Справа № 2-а/1970/2489/12
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року Справа № 9104/148078/12
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 липня 2012 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Тернопільської обєднаної державної податкової інспекції про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

ФОП ОСОБА_1 19.06.2012 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Тернопільської ОДПІ, в якому просив визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 19.04.2012 року та № від 19.04.2012 року, якими позивачу визначено суми податкового зобов'язання за платежами: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 липня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ФОП ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що відповідачем та судом було неправильно застосовано норми матеріального права. У відповідності до п. 165.1.11 ст. 165 ПК України передбачено, що не включаються до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт і розраховані згідно із п. 170.9 ст. 170 ПК України. В законодавстві України відсутнє визначення терміну «відрядження», а також не обумовлено, які саме особи можуть напрявлятись у відрядження. Тому у відрядження можуть спрямовуватись не лише особи, що перебувають у трудових відносинах із платником податків, а суми витрат на відрядження згідно з п. 165.1.11 ст. 165 ПК України передбачено, що не включаються до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку. Таким чином, позивач правомірно не утримав податок на доходи фізичних осіб при виплаті останнім сум відрядження, оскільки такі виплати не оподатковуються згідно з п. 165.1.11 ст. 165 ПК України.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Тернопільською об'єднаної державною податковою інспекцією Тернопільської області Державної податкової служби проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1 за період з 01.04.2010 року по 31.12.2011 року про результати якої складено акт №119/17-20/НОМЕР_1 від 04.04.2012 року.

Актом перевірки встановлено порушення вимог п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, ч.«а» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI - неутримання та неперерахування податку з доходів фізичних осіб з виплат громадянам у 2011 році на суму 15700,50 грн., та порушення п.177.4, п.177.5 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI позивачу донараховано за 2011 рік 15700,50 грн. податку з доходів фізичних осіб.

На підставі акту перевірки №119/17-20/НОМЕР_1 від 04.04.2012 року Тернопільською ОДПІ було винесено податкові повідомлення-рішення № від 19.04.2012 року та № від 19.04.2012 року, якими позивачу визначено суми податкового зобов'язання за платежами: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів того, що цивільно-правові договори укладені ним з особами, яким він виплачував кошти на відрядження є трудовими. Відтак, позивачем були допущено порушення чинного законодавства щодо несплати податкових зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Цивільно-правовий договір - це угода між громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення, тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Договір укладений підприємством (підприємцем) з фізичною особою на виконання одноразових робіт, є цивільно правовою угодою.

Судом встановлено, що між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено цивільно-правові договори.

В даному випадку відносини між підприємством (підприємцем) та фізичними особами регулюються Цивільним кодексом України, а тому фізична особа не є працівником підприємства.

За цивільно правовими угодами, укладеними підприємством (підприємцем) з фізичною особою, можуть виконуватись роботи чи надаватись послуги.

Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, замовник зобовязується оплатити виконавцеві таку послугу.

Особа, яка виконує роботи (послуги) за договором цивільно правового характеру не має ніяких соціальних гарантій, не може одержати виплати за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, не має права на відпустку, такій особі не надаються соціальні гарантії. Також така особа не підпорядкована розпорядку робочого часу та виконує роботи (надає послуги) на свій страх і ризик (не табелюється), не може бути направлена у відрядження ( у відрядження направляється тільки працівник підприємства), не одержує заробітної плати (в цивільно-правовій угоді визначається винагорода, ціна виконаних робіт, наданих послуг). Нарахування виплати провадиться на підставі акта виконаних робіт (наданих послуг).

Відповідно до ст.121 Кодексу законів про працю України - працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Відповідно до п.п.14.1.195 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону. Згідно з п.п.14.1.222 цієї ж статті визначено, що роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов'язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов'язки, передбачені законами.

Згідно з п. 177.4.2 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу).

Відповідно до п. 177.5 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи. Згідно з п. 177.5.1 ст. 177 авансові платежі з податку на доходи фізичних осіб розраховуються підприємцем самостійно, але не менш як 100 відсотків річної суми податку з оподатковуваного доходу за минулий рік (у співставних умовах), та сплачуються до бюджету по 25 відсотків щокварталу (до 15 березня, до 15 травня, до 15 серпня і до 15 листопада).

Згідно з п. 167.1. ст. 167 ПК України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у звязку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового.

Пунктом 168.1.1. ст. 168 ПК України визначено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 176.2 ст. 176 ПК України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду; подавати на вимогу платника податку відомості про суму виплаченого на його користь доходу, суму застосованих соціальних податкових пільг та суму утриманого податку; подавати контролюючому органу інші відомості про оподаткування доходів окремого платника податку в обсягах та згідно з процедурою, визначеною цим розділом та розділом II цього Кодексу;

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач прийняв оскаржувані податкові повідомлення-рішення на підставі вимог чинного законодавства та в межах наданих законом повноважень.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 липня 2012 року у справі №2-а-1970/2489/12 без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

ОСОБА_6