Справа № 826/5115/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

24 червня 2015 року № 826/5115/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрівської Н.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 , ОСОБА_2
до Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, у якому (з урахуванням внесених до неї уточнень) просили:
- зобов`язати Дніпровський районний відділ ГУ ДМС України в місті Києві здійснити реєстрацію осіб, а саме ОСОБА_1 та його дочку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у реєстрації по АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є власником квартири під АДРЕСА_1 на підставі заповіту і договору дарування, оформлених у відповідності із вимогами законодавства. У даній квартирі позивачі разом з двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 проживають декілька років, хоча і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач ОСОБА_1 05.02.2015 звернувся до Дніпровського РВ ГУ ДМС України в місті Києві із заявою про реєстрацію місця свого проживання і місця проживання дочки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач листом від 13 лютого 2015 року відмовив у вчиненні реєстраційних дій. Відмову відповідач обґрунтовував тим, що Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року №850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого АДРЕСА_3 », вказівкою Головного управління житлового забезпечення КМДА від 28 вересня 2004 року №044/114/5-112 та листом КП «Житлоінвестбуд-УКБ» КМДА від 03 червня 2004 року №114/026-2871 прописка (реєстрація) громадян у будинках, які підлягають відселенню заборонена. На думку позивачів відповідач, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання позивачів як співвласникам квартири, порушує вимоги Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Представник відповідача до суду не прибув, просив розглядати справу без його участі. При цьому надав пояснення, викладені в листі від 06 червня 2015 року №05/6148, в яких зазначив, що Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року №850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого АДРЕСА_3 », вказівкою Головного управління житлового забезпечення КМДА від 28 вересня 2004 року №044/114/5-112 та листом КП «Житлоінвестбуд-УКБ» КМДА від 03 червня 2004 року №114/026-2871 прописка (реєстрація) громадян у будинках, які підлягають відселенню заборонена. За таких обставин позивачам було відмовлено в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд, заслухавши пояснення позивача, подальший розгляд справи здійснив у порядку письмового провадження, відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вирішуючи спір, суд виходив з такого.
Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні та порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання регулює Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Статтею 2 цього Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
За нормами статті 3 згаданого Закону, реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначений перелік документів, які має подати особа для здійснення реєстрації місця проживання.
Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації (частина перша статті 11 Закону).
У відповідності з Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за №2109/22421) затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів (далі Порядок у відповідній редакції).
Згідно з п.2.2 Порядку для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів надання адміністративних послуг до відповідного центру:
- письмову заяву про реєстрацію місця проживання (додаток 5);
- документ, до якого вносяться відомості про місце проживання;
- квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати;
- талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні (у разі зміни місця проживання в межах України). Талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні не подається у разі оформлення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання;
- документи, що підтверджують:
право на проживання в житлі ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання. У разі реєстрації місця проживання у центрі договір оренди житлового приміщення може бути засвідчено адміністратором центру;
право на перебування або взяття на облік у закладі/установі довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи (додаток 6), копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджена наказом Міністерства соціальної політики України від 28 грудня 2011 року №574 «Про деякі питання діяльності центру обліку бездомних громадян», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 січня 2012 року за №84/20397;
проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини, зразок якої наведено в додатку 7 до цього Порядку;
військовий квиток або посвідчення про прописку (для громадян, які підлягають взяття на військовий облік або перебувають на військовому обліку);
свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України, якщо реєструється місце проживання дитини, яка не досягла 16-річного віку;
заява про зняття особи з реєстрації місця проживання, форма якої наведена в додатку 8 до цього Порядку (у разі здійснення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).
Як було встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, на підставі заповіту від 19.11.2003, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карабазовою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №4683, ОСОБА_1 отримав у власність квартиру за АДРЕСА_1 і 12.04.2012 отримав свідоцтво про право на спадщину, що засвідчено витягом з реєстру про державну реєстрацію прав (індексний номер витягу 34064518), а також витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (індексний номер витягу 30177646).
23 серпня 2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування Ѕ частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (один), згідно якого ОСОБА_2 отримала у дар Ѕ частки вказаної квартири.
Частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
В матеріалах адміністративної справи знаходиться Витяг про державну реєстрацію прав (індексний номер витягу 35362774), згідно якого 25 жовтня 2013 року зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 (розмір частки 1) на квартиру АДРЕСА_4 .
На думку позивачів, відповідач не мав законних підстав для відмови у реєстрації місця проживання позивачів у спірній квартирі, співвласниками якої є позивачі і в якій фактично проживають.
Суд погоджується з такими доводами позивачів, з огляду на наступне.
Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даних рішень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 12 статті 92 Основного закону України встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
При цьому, Конституція України не передбачає право центральних органів виконавчої влади застосовувати аналогію права або закону при вирішенні будь-яких питань, що належать до їх компетенції, а вимагає діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
- на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
- з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
- обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
- безсторонньо (неупереджено);
- добросовісно;
- розсудливо;
- з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;
- пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
- з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
- своєчасно, тобто протягом розумного строку.
«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Зазначені критерії одночасно є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчинює дії чи допускається бездіяльності.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд: вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи правову оцінку оскаржуваному позивачами рішенню Дніпровського РВ ГУ ДМС України в місті Києві, викладене в листі від 13 лютого 2015 року, яким відповідач відмовив позивачу у вчиненні реєстраційних дій з підстав наявності Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року №850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренко, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, в Дніпровському районі м. Києва», вказівки Головного управління житлового забезпечення КМДА від 28 вересня 2004 року №044/114/5-112 та листа КП «Житлоінвестбуд-УКБ» КМДА від 03 червня 2004 року №114/026-2871, відповідно до яких прописка (реєстрація) громадян у будинках, які підлягають відселенню заборонена, суд дійшов висновку, що вказане рішення відповідача не відповідає наведеним вище критеріям.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші норми, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються норми міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає перелік випадків (стаття 12 та стаття 13), які встановлюють обмеження свободи пересування та вільного вибору місця проживання.
Підстави, на які посилався відповідач, відмовляючи листом від 04 липня 2014 року позивачу у реєстрації місця проживання, не віднесені до переліку, визначеному законодавством, а тому відмову Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважає неправомірною.
Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частиною 2 вказаної норми Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення і не довів правомірності прийнятого ним рішення щодо відмови у реєстрації місця проживання позивачів за спірною адресою з підстав, наведених у листі від 13.02.2015 за №05/Л-15.
З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині щодо визнання протиправним та скасування рішення Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві про відмову у реєстрації ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 з підстав, викладених у листі від 13.02.2015 за №05/Л-15, визнаються судом обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню.
Однак, при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для задоволення вимог позивачів в частині зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію ОСОБА_1 та його дочку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , суд зважає на наступне.
У відповідності до частини 2 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», для реєстрації особа або її законний представник подає:
- письмову заяву;
- документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України;
- квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати;
- талон зняття з реєстрації (у разі зміни місця проживання в межах України). Талон зняття з реєстрації не подається у разі оформлення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання;
- документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;
- військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Дана норма Закону знайшла своє більш детальне відображення у пункті 2.2 Порядку.
За наведеними нормами законодавства, окрім заяви про здійснення реєстрації місця проживання особою мають надаватись документи, перелік яких визначений законодавцем.
Однак, до заяви, поданої ОСОБА_1 на ім`я начальника Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, документи, перелік яких наведений в ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і в п.2.2 Порядку не надавались, що підтверджено позивачем у судовому засіданні.
Згідно п.2.6 Порядку працівник територіального підрозділу ДМС України:
- перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, правильність заповнення заяви про реєстрацію місця проживання та наявність документів, необхідних для реєстрації місця проживання, про що ним вчиняється відповідний запис у заяві;
- реєструє прийняту заяву у Журналі обліку заяв про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи;
- заповнює два примірники відомостей про реєстрацію місця проживання особи для надсилання до адресно-довідкового підрозділу та органу державної статистики, картку реєстрації особи та адресну картку, які після здійснення реєстрації протягом доби вміщуються до картотеки територіального підрозділу ДМС України;
- вносить відомості до повідомлення про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання/перебування призовників та військовозобов`язаних, якщо особа є призовником або військовозобов`язаною. Відомості, внесені до цього повідомлення, раз на місяць до 5 числа надсилаються до військового комісаріату;
- вносить відомості про реєстрацію місця проживання до паспортного документа та картки реєстрації особи шляхом проставлення в них штампа реєстрації місця проживання особи (далі - штамп реєстрації місця проживання), зразок якого наведено в додатку 3 до Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13 квітня 2012 року №320, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 року за №1089/21401;
- видає дітям віком від 14 до 16 років довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи;
- повертає особі паспортний документ та інші документи, що подавалися для реєстрації місця проживання.
В пункті 2.7 Порядку закріплено, що у разі здійснення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання до територіального підрозділу ДМС України, на території обслуговування якого було зареєстроване попереднє місце проживання особи, у той же день надсилається письмове повідомлення про зняття особи з реєстрації місця проживання та талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні. У разі здійснення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання в межах однієї адміністративно-територіальної одиниці (Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя) талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні до адресно-довідкового підрозділу не надсилається. У відомостях про реєстрацію місця проживання особи робиться відмітка «одночасно знято з реєстрації».
При цьому, перевірка на наявність всіх необхідних для здійснення реєстрації місця проживання документів покладена саме на органи реєстрації і віднесена до дискреційних повноважень відповідача.
За змістом Рекомендації №R (80) 2, прийнятої на 316-му засіданні заступників міністрів Комітетом Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі також «Рекомендація R (80)2»), під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто здійснення дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії. Суд не може підміняти собою компетентні державні органи, уповноважені на прийняття відповідного рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, правила ст.105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду України від 20.04.2010 року, ЄДРСР №9341137).
В той же час, відповідно до ч.2 ст.162 КАС України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, а також факт протиправності відмови позивачем у здійсненні реєстрації їх місця проживання з мотивів, викладених відповідачем у листі від 13.02.2015 за №05/Л-15, суд, для належного захисту порушених прав позивачів, зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.02.2015, зареєстрованої за №5-Л та прийняти рішення у відповідності до вимог Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів з урахуванням висновків суду, закріплених у даній постанові.
Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи позивачів знайшли своє підтвердження в певній частині, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.
Керуючись ст.ст.11, 69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасування рішення Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову у реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , оформлене листом від 13 лютого 2015 за №05/Л-15.
Зобов`язати Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_4 від 05 лютого 2015, зареєстрованої за №5-Л та прийняти рішення у відповідності до вимог Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077 та з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 73 (сімдесят три) гривні 08 коп.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Н.А. Добрівська