Справа № 592/4751/15-а
Суддя: Бичков І. Г.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №592/4751/15-а
Провадження №2-а/592/160/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м.Суми

Ковпаківський районний суд міста Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

при секретарі: Троценко Ю. Ю. ,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в місті Суми адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державне казначейство України про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень та інше, -

В С Т А Н О В И В :

20.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаквіського районного суду міста Суми з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 казначейство України про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень та інше, в якому він просив дослівно:

1. Визнати протиправною відмову управління соціального захисту населення Сумської міської ради щодо виплати недоплаченої разової грошової допомоги до 05.05.2015 року в розмірі 5192,92 грн. на підставі вимог ч. 5 ст. 13, ч. 1 ст. 17, ст. 17-1 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту , та порушило управління соціального захисту населення Сумської міської ради конституційне право та порушило вимоги ч. 2 ст. 3, ч. 2 ст. 6, ст. 8, ч. 1 ст. 9, ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч. 2 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ч. 1, 2 ст. 41, ст. 46, ч. 1 ст. 58, ст. 64, ст. 68 Конституції України щодо отримання недоплаченої разової грошової допомоги до 05.05.2014 року в розмірі 5192,92 грн.

2. На підставі ч. 2, 3 ст. 8, п/п 1) ч. 1 ст. 9 КАС України, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини ; ч. 3 ст. 8 Конституції України в цілях захисту його конституційного права на одержання із управління соціального захисту населення Сумської міської ради недоплаченої до 05.05.2015 року, як інваліду війни 2 групи, разової грошової допомоги в розмірі 5192,92 грн. на підставі ч. 5 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту при вирішенні захисту його права застосувати судом:

- принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини;

- звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується;

- вирішення справи керується принципом законності принципом законності відповідно до Конституції, законів України та міжнародних договорів.

3. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , ч. 3 ст. 8, ст. 56, ч. 1 ст. 58 Конституції України, ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України; ч. 2, 3 ст. 8, п/п 1) ч. 1 , ч. 7 ст. 9, ч. 1, 5 ст. 99, п/п 4) ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України:

Стягнути з управління соціального захисту населення Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 недоплачену управлінням суму разової грошової допомоги до 05.05.2015 року у розмірі 5192,92 грн. На підставі ч. 5 ст. 13, ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 17-1 (в редакції ч. 1 ст. 17-1 З.У. № 968-IV від 19.06.2013 р. ) , ч. 1 ст. 28 (в редакції ч. 1 ст. 28 З. У. № 2505 від 25.03.2005 р. ) , Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування , ст. 7 Закону України Про ОСОБА_2 бюджет України на 2015 р. . Постанову суду виконати негайно.

4. Згідно ч. 1, 4 ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень , ст. 8, ч. 1, 6, 7 ст. 9, ст. 14, п/п 4) ч. 1 ст. 168, 254, ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 257, ч. 1 ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України, ч. 5 ст. 124 Конституції України, п. 51, 54 в рішенні Європейського Суду із прав людини (по заяві № 40450/04) від 15.09.2009 року ОСОБА_3 проти України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, яким являється ОСОБА_2 казначейська служба України:

- виконати в трьох місячний строк з часу надходження в цей орган необхідних для цього документів та відомостей негайне виконання судового рішення по стягненню із рахунків Управління соціального захисту населення Сумської міської ради недоплачену разову допомогу до 05.05.2015 року в розмірі 5192,92 грн. , а в разі відсутності в цьому управлінні на рахунках коштів виплату забезпечить за рахунок коштів передбачених за бюджетною програмою для забезпечення судових рішень;

- подати до суду в трьох місячний строк з моменту отримання необхідних для цього документів та відомостей про виплату цього судового рішення;

- виплатити стягувачеві (позивачу) компенсацію в розмірі 3-х відсотків річних від недоплаченої суми в розмірі 5192,92 грн. за рахунок коштів передбачених за бюджетною програмою по забезпеченню виконання судових рішень після сплинення трьох місячного строку в звязку із незабезпеченням виконання цього рішення.

5. У відповідності до вимог ч. 5 ст. 9 КАС України: У разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання щодо конституційності закону чи іншого правового акта .

6. Розглянути судом адміністративну справу в місячний строк із дня відкриття провадження, відповідно до вимог 122 КАСУ (вхідний № 16109/15 від 20.05.2015 року) .

04.06.2015 року начальник управління соціального захисту населення Сумської міської ради ОСОБА_4 надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення проти адміністративного позову по справі № 592/4751/15-а, провадження № 2-а/592/160/15, в якому вона зазначила про те, що з адміністративним позовом ОСОБА_1 про порушення гарантованих державою Україна конституційних прав, свобод та інтересів інвалідів війни другої групи, управління не згодне в повному обсязі і повідомляє наступне. По-перше, згідно з статтею 95 Конституції України встановлено, що виключно законом про ОСОБА_2 бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Пунктом 3 прикінцевих положень Закону України Про ОСОБА_2 бюджет України на 2015 рік встановлено, що у 2015 році норми і положення статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України на 2015 рік. З огляду на вищевикладене, а також беручи до уваги постанову Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 року № 147 Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань (надалі Постанова) , вбачається, що виплата щорічної разової грошової допомоги була здійснена позивачу у розмірі 2475 грн. (платіжне доручення від 16.04.2015 року № 4030) . По-друге, відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України (надалі БК України) , будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету, в тому числі і з виплати одноразової компенсації, здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Додатком № 3 до Закону України Про ОСОБА_2 бюджет України на 2015 рік Міністерству соціальної політики України, як головному розпоряднику коштів, затверджено бюджетні призначення по виплаті щорічної разової грошової допомоги. Як наслідок, зазначені суми доведені до розпорядника коштів на регіональному рівні, який з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228 (зі змінами) затвердив кошториси для управління. В свою чергу, відповідно до статті 48 БК України розпорядники бюджетних коштів (в тому числі і управління) беруть бюджетні зобовязання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобовязання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених БК України та законом про ОСОБА_2 бюджет України, не вважаються бюджетними зобовязаннями і не піддягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Більш того, згідно з пунктом 40 частини 1 статті 2 БК України документом, що визначає мету, завдання, напрями використання бюджетних коштів, результативні показники та інші характеристики бюджетної програми відповідно до бюджетного призначення є паспорт бюджетної програми. Відповідно до паспорту бюджетної програми, затвердженого спільним наказом Міністерства соціальної політики України і Міністерства фінансів України від розміри щорічної допомоги на оздоровлення в повній мірі відповідають розмірам, які визначені Постановою, що, до речі, вбачається зі змісту паспорту бюджетної програми. Вищевикладене в повній мірі підтверджує той факт, що управління має право та можливість перераховувати допомогу лише в тих розмірах, які доведені йому розпорядниками коштів вищого рівня. В іншому випадку управління буде порушувати положення статті 48 Бюджетного кодексу України, що може мати наслідком притягнення посадових осіб управління до відповідальності за нецільове використання бюджетних коштів. Тому, управління соціального захисту населення Сумської міської ради не має можливості перерахувати позивачу допомогу в розмірі, передбачену Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту , так як такі кошти не передбачені у місцевому і державному бюджетах та не виділені управлінню. А відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою не відповідають за зобовязаннями держави. По-третє, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України також зауважив, що невідємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обовязок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Конституційний Суд України виходить з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, повязується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. З огляду на зазначене Конституційний суд України у своєму Рішенні від 25.01.2012 року зазначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про ОСОБА_2 бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Враховуючи викладене та керуючись ст. 95 Конституції України, Бюджетним кодексом України, ст. 49, 52, ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, вона просила відмовити позивачу у задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю (вхідний № 17821 від 04.06.2015 року) .

17.06.2015 року ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про уточнення клопотання у стадії до винесення судового рішення суду, в якому він зазначив про те, що у своєму клопотанні він зазначав про те щоб у стадії виконання рішення суду були вчинені певні дії направлені на безумовне виконання Україною пілотного рішення Європейського суду з прав людини ОСОБА_3 вимог частини другої ст. 8 КАС України, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини і виконання вимог ст. 124 Конституції України щодо виконання судового рішення по справі 592/4751/15 а він зазначав доводи і аргументи.

Цією Заявою він уточнює пункт 4 на аркуші 26 позовної заяви і це робить до винесення судового рішення направленого на виконання судового рішення.

