Справа № 815/2747/15
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2015-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2747/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Вовченко О.А., Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря судового засідання Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Сахак ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 03.04.2015 року № 285-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Сахак ОСОБА_1 ОСОБА_2 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - відповідач або ДМС України), в якому зазначив, що він є громадянином ОСОБА_3, разом із родиною проживав в провінції Хост. Родина мала власний магазин, займались реалізацією автозапчастин, а також продуктів харчування. Оскільки родина не мала зв'язків ані з владою, ані з будь-якими впливовими угрупуваннями щодо позивача та його брата розпочалися вимагання приєднання до них або сплати грошей за можливість працювати. Не дивлячись на те, що такі дії є незаконними позивач та його брат кілька разів сплачували гроші через побоювання за своє життя, однак ставши об'єктами уваги представників радикальних угрупувань щодо родини продовжувалися вимагання на постійній основі та суми, які вимагалися почали значно збільшуватися і родина вже не мала можливості сплачувати гроші через що позивача та його брата було викрадено, до них було застосовано фізичну силу та за допомоги родичів змогли знов сплати грошей та змогли звільнитися але переслідування та вимагання щодо позивача все одно продовжилися. Як зазначив позивач має складнощі з вимовою через заїкання, яке виникло у позивача в результаті застосування по відношенню до нього фізичного насильства, тому страх потрапляння до Талібів знов був нестерпним, що стало вирішальним при прийнятті рішення втечі з країни в пошуках захисту. Належного захисту від держави - ОСОБА_3 отримати неможливо, оскільки Талібан є потужною та впливовою організацією, тому позивач був змушений залишити країну в пошуках захисту. На підставі викладеного, у 2013 році позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням ДМС України від 03.04.2015 року № 285-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, Сахак ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить його визнати неправомірним та скасувати, зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, в цілому зазначивши, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження шукача притулку можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до шукача притулку нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що

Сахак ОСОБА_1 ОСОБА_2, є громадянином ОСОБА_3, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_1, останні роки проживав у провінції Хост, за національністю - пуштун, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що Сахак ОСОБА_1 ОСОБА_2 14.12.2005 року покинув країну походження авіарейсом Кабул (ОСОБА_3) - Баку (Азербайджан) - Київ (Україна). Державний кордон України перетинав легально на підставі національного паспорту та одноразової приватної візи. В Києві позивач переночував та рейсовим автобусом прибув до м. Одеси 15.12.2005 року. По прибутті в Україну, позивач одразу почав працювати на промринку « 7 кілометр» реалізатором, де працює й на теперішній час. В країні громадянського походження позивача залишились проживати наступні близькі родичі позивача: батько, матір та сестра, усі вони мешкають в батьківському будинку в провінції Хост.

За інформацією особової справи причиною виїзду до України та звернення за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області стало побоювання за власне життя, через переслідування з боку представників терористичного угрупування «Талібан».

При цьому, судом встановлено, що позивач вже звертався до органів міграційної служби в 2006 році та отримав відмову в наданні статусу біженця. Іноземець оскаржував зазначене рішення в судовому порядку, проте постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2011 року у справі № 8087/10/1570, яка набрала законної сили у задоволенні адміністративного позову Сахак ОСОБА_1 Сідік до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити певні дії відмовлено.

11.04.2014 року позивач повторно звернувся за захистом до управління через набрання чинності нової редакції Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішеннями ДМС України від 03.04.2015 року № 285-15 Сахак ОСОБА_1 Сідік відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 26).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Під час повторного звернення за захистом позивач повідомив, що виїхав з ОСОБА_3 через переслідування з боку талібів, які намагалися рекрутувати його з братом до себе, що стало причиною виїзду з ОСОБА_3. Позивач вважає, що у разі повернення до ОСОБА_3 у йому загрожуватиме небезпека з боку талібів, з якими він відмовився співпрацювати.

Так позивач зазначає, що в 2005 році у родини розпочалися проблеми із талібами, у зв'язку з тим, що бізнес родини почав набирати оберти, раніше таліби не звертали на це уваги, проте коли позивач почав отримувати добрий прибуток з нього почали вимагати частину бізнесу, але за особою справою рідного брата існує інша версія, відповідно до якої їх батько був членом комуністичної партії, працював в Міністерстві оборони в м. Кабул протягом 15 років та мав військове звання - полковник, що і привернуло особливу увагу талібів на його родину. Побоюючись бути рекрутованими брати виїхали до м. Кабул, де проживали три місяці.

Під час протоколу співбесіди від 19.07.2006 року, позивач зазначив, що вони з братом не залишились проживати в м. Кабул, так як там не має роботи та дорого проживати. Крім того, іноземець звернувся за допомогою до товариша його батька ОСОБА_4, який проживає на території України, є громадянином нашої країни та має власний бізнес. ОСОБА_4 оформив запрошення для двох братів, зустрів їх в м. Одесі та одразу ж влаштував на роботу на промринку « 7 кілометр». Іноземець спілкуючись із батьками дізнався, що у 2014 році таліби приходили та розпитували про місцезнаходження заявника та його брата.

Судом встановлено, що проведеним аналізом інформації по країні походження, співробітником міграційної служби встановлено, що випадки примусового вербування молоді бойовиками руху «Талібан» не є характерними в сучасному ОСОБА_3.

Крім того, якщо припустити, що позивач побоювався талібів, він мав змогу переїхати до іншого міста, що він і зробив переїхавши до м. Кабул, проте не залишився там проживати, пояснюючи це тим, що важко знайти роботу та не має свого житла.

Важливим є й той факт, що правоохоронні органи ОСОБА_3 проводять регулярні операції з виявлення та знищення представників терористичного угрупування «Талібан», в тому числі на території постійного місця проживання заявника.

Також в матеріалах особової справи не міститься жодної інформації про переслідування його родичів. З вищезазначеного можна дійти висновку, що позивач не потребує міжнародного захисту, а обирає кращу країну для постійного проживання.

Таким чином, на підставі проведеного аналізу не можливо достовірно підтвердити наявність будь-яких переслідувань заявника з боку представників угрупування «Талібан» або інших державних чи недержавних угруповань, вказаний елемент клопотання вбачається очевидно необґрунтованим.

При цьому, під час другого звернення позивач не надав нової інформації по справі, ситуація в країні походження позивача не змінилася. Суд погоджується з доводами відповідача, що приїзд позивача в Україну можна аргументувати лише нестабільною соціально-економічною ситуацією в ОСОБА_3 та бажанням покращити рівень власного життя.

Судом вбачається, що позивач використав прийняття нового Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для повторного звернення щодо розгляду справи у призмі додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_3, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_5 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшістю ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця таким, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з ОСОБА_3, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині, про що також вказує той факт, що його матір залишилася проживати в країні громадської належності позивача.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Крім того, суд критично ставиться до пояснень позивача з урахуванням того, що він легально отримав візу для виїзду з ОСОБА_3, при цьому не мав ніяких зауважень та перешкод при перетині кордону від представників влади ОСОБА_3. Також суд враховує його пояснення відносно працевлаштування в ОСОБА_3 та Україні, розміру заробітку, сімейний стан та зазначає, що дії позивача направлені на отримання статусу біженця є свідченням легалізації його знаходження на території України, як сам зазначає позивач «при пошуку країни зі стабільною економікою та відповідними гарантіями».

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у судовому засіданні позивачем пояснень, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку будь-яких угрупувань в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим він фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини, а також факти того, що на батьківщині позивача залишилися проживати його близькі родичі: батько, мати та сестра - не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_3. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_3 є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих пояснень та доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорту, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своє громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким Сахак ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення від 03.04.2015 року № 285-15 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Сахак ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 03.04.2015 року № 285-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частина постанови складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 24 червня 2015 року.

Постанова у повному обсязі виготовлена 26 червня 2015 року.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді О.А. Вовченко

ОСОБА_6

В задоволенні адміністративного позову Сахак ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 03.04.2015 року № 285-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення - відмовити.

26 червня 2015 року.