Справа № 2а/1270/7563/12
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Київ К/800/2200/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 8 листопада 2012 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2012 року у справі за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства "Групова збагачувальна фабрика "Луганська" про стягнення санкцій та пені,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача.

Просив стягнути адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2011 році, у розмірі 441 699 грн. 84 коп. та пеню за порушення термінів сплати вказаних санкцій у розмірі 14487 грн. 76 коп.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 8 листопада 2012 року позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Групова збагачувальна фабрика «Луганська» на користь Державного бюджету України в особі Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 27606 грн. 24 коп. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 905 грн. 48 коп.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2012 року

скасовано постанову суду першої інстанції в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Групова збагачувальна фабрика "Луганська" 28511 грн. 72 коп. та у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, встановлених статтею 220 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Групова збагачувальна фабрика "Луганська" є юридичною особою і відноситься до підприємств, яким відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлюється норматив робочих місць по працевлаштуванню інвалідів.

10 лютого 2012 року на адресу відділення Фонду надійшов звіт форми 10 - ПІ, згідно із яким середньооблікова кількість штатних працівників підприємства у 2011 році становила 553 особи, на підприємстві працювало 10 інвалідів замість 22. У січні, лютому, березні, квітні, травні, червні, серпні, вересні, жовтні, листопаді та грудні 2011 року відповідачем були направлені до Лутугинського центру зайнятості звіти про наявність вакансій за формою № 3-ПН.

Позивач нарахував відповідачу адміністративно-господарські санкції за створені, але незайняті інвалідами робочі місця у 2011 році в розмірі 441 699 грн. 84 коп. та пеню за порушення термінів сплати вказаних санкцій у розмірі 14487 грн. 76 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач порушив терміни сплати адміністративно-господарської санкції, то повинен сплатити пеню.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач вжив усіх залежних від нього заходів щодо працевлаштування інвалідів, а тому на нього не може бути накладено адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами місця.

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 4 ст. 20 Закону України "Про зайнятість населення" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності повинні щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 1 ст. 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно ч. 3 ст. 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 20 червня 2011 року (справа № 21-60а11), від 2 квітня 2013 року (справа № 21-95а13), від 9 липня 2013 року (справа № 21-200а13), від 19 листопада 2013 року (справа № 21-397а13).

За таких обставин, коли протягом 2011 року відповідачем вжито усіх передбачених чинним законодавством заходів для забезпечення працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення державною службою зайнятості необхідної кількості інвалідів на підприємство для працевлаштування та відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватися, суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність вимог позивача.

Мотиви та доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 224 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та законі.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2012 року та змінену постанову Луганського окружного адміністративного суду від 8 листопада 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк