з плановою повіркою лічильника, та яким нормативним документом це відшкодування передбачено; причини щодо відсутності договірних відношень з підприємством-виробником лічильників газу GALLUS-2000 та запасних частин до них - ДП Айтрон Україна, яке є правонаступником ПАТ Айртон -ОСОБА_6 метер компані, що приводить до порушення вимог п.п. 16-1 та 33 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246; у відповідності до вимог якої саме статті Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу я зобовязана придбати лічильник газу саме з елементами термокомпенсації (про що вказала у своєму листі від 26.09.2014 р. за №К-424/01-06 на моє імя пані ОСОБА_7І.). На вказаний запит позивача останнім отримано лист від ПАТ Миколаївгаз від 10.11.2014 року за вих. №К-424/1-01-06, яким позивачу було відмовлено у наданні зазначеної у запиті інформації, з посиланням на те, що запит позивача стосується безпосередньо результатів проведеної повірки лічильника, з яким позивач не погоджується, що не відноситься до нормативного регулювання Закону України Про доступ до публічної інформації, як з боку віднесення інформації до публічної, так і з боку обовязків розпорядника публічної інформації. Вважаючи бездіяльність відповідача такою, що порушує положення Закону України Про доступ до публічної інформації, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. У відповідності до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. В свою чергу, згідно приписів статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядiв. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядiв, одержувати i передавати iнформацiю та ідеї без втручання органів державної влади i незалежно вiд кордонiв. Здiйснення цих свобод, оскiльки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановленi законом в iнтересах національної безпеки, територiальної цiлiсностi або громадської безпеки, для охорони порядку або запобiгання злочинам, для охорони здоровя або моралi, для захисту репутацiї або прав iнших осіб, для запобiгання розголошенню конфіденційної інформації або для пiдтримання авторитету i безсторонності суду i є необхiдними в демократичному суспiльствi. Згідно ст.5 Закону України Про інформацію кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Частиною 2 ст. 6 Закону України Про інформацію передбачено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. У відповідності до ч. 2 ст.7 Закону України Про інформацію ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України Про доступ до публічної інформації (надалі Закон). Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості розпорядників публічної інформації і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Статтею 1 цього Закону визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.5 Закону доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до положень ст.12 Закону України Про доступ до публічної інформації суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; розпорядники інформації суб'єкти, визначені у ст.13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Згідно статті 13 Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: інформацією про стан довкілля; інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією). На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Частина 3 статті 23 Закону визначає, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вже було зазначено вище, 06.10 2014 року ОСОБА_3 на адресу ПАТ Миколаївгаз було направлено запит на інформацію щодо надання публічної інформації, а саме: які саме дії здійснюється працівником газорозподільного підприємства з побутовим І лічильником газу (розбирання корпусу лічильника, розбирання лічильного механізму), на підставі яких лічильник визнається непридатним до подальшої експлуатації та ремонту; яким нормативним документом передбачено ПОРЯДОК ВИЗНАННЯ НЕПРИДАТНИМ ДО ЕКСПЛУАТАЦІЇ ОСОБА_5, який документ при цьому складається, чи вказується у цьому документі про деталі лічильника або лічильного - механізму, які вийшли з ладу та потребують заміни; яким нормативним документом, або наказом по підприємству чи керуючої компанії затверджено форму Акту технічного аналізу лічильника газу та передбачено його складання при виявленні непридатності до експлуатації та ремонту; які саме деталі побутового лічильника газу Галлус G-2,5 зав. № U00983019, або його лічильного механізму вийшли за ладу та потребують заміни; чи піддавався розвальцьовуванню і розбиранню корпус лічильника та лічильного механізму Галлус G-2,5 зав. № U00983019, хто з працівників СЦ проводив дефектовку механізмів лічильника, чи встановлено необхідність притирки клапану золотникового механізму лічильника, замість заміни інших деталей, що приведе в подальшому до придатності лічильника до застосуванню; хто саме - споживач газу (власник лічильника) чи газорозподільне підприємство зобовязано відправляти лічильник до підприємства-виробника для подальшого ремонту лічильника; який саме механізм відшкодування витрат споживача газу (власника лічильника), повязаного з транспортуванням непридатного до застосування лічильника до підприємства-виробника та подальшим його ремонтом, зі сторони газорозподільного підприємства у разі відмови ПАТ Миколаївгаз від ремонту, повязаного з плановою повіркою лічильника, та яким нормативним документом це відшкодування передбачено; причини щодо відсутності договірних відношень з підприємством-виробником лічильників газу GALLUS-2000 та запасних частин до них - ДП Айтрон Україна, яке є правонаступником ПАТ Айртон -ОСОБА_6 метер компані, що приводить до порушення вимог п.п. 16-1 та 33 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246; у відповідності до вимог якої саме статті Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу я зобовязана придбати лічильник газу саме з елементами термокомпенсації (про що вказала у своєму листі від 26.09.2014 р. за №К-424/01-06 на моє імя пані ОСОБА_7І.). За твердженням представника позивача ПАТ Миколаївгаз є субєктом природних монополій, а тому є розпорядником інформації стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. Відповідно до ст. 1 Закону України Про природні монополії, природна монополія - стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв'язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб'єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв'язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги). Суб'єкт природної монополії - суб'єкт господарювання (юридична особа) будь-якої форми власності, який виробляє (реалізує) товари на ринку, що перебуває у стані природної монополії. Згідно ст. 3 ЗУ Про природні монополії законодавство України про природні монополії складається з цього Закону, Повітряного кодексу України, Кодексу торговельного мореплавства України, законів України Про захист економічної конкуренції, Про транспорт, Про трубопровідний транспорт, Про залізничний транспорт, Про електроенергетику, Про засади функціонування ринку електричної енергії України, Про державне регулювання у сфері комунальних послуг, інших законів України, що встановлюють особливості здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій. Відповідно до ст. 5 цього Закону регулюється діяльність суб'єктів природних монополій у таких сферах: транспортування нафти і нафтопродуктів трубопроводами; транспортування природного і нафтового газу трубопроводами; розподіл природного і нафтового газу трубопроводами; зберігання природного газу в обсягах, що перевищують рівень, який встановлюється умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності із зберігання природного газу (ліцензійними умовами); транспортування інших речовин трубопровідним транспортом; передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами; розподілу електричної енергії (передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами; користування залізничними коліями, диспетчерськими службами, вокзалами та іншими об'єктами інфраструктури, що забезпечують рух залізничного транспорту загального користування; управління повітряним рухом; централізованого водопостачання та водовідведення; транспортування теплової енергії; спеціалізованих послуг у річкових, морських портах, морських рибних портах та аеропортах відповідно до переліку, визначеного Кабінетом Міністрів України; захоронення побутових відходів. Зведений перелік суб'єктів природних монополій ведеться Антимонопольним комітетом України на підставі реєстрів суб'єктів природних монополій у сфері житлово-комунального господарства, що формуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, а в інших сферах, в яких діють суб'єкти природних монополій, - національними комісіями регулювання природних монополій у відповідній сфері або органами виконавчої влади, що здійснюють функції такого регулювання до створення зазначених комісій. Відповідно до переліку суб'єктів природних монополій станом на 12.03.2015 ПАТ Миколаївгаз знаходиться у ньому за № 45. Отже, виходячи з наведених вимог, відповідач є розпорядником інформації стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. Судом встановлено, що відповідач є господарюючим субєктом, здійснює свою діяльність з постачання та розподілу природного газу на підставі ліцензії №527273 серії АВ на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та ліцензії №527267 серії АВ на розподіл природного, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ. У відповідності до ст. 1 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу постачання природного газу - господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і полягає в наданні послуг та пов'язана з реалізацією природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів; ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу природного газу, надання послуг з його транспортування, зберігання, розподілу та постачання; розподіл природного газу - господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з транспортуванням природного газу газорозподільними мережами з метою його доставки споживачам. Згідно ст. 11 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу облік природного газу, у тому числі комерційний (приладовий), здійснюється з метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його видобування, транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання.

