Справа № 2014/2-а-2084/11
Суддя: Нестерцова Н. В.
Дата ухвалення: 2011-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

2014/2-а-2084/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2011 року м. Зміїв

Суддя Зміївського районного суду Харківської області Нестерцова Н.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до управління Пенсійного Фонду України у Зміївському районі Харківської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання здійснити нарахування недосплаченого підвищення до пенсії у розмірі, встановленому п.26 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»у розмірі 400% мінімальної пенсії за віком, встановленої на рівні прожиткового мінімуму за період з 01 березня 2001 року по день ухвалення рішення суду, зобовязати і в подальшому робити нарахування щомісячного підвищення у вказаному розмірі.

Ухвалою Зміївського районного суду від 15 лютого 2011 року відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та поновлено пропущений строк звернення до суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що він є інвалідом армії, прирівняний до інвалідів ВВВ 1 групи та користується правами та пільгами, встановленими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ, у тому числі має право на підвищення пенсії у розмірі 400% мінімальної пенсії за віком. Відповідачем йому не виплачувалося підвищення до пенсії в повному обсязі, передбачене ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ (в редакції до 01.01.2006 року), тому просить визнати неправомірною діяльність відповідача та зобовязати відповідача провести перерахунок та виплату підвищення до пенсії на 400% мінімальної пенсії за віком, встановленої на рівні прожиткового мінімуму з 01 березня 2001 року по день ухвалення рішення та в подальшому проводити відповідно нарахування та виплату.

У позові ОСОБА_1 просив розглянути справу у його відсутність.

Представник відповідача по довіреності ОСОБА_3 просив розглянути справу у його відсутність в порядку письмового провадження, про що надав відповідну заяву.

У поданому письмовому запереченні - відповідач ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області просить суд в задоволенні позову відмовити з наступних підстав.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного Фонду України в Зміївському районі з 09 липня 1984 року. З 01 березня 2001 року отримував пенсію по інвалідності 1 групи внаслідок поранення, отриманого при виконані обовязків військової служби за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення». З 03 січня 2006 року ОСОБА_1 згідно з особистою заявою було переведено на пенсію по інвалідності 1 групи внаслідок поранення, отриманого при виконанні обовязків військової служби за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

УПФУ у Зміївському районі заперечує проти вимоги проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1, починаючи з 01 березня 2001 року щодо підвищення до пенсії як інваліду війни 1 групи у розмірі 400% мінімальної пенсії за віком відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно Закону України «про підвищення мінімального розміру пенсії»за №979-XIV від 15 липня 1999 року абзац другий ст. 1 мінімальний розмір пенсії поширюється тільки на трудові пенсії та відповідно до ст. 3 цього закону, не застосовується для визначення розмірів надбавок та інших доплат.

Постановою Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10.33.34 «Про оплату праці та встановлення мінімального розміру пенсії за віком»від 20 лютого 1996 року №49/96 ВР, Указом Президента України «Про грошову реформу в Україні»від 25 серпня 1996 року №762/96, та постановою «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26 липня 196 року №836 проведено перерахунок підвищення, передбаченого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»виходячи з розміру 16 рн. 62 коп., тобто по 1 групі інваліда війни 16,62х400% = 66,48, що і отримував позивач за період з 01 вересня 1999 року.

Згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 05 жовтня 2005 року №2939-ІУ, який набрав чинності з 1 січня 206 року ч. 4 ст. 13 викладено в редакції «інвалідам війни пенсії або щомісячне грошове утримання, чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується інвалідам 1 групи 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

ОСОБА_1, як інваліду 1 групи, виплачувалась пенсія з підвищенням на 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

УПФУ у Зміївському районі вважає, що діяло згідно чинного законодавства, не порушуючи норм права, тому підстав для задоволення позову не має.

З урахуванням заяв сторін про розгляд справи у їх відсутність, суд на підставі ч.4 ст. 122 КАС України, вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії Є №094549, виданого Зміївським РУП та СЗН Харківської області 08 червня 2010 року та довідкою серії МСЕ №059441.(а.с. 6,7)

Позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного Фонду України в Зміївському районі з 09 липня 1984 року. З 01 березня 2001 року отримував пенсію по інвалідності 1 групи внаслідок поранення, отриманого при виконані обовязків військової служби за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення». З 03 січня 2006 року ОСОБА_1 згідно з особистою заявою було переведено на пенсію по інвалідності 1 групи внаслідок поранення, отриманого при виконанні обовязків військової служби за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

З 01 вересня 1999 року ОСОБА_1 отримував пенсію з підвищенням її на 400% виходячи з розміру 16,62 грн. (16,62х400% = 66,48) на підставі Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10.33.34 «Про оплату праці та встановлення мінімального розміру пенсії за віком»від 20 лютого 1996 року №49/96 ВР, Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні»від 25 серпня 1996 року №762/96, та постанови «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»від 26 липня 196 року №836 проведено перерахунок підвищення, передбаченого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У звязку з внесенням змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 05 жовтня 2005 року №2939-ІУ, які діяли з 1 січня 206 року, ОСОБА_1, як інваліду 1 групи, виплачувалась пенсія з підвищенням на 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам І групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком (частина 4 ст. 13 Закону станом на 01.01.04).

Відповідно до статті 19 Конституції України від 28 червня 1996 року №254к/96-ВР органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено принцип законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Позивач вважає неправомірним застосування УПФУ у Зміївському районі зазначених постанов для визначення розміру мінімальної пенсії за віком та просить привести виплати у відповідність до Закону України України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державні стандарти та державні соціальні гарантії»до числа основних державних соціальних гарантій включається мінімальний розмір, крім іншого, пенсії за віком. Відповідно до статті 20 цього Закону державні соціальні гарантії є основою для розрахунку видатків на соціальні цілі та формування на їх основі бюджетів усіх рівнів. Розрахунки і обґрунтування до показників видатків на соціальні цілі у проектах бюджетів здійснюються на підставі державних соціальних стандартів, визначених відповідно до цього Закону.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які визнані інвалідами війни, визначені та закріплені в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зокрема, частиною четвертою статті 13 Закону України №3551, передбачено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

Постановою Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22 жовтня 1993 року №3552-ХІІ доручено Кабінету Міністрів України визначити механізм фінансового та економічного забезпечення виконання цього Закону.

Аналізуючи зазначені норми, суд приходить до висновку, що визначення механізму фінансового та економічного забезпечення виконання закону, яке покладено на Кабінет Міністрів України, не є тотожним до визначення грошового розміру виплат, який встановлений постановами №831 та №1, оскільки такі розміри конкретно вказані в законі.

12 січня 2005 року набрав чинності Закон України від 23 грудня 2004 року №2291-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в якому частина перша статті 28 викладена в такій редакції: «Мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом».

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при розрахунку доплати до пенсії відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення»застосуванню підлягає розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, із якого визначається мінімальний розмір пенсії за віком.

Положення частини третьої статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою цієї статті мінімального розміру пенсії за віком.

Однак, зазначений Закон не має зворотньої дії в часі.

Крім того, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»№2939-IV від 5 жовтня 2005 року (далі-Закон №2939-IV), частину четверту статті 13 викладено в такій редакції: інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (дана норма набрала чинності з 01 січня 2006 року).

Розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність визначено Законом України про Державний бюджет на відповідні роки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу з 01 січня 2006 року здійснюється виплата у розмірі визначеному Законом №2939-IV.

На підставі вищевикладеного, можна зробити висновок, що за період з 12 січня 2005 року по 01 січня 2006 року відповідачем порушено право ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення, яке підлягає поновленню, шляхом підвищення до пенсії, за вказаний період, у розмірі 400% мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність визначеного в Законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Стосовно позовної вимоги щодо зобовязання відповідача в подальшому виплачувати підвищення до пенсії, як інваліду війни І групи, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскарженні будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Також, право звернення до адміністративного суду визначено статтею 104 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до вимог якої до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, звернення до суду зумовлене наявністю вже порушених прав свобод чи інтересів, на захист яких звертається особа, у звязку з чим визначення будь-якого права на майбутнє є безпідставним та необґрунтованим.

Так, оцінивши за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.ст. 7, 9, 11, 69-71, 86, ч.4 ст.122, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області по невиконанню з 12 січня 2005 року по 01 січня 2006 року ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які призвели до порушення прав ОСОБА_1 на отримання пенсії в належному розмірі.

Зобовязати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області здійснити перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1 з урахуванням підвищення до пенсії на 400% мінімальної пенсії за віком яка встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність визначеного в Законі про Державний бюджет України на відповідний рік за період з 12 січня 2005 року по 01 січня 2006 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення. У разі прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя -