Справа № 200/14306/13-а
Суддя: Циганков В. О.
Дата ухвалення: 2015-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/200/249/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Бабушкінський районний суд

м. Дніпропетровська

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Циганков В.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради про скасування рішення Дніпропетровської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2012 року позивачі звернулись до суду із вищезазначеним адміністративним позовом. З урахуванням поданих уточнень просили визнати протиправним та скасувати рішення сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання від 28.12.2011 року № 25/19 в частині віднесення до обєктів комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська нежитлової споруди літ. Д-2, що розташована по вул. Дзержинського, 13 у м. Дніпропетровську. В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що Дніпропетровською міською радою протиправно було прийнято рішення про віднесення до обєктів комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська нежитлової споруди літ. Д-2, що розташована по вул. Дзержинського, 13 у м. Дніпропетровську, чим порушені їх права, адже вказана будівля належить на праві власності мешканцям житлових будинків № 13 та № 15 по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську, і набута ними внаслідок проведеної приватизації житлового фонду.

Позивачі у судове засідання не зявились, надали через свого представника заяву, у якій просили суд через неодноразову неявку відповідача розглянути справу у їх відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідач у судове засідання явку представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Неодноразово викликався до судового засідання, однак не являвся без повідомлення причин неявки, витребувані документи не надав, заперечення проти позову до суду не направив.

Суд розглядає справу у відповідності до ч.4 ст. 122 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим, підлягає задоволенню.

Судом встановлено наступне:

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 1996 року, укладеного ним з ОСОБА_5 та посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 110, належить квартира № 13, що розташована по вул. Дзержинського, 13 у м. Дніпропетровську. Відповідно до договору купівлі-продажу, на момент укладення договору ОСОБА_5 дана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 квітня 1996 року Дніпропетровським міськвиконкомом за № І/604-96, та зареєстрованим Дніпропетровським Інвентарбюро 08.04.1996 року за № 39п-54.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2012 року, укладеного між нею та ОСОБА_7, ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 365, належить квартира № 8 в житловому будинку № 13 по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську. Право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 04.09.2012 року № 35374798.

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 травня 1993 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, зареєстрованого в МБТІ та записаним у реєстрову книгу за № 39п-54 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 15.01.1998 року, реєстровий № 6-326, належить квартира № 15 в житловому будинку 13 у м. Дніпропетровську.

ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 жовтня 1996 року Виконкомом міської Ради народних депутатів та зареєстрованого МБТІ і записаного у реєстрову книгу за № 179п-46 належить квартира № 2а у житловому будинку № 15 по вул. Дзержинського, у м. Дніпропетровську.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 22.02.1994 року, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Допоміжні приміщення, відповідно до п.2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» стають обєктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких додаткових юридичних дій.

Відповідно до матеріалів первинної технічної інвентаризації житлових будинків № 13 та № 15 по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську, виконаної станом на 1948 рік, яка надана на запит суду Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, за планом земельної ділянки № 13, виконаним в масштабі 1:500, обліковується сарай літ. Д-2.

Згідно п.1.1 Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року у справі за конституційним поданням ОСОБА_10 та інших громадян про офіційне тлумачення положень п.2 ст.10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» конституційним поданням 60 народних депутатів про офіційне тлумачення положень статей 1,10 цього ЗУ (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), «допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків». Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення обєднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Рішенням Конституційного Суду України № 14-рп/2011 від 9 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_11 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" стосовно того, чи стають допоміжні приміщення об'єктами права спільної власності громадян, які набули право приватної власності на квартири на підставі цивільно-правових угод, а не шляхом використання житлових чеків при приватизації, було встановлено, що положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-XII зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Таким чином, допоміжні приміщення належать власникам квартир, які набули право власності як внаслідок приватизації (як позивач 3,4), так і за цивільно-правовими угодами (як позивач 1,2).

Також даним рішенням (п.4) розяснено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Відповідно до п. 2 цього рішення, рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

У даному випадку допоміжні приміщення, які розташовані як в середині, так і за межами житлових будинків № 13, 15 (в тому числі і будівля сараїв), які призначені для обслуговування потреб мешканців, належать власникам квартир у даних будинках незалежно від підстав отримання права власності на квартири.

Для підтвердження права власності на допоміжні приміщення відсутня необхідність у додатковому оформленні чи реєстрації права власності, належним підтвердженням такого права є приватизація житлового будинку. При цьому, навіть при подальшому продажу приватизованого житла, особа, що придбає таке житло на підставі цивільно-правової угоди набуває також і право на допоміжні приміщення без оформлення додаткових правовстановлюючих документів.

Згідно наведених положень чинного законодавства, для підтвердження права власності Позивачів на допоміжні приміщення, в тому числі на сарай літ. Д-2 по вул. Дзержинського, 13, достатньо підтвердити той факт, що це приміщення на момент приватизації відносилось до допоміжних приміщень житлового будинку.

В даному випадку, зважаючи на матеріали первинної технічної інвентаризації, літ. Д-2 сарай по вул. Дзержинського, 13 у м. Дніпропетровську відносилось до допоміжних приміщень даного будинку ще станом на момент інвентаризації у 1948 році, а отже, увійшло у склад майна, що приватизується, адже приватизація (і наступне набуття права власності на підставі цивільно-правових угод), відповідно до наданих Позивачами правовстановлюючих документів, відбувалось у 1996 році ОСОБА_1С, у 2012 році ОСОБА_2, у 1993 році ОСОБА_3, у 1996 році ОСОБА_4

Тобто, на момент прийняття оскаржуваного рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 28 грудня 2011 року № 25/19, власниками допоміжних приміщень, в тому числі і сараю літ. Д-2 були саме Позивачі та інші співвласники багатоквартирного будинку № 13, а тому передання даного обєкту у комунальну власність було здійснено безпідставно та всупереч чинному законодавству України, порушує право власності Позивачів на допоміжні приміщення, що розташовані на прибудинковій території багатоквартирних житлових будинків.

На підставі ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даному випадку відповідач в судове засідання не зявився, явку своїх представників до суду не забезпечив, докази правомірності та обґрунтованості свого рішення до суду не надав, правомірність прийнятого рішення не доводив. За таких обставин, зважаючи на обґрунтованість заявлених позовних вимог, приймаючи до уваги зміст ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення в частині, що оскаржується, зважаючи на необґрунтованість передання спірного нерухомого майна до комунальної власності та порушення цим прав позивачів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 2, 71, 161, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування рішення сесії Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання від 28.12.2011 року № 25/19 «Про віднесення деяких обєктів нерухомого майна до обєктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська» в частині віднесення до обєктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська нежитлової споруди літ. Д-2, що розташована по вул. Дзержинського, 13 у м. Дніпропетровську.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Бабушкінський районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.О. Циганков