Отже, викладає пункт 4 у новій редакції направленого для забезпечення виконання рішення суду

Пункт 4 у новій редакції:

З метою виконання пілотного рішення Європейського суду з прав людини ОСОБА_3 проти України, виконання вимог ст. 124 Конституції України залучити для участі у справі третьою особою на стороні позивача ОСОБА_2 казначейську службу України для практичної реалізації - виконання вимог ст. З та частини першої ст. 5 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень та ст 25 Бюджетного Кодексу України

Окремо акцентує увагу суду, що на підставі ст. 8 Конституції України він має право звертатися до суду безпосередньо на підставі норм Конституції України і це право він реалізує і звертається до суду на підставі ст. 92 Конституції України - цитує: Виключно законами України визначаються: ...6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сімї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоровя; екологічної безпеки; 7) правовий режим власності;

Таким чином нормою вище приведеного Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень визначено /читай норму ст. 92 Конституції України і зазначені статті даного Закону):

· Державному казначейству України виконати: - в трьохмісячний строк з часу надходження в цей орган для цього документів та відомостей та виконавчого листа про негайне виконання рішення по стягненню із рахунків управління соціального захисту населення Сумської міської ради недоплачену разову допомогу до 05.05.2015 року в розмірі 5192 /пять тисяч сто девяносто дві/ грн.. 92 коп., а в разі відсутності в цьому управлінні на рахунках коштів виплату забезпечити за рахунок коштів передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судового рішення;

· Подати до суду в трьохмісячний строк з моменту (отримання необхідних для цього документів та відомостей та оригіналу виконавчого листа цим органом) звіт про виконання судового рішення;

· Виплатити стягувачеві (позивачу) компенсацію в розмірі 3% річних від недоплаченої суми в розмірі 5192 /пять тисяч сто девяносто дві/ грн.. 92 коп за рахунок коштів за бюджетною програмою по забезпечення виконання судових рішень після сплинення трьохмісячного строку в звязку із незабезпеченням невиконання судового рішення

Уточнення вимог пункту 4 позовної Заяви закінчені

На реалізацію норми ст. 129 Конституції України, ст. 49 КАС дає письмові при необхідності надам додаткові усні пояснення (надасть під час судового розгляду)

На підставі викладеного з урахуванням колізій закону в стаді виконання рішень суду в контексті частини першої ст.267 КАС України застосувати норму частини сьомої ст. 9 КАС (аналогія права, аналогія закону)

Якщо у осіб які беруть участь у справі та /або/ у суду виникне спір відносно конституційності норми закону застосовану судом просить застосувати норму ст. 83 Закону України Про Конституційний Суд України: У разі виникнення у процесі загального судочинства спору щодо конституційності норми закону, яка застосовується судом, провадження у справі зупиняється. За таких умов відкривається конституційне провадження у справі і справа розглядається Конституційним Судом України невідкладно.

Також звертає увагу на норму ст. 93 Закону України Про Конституційний Суд України:

Підставою для конституційного подання щодо офіційного тлумачення Конституції України та законів України є практична необхідність у зясуванні або розясненні, офіційній інтерпретації положень Конституції України та законів України. Уразі відкриття конституційного провадження у такій справі Конституційний Суд України повідомляє про це у десятиденний строк субєктів права на конституційне подання, які звернулися з таким поданням. Для прикладу надає звернення суду першої інстанції до Верховного Суду України (вхідний № 19392 від 17.06.2015 року) .

У відкритому судовому засіданні позивач ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з урахуванням заяви про уточнення клопотання у стадії до винесення судового рішення суду від 17.06.2015 року, надав пояснення, аналогічні викладеним в адміністративному позові. Він просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.

У судове засідання представник відповідача представник управління соціального захисту населення Сумської міської ради та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державного казначейства України не зявилися, що не є перешкодою для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до вимог ст. 128 КАС України.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, оголосивши позовну заяву позивача, оголосивши заперечення відповідача, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Судовим розглядом було встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, звільненим в запас з військової служби, інвалідом 2 групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Сумської міської ради, що підтверджується копією відповідного посвідчення серії Б № 039538 (а. с. 15) .

З розрахунку на пенсію Міністерства оборони від 06.09.1991 року вбачається, що ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу 30 років в розмірі 70 % від окладу (а. с. 16) .

Нарахування та виплату ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня кожного року здійснює управління соціального захисту населення Сумської міської ради.

16.04.2015 року управління соціального захисту населення Сумської міської ради здійснило виплату ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року у розмірі 2475 грн. , згідно платіжному дорученню № 4030 від 16.04.2015 року (а. с. 19, 20) .

20.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся до управління соціального захисту населення Сумської міської ради з запитом на інформацію, зокрема щодо строку виплати різниці між належною йому до сплати сумою разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року та фактично виплаченою сумою (а. с. 17, 18) .

27.04.2015 року, отримавши відповідь на запит у встановлений Законом України Про доступ до публічної інформації строк, ОСОБА_1 звернувся до управління соціального захисту населення Сумської міської ради зі скаргою (а. с. 21 23) .

Листом № Х-260/14.02-36 від 30.04.2015 року та листом № Х-292/14.02-36 від 08.05.2015 року управління соціального захисту населення Сумської міської ради відмовило ОСОБА_1 у сплаті різниці між належною йому до сплати сумою разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року та фактично виплаченою сумою (а. с. 24, 27) .

Отже, між ОСОБА_1 та управлінням соціального захисту населення Сумської міської ради виник адміністративний спір, який є предметом даного судового розгляду. Між ними склалися правовідносини щодо виплати ветерану війни-інваліду війни ІІ групи щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року, які регулюються ч. 5 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту .

Частиною 2 Закону України Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 367-XIV від 25.12.1998 року статтю 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту доповнено частиною четвертою такого змісту: Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи десять мінімальних пенсій за віком; II групи вісім мінімальних пенсій за віком; III групи сім мінімальних пенсій за віком .

Законом України Про ОСОБА_2 бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 107-VI від 28.12.2007 року, який набрав чинності з 01.01.2008 року, наведену вище норму викладено у наступній редакції: Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про ОСОБА_2 бюджет України .

Рішенням Конституційного суду України № 10-рп від 22 травня 2008 року положення Закону України Про ОСОБА_2 бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України , якими внесені зміни до ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визнано такими, що не відповідають Конституції України, тобто є неконституційними.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин та на теперішній час є чинною редакція ч. 5 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 367-XIV від 25.12.1998 року, яка передбачає щорічну виплату до 5 травня інваліду війни II групи разової грошової допомоги у розмірі вісім мінімальних пенсій за віком.

Згідно ч. 1 ст. 17-1 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення звязку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Із змісту п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань № 147 від 31.03.2015 року вбачається, що у 2015 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань (далі грошова допомога) , здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі органи соціального захисту населення) , які через відділення звязку або установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, за місцем їх проживання) , у таких розмірах: інвалідам війни II групи 2475 гривень.

Саме у такому розмірі управління соціального захисту населення Сумської міської ради здійснило виплату ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року, тобто у розмірі меншому, ніж це передбачено ч. 5 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 367-XIV в редакції від 25.12.1998 року.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору щодо виплати позивачу у 2015 році до 5 травня, як інваліду війни II групи щорічної разової грошової допомоги, застосуванню підлягає саме ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту , а не Постанова Кабінету Міністрів України Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань № 147 від 31.03.2015 року.

Із змісту ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 року вбачається, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини. Положення ч. 3 ст. 28 даного Закону України не створює перешкод для застосування зазначеної величини, а саме: мінімального розміру пенсії за віком для розрахунку інших повязаних із нею пенсій чи доплат, оскільки ч. 1 ст. 28 даного Закону України передбачено лише один мінімальний розмір пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України Про ОСОБА_2 бюджет України на 2015 рік № 80-VIII від 28.12.2014 року Верховна Рада України установила у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року 949 гривень.

З огляду на наведені норми права управління соціального захисту населення Сумської міської ради повинно було виплатити ОСОБА_1 як інваліду війни II групи разову грошову допомогу до 5 травня 2015 року у розмірі вісім мінімальних пенсій за віком збільшеної на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком 949 грн. х 1 % х 8 = 7667,92 грн. , але виплатило лише 2475 грн. . Тому сума недоплаченої грошової допомоги до 5 травня 2015 року становить 5192 грн. 92 коп. .

У відповідності до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) ; 4) безсторонньо (неупереджено) ; 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) ; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А згідно ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Отже судовим розглядом було встановлено, що управління соціального захисту населення Сумської міської ради, відмовляючи у виплаті ОСОБА_1 у повному розмірі разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року, визначеної ч. 5 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 367-XIV в редакції від 25.12.1998 року, діяло всупереч імперативним вимогам Конституції України та вказаного Закону України.

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1, викладеній в п. 1 прохальної частини його адміністративного позову, щодо визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень, то суд дійшов до висновку про те, що в даній частині вимоги небезпідставні, обґрунтовані та є такими, що підлягають задоволенню, оскільки підтверджені доказами, наявними в матеріалах даної адміністративної справи.

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1, викладеній в п. 2 прохальної частини його адміністративного позову, щодо застосування судом принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, то суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини № 3477-IV від 23.02.2006 року (із змінами і доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із змісту п. 51, 54 Рішення Європейського суду з прав людини по справі ОСОБА_6 проти України (заява № 40450/04) від 15.10.2009 року вбачається, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) , від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II) . Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі Іммобільяре Саффі проти Італії (Immobiliare Saffi v. Italy) , [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V) . Саме на державу покладено обовязок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі Ромашов проти України (Romashov v. Ukraine) , № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі Дубенко проти України (Dubenko v. Ukraine) , № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі Козачек проти України (Kozachek v. Ukraine) , № 29508/04, від 7 грудня 2006 року) . ОСОБА_2 не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі Шмалько проти України (Shmalko v. Ukraine) , № 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року) . ОСОБА_2 несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі Сокур проти України (Sokur v. Ukraine) , № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі Крищук проти України (Kryshchuk v. Ukraine) , № 1811/06, від 19 лютого 2009 року) .

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1, викладеній в п. 3 прохальної частини його адміністративного позову, щодо стягнення з відповідача коштів, то суд дійшов до висновку про те, що в даній частині вимоги небезпідставні, обґрунтовані та є такими, що підлягають задоволенню, оскільки підтверджені доказами, наявними в матеріалах даної адміністративної справи, а також оскільки це у повній мірі узгоджуються та не суперечать вимогам п. 4 ч. 2 ст. 162 КАС України, згідно якій у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про стягнення з відповідача коштів.

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1, викладеній в п. 4 прохальної частини його адміністративного позову, щодо зобовязання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державного казначейства України надати звіт про виконання ним судового рішення тощо, то дійшов до наступного висновку.

Згідно абз. абз. 1, 2 п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі № 7 від 20.05.2013 року Пленум Вищого адміністративного суду України постановив дати судам такі розяснення, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобовязати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобовязання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Тобто адміністративний суд у разі визнання неправомірними дій чи бездіяльності відповідача може зобовязати саме відповідача, а не третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та не третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Крім того, адміністративний суд позбавлений будь-якої можливості захисту наперед (на майбутнє) прав, свобод та інтересів позивача у публічно-правових відносинах, які можливо будуть порушені відповідачем субєктом владних повноважень.

Отже, в адміністративному законодавстві України немає норм, які б безпосередньо надавали позивачу право звертатися до суду з вимогами про захист від можливого порушення його права в майбутньому. На відміну від адміністративного законодавства в цивільному законодавстві, а саме: в ЦК України це питання розвязано позитивно. У ньому закладено положення про те, що власник має також право вимагати усунення будь-яких перешкод або сумнівів з боку інших осіб у здійсненні правомочностей володіння, користування або розпорядження майном. Вважається, що нарівні з вимогами про усунення перешкод у здійсненні права власності, які вже мають місце, негаторний позов може бути використано для запобігання можливому порушенню права власності, коли існує загроза такого порушення. У звязку з цим слід зазначити, що римському праву був відомий спеціальний позов про заборону створення в майбутньому перешкод здійсненню права власності actio progibitoria (прогібіторний позов) . Що стосується негаторного позову, то він міг би бути використаний для захисту від порушень в майбутньому лише в порядку аналогії закону. Це випливає з того, що по суті негаторний позов може бути заявлений лише під час існування порушення. Немає порушення немає негаторного позову.

Відтак, суд дійшов до висновку про те, що в даній частині вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та є такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1, викладеній в п. 5 прохальної частини його адміністративного позову, щодо звернення Ковпаківського районного суду м. Суми до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, то дійшов до наступного висновку.

Оскільки під час розгляду даної адміністративної справи у Ковпаківського районного суду м. Суми не виникло сумніву щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, відтак суд дійшов до висновку про те, що в даній частині вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1, викладеній в п. 6 прохальної частини його адміністративного позову, щодо розгляду адміністративної справи в місячний строк із дня відкриття провадження, то дійшов до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 3 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: розумний строк - найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Із змісту ч. 1 ст. 122 КАС України вбачається, що адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Оскільки, 20.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаквіського районного суду міста Суми з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 казначейство України про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень та інше, оскільки Ковпаківський районний суд м. Суми 18.06.2015 року ухвали постанову, відтак Ковпаківський районний суд м. Суми діяв у суворій відповідності до вимог ч. 1 ст. 122 КАС України.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Тобто, за загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших законодавчих приписів, ніж ті, про які зазначає позивач. Як розяснив Верховний Суд України у п. 3 Постанови Пленуму Про судове рішення № 14 від 18.12.2009 року, вихід за межі позовних вимог це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: - лише у справах за позовами до субєктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; - повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач, повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; - вихід за межі позовних вимог повинен бути повязаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позовних вимог інколи є не лише правом, а й обовязком суду. Суд звязаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі № 7 від 20.05.2013 року відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід ураховувати, що в такому разі в мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обґрунтування.

Із змісту абз. 5 п. 9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі № 7 від 20.05.2013 року вбачається, що у разі якщо суд вважав необхідним вийти за межі заявлених позивачем вимог, він зобовязаний це обґрунтовувати в мотивувальній частині рішення.

Отже, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, оскільки повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який він просить, оскільки вихід за межі позовних вимог повязаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява, оскільки обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів, що у повній мірі узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 11 КАС України, п. 5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі № 7 від 20.05.2013 року.

Таким чином, суд дійшов до висновку про можливість, доцільність та необхідність зобовязати управління соціального захисту населення Сумської міської ради подати до Ковпаківського районного суду м. Суми у двомісячний строк з дня набрання постановою законної сили звіт про виконання постанови.

Дана постанова була ухвалена з урахуванням правових позицій та судової практики судів різних інстанцій, а саме: з урахуванням ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.05.2014 року по адміністративній № 592/5053/14-а, провадження № 2-а/592/207/14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/38800158) , з урахування постанови Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.06.2014 року по адміністративній № 592/5053/14-а, провадження № 2-а/592/207/14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/39341284) , з урахуванням ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2014 року по адміністративній № 592/5053/14-а (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/39690333) , з урахуванням ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2014 року по адміністративній № 592/5053/14-а (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/39907896) , з урахуванням ухвали Вищого адміністративного суду України від 05.08.2014 року по адміністративній справі № К/800/42441/14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/40097084) , з урахуванням ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.10.2014 року по адміністративній № 592/5053/14-а, провадження № 2-ар/592/11/14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41045465) , з урахуванням ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.10.2014 року по адміністративній № 592/5053/14-а, провадження № 2-аво/592/25/14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41206026) , з урахуванням ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.12.2014 року по адміністративній № 592/5053/14-а, провадження № 2-аво/592/26/14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41840915, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41840932)

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 казначейство України про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень та інше слід задовольнити частково.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 7 14, 17, 71, 99, 162, 184 186 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 казначейство України про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень та інше задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову управління соціального захисту населення Сумської міської ради щодо виплати ОСОБА_1 недоплаченої разової грошової допомоги до 05.05.2015 року.

Стягнути з управління соціального захисту населення Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 недоплачену суму разової грошової допомоги до 05.05.2015 року у розмірі 5192 (пять тисяч сто девяносто дві) гривні 92 копійки.

Зобовязати управління соціального захисту населення Сумської міської ради подати до Ковпаківського районного суду м. Суми у двомісячний строк з дня набрання постановою законної сили звіт про виконання постанови.

Постанова підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти вимог відмовити за необґрунтованістю.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції Харківського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий: І.Г. Бичков