Комерційний (приладовий) облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки. Відпуск природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Населення у разі відсутності приладів обліку природного газу споживає газ за нормами, встановленими законодавством, до строків, передбачених у частині першій статті 2 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". У відповідності до ст. 1 Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу вузол обліку природного газу - сукупність засобів вимірювальної техніки та допоміжних засобів, призначених для вимірювання, реєстрації результатів вимірювання та розрахунків об'єму природного газу, зведеного до стандартних умов, що складається з одного або кількох вимірювальних комплексів та/або: лічильника газу в комплекті з реєструвальними приладами температури і тиску газу; лічильника газу в комплекті з показувальними приладами температури і тиску газу; лічильника газу, вимоги до якого встановлюються нормативно-правовими і нормативно-технічними документами; комерційний (приладовий) облік природного газу (далі - облік природного газу) - визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягу споживання та/або реалізації природного газу, на підставі якого проводяться взаєморозрахунки між споживачами природного газу та суб'єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу. У відповідності до ст. 2 Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку. Згідно ст. 3 Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок, зокрема, коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. Статтею 4 Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу передбачено, що виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є, зокрема, суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. У відповідності до ст. 6 Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані: забезпечити встановлення лічильників газу; припинити розподіл природного газу споживачам, які використовують природний газ без його комерційного обліку, у разі відмови таких споживачів від встановлення лічильників газу. Крім того, у відповідності до п. 33 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246, газорозподільне підприємство зобов'язане, зокрема, надавати послуги з технічного обслуговування газових приладів і пристроїв, лічильників газу за заявкою споживача; проводити безоплатно ремонт лічильників газу, пов'язаний з періодичною повіркою, та протягом одного місяця з дати настання строку періодичної повірки лічильників газу проводити таку повірку та їх технічне обслуговування (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж). Таким чином, з огляду на вищезазначені положення законодавства, до умов постачання товарів, послуг та цін на них відноситься також умови оснащення лічильниками газу населення, ремонту цих лічильників, у звязку з тим, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку та до зобовязань газорозподільних підприємств відноситься надання послуг з технічного обслуговування газових приладів і пристроїв, лічильників газу, проведення безоплатного ремонту лічильників газу. Як вбачається із запиту ОСОБА_3 від 06.10.2014 року, позивач просить надати ПАТ Миколаївгаз інформацію, зокрема, яка стосується умов експлуатації та ремонту лічильників газу, забезпечення яких відноситься до зобовязать ПАТ Миколаївгаз, яке є газорозподільним підприємством, та забезпечення яких є невід'ємною складовою постачання газу. Таким чином, відповідач є розпорядником інформації стосовно інформації щодо умов експлуатації та ремонту лічильників газу. В свою чергу, щодо прохання позивача у запиті про надання ПАТ Миколаївгаз інформації, зокрема, про причини щодо відсутності договірних відносин з підприємством-виробником лічильників газу GALLUS-2000 та запасних частин до них ДП Айтрон Україна, яке є правонаступником ПАТ ОСОБА_6 метер компані, що приводить до порушення вимог п.п. 16-1 та 33 Правил, надання населенню послуг з газопостачання, слід зазначити наступне. Так, відповідно до ст.1 Закону України Про доступ до публічної інформації визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Частина 1 статті 19 Закону Украйни "Про доступ до публічної інформації" визначає поняття "запиту на інформацію" (надалі - запит), згідно з якою інформаційний запит - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Водночас, відповідно до ч.2 ст.2 цього ж Закону обмежено сферу його застосування та передбачено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Аналізуючи наведене, суд зауважує, що виходячи зі змісту запиту позивача, останній просить відповідача надати, зокрема, інформацію, порядок надання якої регулюється окремим законом, а саме Законом України Про звернення громадян. При цьому, вказаний закон спрямований не на реалізацію права на інформацію (ст.34 Конституції України), а права на звернення особи (петицію) (ст.40 Конституції України), а це інше за юридичною природою право людини і громадянина. Закон України "Про звернення громадян" регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Вищезазначений закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні громадськими та державними справами, для впливу для поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про звернення громадян " під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Суд звертає увагу позивача на факт того, що за своїм змістом запит стосувався, зокрема, мотивів дій відповідача, а також стосувався викриття наявних, на думку заявника, порушень його прав. Відтак, запит у цій частині потрібно було розглядати в порядку Закону України Про звернення громадян. Таким чином, приймаючи до уваги те, що інформаційний запит позивача за своїм змістом є частково зверненням громадян у розумінні Закону України "Про звернення громадян", а не інформаційним запитом у розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації", суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ПАТ Миколаївгаз, яка полягає у ненаданні інформації на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року, в частині інформації, яка стосується умов експлуатації та ремонту лічильників газу, оскільки вимоги Закону України "Про доступ до публічної інформації" не поширюються на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Разом з цим, суд звертає увагу відповідача, що розпорядники інформації, опрацьовуючи запити, визначають порядок їх розгляду зі змісту запиту. У разі невідповідності змісту запиту вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації" та наявності підстав для опрацювання його відповідно до законів України "Про звернення громадян" чи "Про надання безоплатної правової допомоги" приймається відповідне рішення, про що здебільшого повідомляється запитувача. Тобто розпорядник інформації для підготовки відповіді застосовує той закон, який є найбільш прийнятним у кожному конкретному випадку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки вразі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалені у даній справі судові рішення названим вимогам процесуального закону не відповідають. З огляду на необхідність повного захисту прав позивача, про захист яких він просить, приймаючи до уваги те, що запит позивача є лише частково запитом у розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації", враховуючи, що відповідачем в порушення вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" не було розглянуто по суті жодного прохання позивача, суд приходить до висновку про необхідність зобов'язання ПАТ Миколаївгаз розглянути запит на отримання інформації ОСОБА_3 від 06.10.2014 року, та надати публічну інформацію на питання, які відповідають вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації". Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_3 до ПАТ Миколаївгаз про визнання протиправною бездіяльність ПАТ Миколаївгаз, яка полягає у ненаданні інформації на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року, зобовязання ПАТ Миколаївгаз надати інформацію на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року в повному обсязі підлягає задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльності ПАТ Миколаївгаз, яка полягає у ненаданні публічної інформації в частині запиту ОСОБА_3 від 06.10.2014 року, що відповідає вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації", зобовязання ПАТ Миколаївгаз розглянути запит на отримання інформації ОСОБА_3 від 06.10.2014 року та надати інформацію на питання, які відповідають вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації", в іншій частині позову слід відмовити. Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 14, 70, 71, 72, 79, 86, 94, 103, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_3 до ПАТ Миколаївгаз про визнання протиправною бездіяльність ПАТ Миколаївгаз, яка полягає у ненаданні інформації на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року, зобовязання ПАТ Миколаївгаз надати інформацію на запит ОСОБА_3 від 06.10.2014 року в повному обсязі задовольнити частково. Визнати протиправною бездіяльність ПАТ Миколаївгаз, яка полягає у ненаданні публічної інформації в частині запиту ОСОБА_3 від 06.10.2014 року, що відповідає вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Зобов'язати ПАТ Миколаївгаз розглянути запит на отримання інформації ОСОБА_3 від 06.10.2014 року та надати публічну інформацію на питання, які відповідають вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації".

В іншій частині позову відмовити.

Повернути судовий збір в сумі 36,54 грн. (тридцять шість гривень пятдесят чотири копійки) сплачений ОСОБА_3 за квитанцією від 03.11.2014 року №ПН 4581. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 27.04.2015 року.

Суддя Г.В. Лебедєва