Справа № 308/4466/13-а
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Справа № 876/2262/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Ліщинського А.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 міського господарства Ужгородської міської ради на додаткову постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2013 року у справі № 308/4466/13-а за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, Ужгородського міського виконавчого комітету Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 міського господарства Ужгородської міської ради про визнання нечинним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Ужгородської міської ради, Ужгородського міського виконавчого комітету Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 міського господарства Ужгородської міської ради та згідно заяви про уточнення позовних вимог просив: 1)визнати нечинним та скасувати рішення Ужгородської міської ради XV сесії VI скликання № 739 від 07.12.2012 року в частині п.2, п.2.2 та рішення Ужгородської міської ради XVII сесії VI скликання № 866 від 29.03.2013 року в частині п.4 п.4.5, п.5 щодо відмови в поновленні дії договору оренди земельної ділянки б/н від 05.09.2007 року по вул. Возєднання, 39 (поз.233), № 41(поз.220) гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1; 2) зобовязати департамент міського господарства Ужгородської міської ради підписати додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_2 і/н НОМЕР_1, який згідно абзацу 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах які були передбачені попереднім договором, без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі б/н від 05.09.2007 року під обєктами незавершеного будівництва багатоквартирного житла, що знаходиться в м. Ужгород, вул. Возєднання, 39 поз 233 № 41 поз. 220 загальною площею 2386 кв.м. на строк пять років з дня поновлення та реєстрації належним чином договору; 3) зобовязати відповідачів привести у відповідність із діючим законодавством України прийняті ними нормативно-правові акти; 4) зобовязати відповідачів переглянути та скасувати прийняті ними нормативно-правові акти що суперечать діючому законодавству України.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2013 року позов ОСОБА_2 задоволено частково; визнано нечинним та скасовано рішення Ужгородської міської ради XV сесії VI скликання № 739 від 07.12.2012 року в частині п.2, п.2.2 щодо відмови в поновленні дії договору оренди земельної ділянки б/н від 05.09.2007 року по вул. Возєднання, 39 (поз.233), № 41(поз.220) гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1. В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковою постановою Ужгородського міськрайонного суду від 24.12.2013 року доповнено постанову цього суду від 10.12.2013 року, а саме визнано нечинним та скасовано рішення Ужгородської міської ради XVII сесії VI скликання № 866 від 29.03.2013 року в частині п.4 п.4.5, п.5 щодо відмови в поновленні дії договору оренди земельної ділянки б/н від 05.09.2007 року по вул. Возєднання, 39 (поз.233), № 41(поз.220) гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1; зобовязано департамент міського господарства Ужгородської міської ради підписати додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_2 і/н НОМЕР_1, який згідно абзацу 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах які були передбачені попереднім договором, без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі б/н від 05.09.2007 року під обєктами незавершеного будівництва багатоквартирного житла, що знаходиться в м. Ужгород, вул. Возєднання, 39 поз 233 № 41 поз. 220 загальною площею 2386 кв.м. на строк пять років з дня поновлення та реєстрації належним чином договору;

Не погоджуючись з вказаною додатковою постановою суду, її оскаржив відповідач ОСОБА_1 міського господарства Ужгородської міської ради, подавши апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті додаткової постанови норм процесуального права, просить скасувати її та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що укладення договору оренди земельної ділянки по всім своїм ознакам є цивільно-правовим договором (в розумінні ст. 626 ЦК України), аж ніяк не адміністративним договором (в розумінні п.4 ч.2 ст.17 КАС України), оскільки сторонами по договору оренди земельної ділянки виступають ОСОБА_2 (фізична особа) та ОСОБА_1 міського господарства Ужгородської міської ради (юридична особа). Апелянт вважає, що вирішення питань стосовно поновлення дії договору оренди земельної ділянки належить вирішувати в порядку цивільно-процесуального судочинства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України спір вирішено в порядку письмового провадження за наявними матеріалами, оскільки сторони будучи повідомленими про час та місце розгляду справи явки представників в судове засідання не забезпечили.

Заслухавши суддю-доповідача перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Ужгородської міської ради підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 10.08.2007 року рішенням Ужгородської міської ради № 423 ОСОБА_3 надано в оренду земельні ділянки під обєктами незавершеного будівництва багатоквартирного житла по вул. Возєднання в м.Ужгород, № 39 поз 233, № 41 поз 220 та погоджено план меж земельної ділянки і проект відведення земельної ділянки.

Рішенням Ужгородської міської ради № 531 від 23.11.2007 року підтверджено термін оренди земельних ділянок строком на 5 років.

Проте рішенням Ужгородської міської ради № 739 від 07.12.2012 року ОСОБА_3 відмовлено в продовженні дії договору оренди земельної ділянки.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та приймаючи додаткову постанову, виходив з того, що позивач належним чином виконував свої обовязки за договором оренди землі та продовжував користуватися спірною земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі, а тому рішення відповідача № 739 від 07.12.2012 року в частині п.2, п.2.2 щодо відмови в поновленні дії договору оренди земельної ділянки б/н від 05.09.2007р. по вул. Возєднання 39 (поз.233), № 41 (поз.220) гр. ОСОБА_2, ідент. номер НОМЕР_1; рішення Ужгородської міської ради XVII сесії VI скликання № 866 від 29.03.2013 року в частині п.4 п.4.5, п.5 щодо відмови в поновленні дії договору оренди земельної ділянки б/н від 05.09.2007 року по вул. Возєднання, 39 (поз.233), № 41(поз.220) гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та щодо зобовязання департаменту міського господарства Ужгородської міської ради підписати додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_2 і/н НОМЕР_1, який згідно абзацу 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах які були передбачені попереднім договором, без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі б/н від 05.09.2007 року під обєктами незавершеного будівництва багатоквартирного житла, що знаходиться в м. Ужгород, вул. Возєднання, 39 поз 233 № 41 поз. 220 загальною площею 2386 кв.м. на строк пять років з дня поновлення та реєстрації належним чином договору слід скасувати.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку із частиною 1 тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Конституційний суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 ( справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спірні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, зверненні до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Пунктами 1, 7 частини 1 статті 3 КАС України також визначено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень .

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 та частини 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку зі здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, необхідною ознакою належності справи до адміністративної юрисдикції є здійснення цим субєктом владних управлінських функцій та повноважень, і ці функції та повноваження повинні здійснюватись ним саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що у разі прийняття субєктом владних повноважень рішення про передачу в оренду земельної ділянки, яке реалізоване шляхом підписання відповідного договору оренди землі, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки між сторонами виник спір про право цивільне, характер спірних правовідносин не містить ознак публічно-правового характеру, а тому і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені законами України.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки обраний спосіб захисту прав не забезпечує їх реального захисту.

Такої правової позиції дотримується Верховний суд України у постановах № 21-493а 14 від 11.11.2014 року та № 21-405а14 від 11.11.2014 року.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо таку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст.202 КАС України (в редакції, діючій на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

З огляду на спірні правовідносини колегія суддів прийшла до висновку, що в даній справі має місце спір про право, а тому оскаржувана додаткова постанова суду першої інстанції від 24.12.2013 року підлягає скасуванню та провадження у справі слід закрити.

Керуючись статтями 157, 160, 167, 195, 197, 198, 202, 203 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 міського господарства Ужгородської міської ради задовольнити.

Додаткову постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2013 року у справі № 308/4466/13-а скасувати та закрити провадження у справі.

Розяснити позивачу, що спір щодо вимог про визнання нечинним та скасування рішення Ужгородської міської ради XVII сесії VI скликання № 866 від 29.03.2013 року в частині п.4 п.4.5, п.5 щодо відмови в поновленні дії договору оренди земельної ділянки б/н від 05.09.2007 року по вул. Возєднання, 39 (поз.233), № 41(поз.220) гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та щодо зобовязання департаменту міського господарства Ужгородської міської ради підписати додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_2 і/н НОМЕР_1, який згідно абзацу 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах які були передбачені попереднім договором, без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі б/н від 05.09.2007 року під обєктами незавершеного будівництва багатоквартирного житла, що знаходиться в м. Ужгород, вул. Возєднання, 39 поз 233 № 41 поз. 220 загальною площею 2386 кв.м. на строк пять років з дня поновлення та реєстрації належним чином договору слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів з моменту надсилання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.І. Запотічний

Судді О.І.Довга

ОСОБА_4