Справа № 2а-10406/11/1370
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" червня 2015 р. м. Київ К/800/50548/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення штрафу за касаційною скаргою Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, в якому просив визнати протиправними дії державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області щодо накладення на боржника штрафу у виконавчому провадженні (ВП № 26628746) та скасувати постанову підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від 31 травня 2011 року про накладення штрафу (ВП № 26628746).

В обґрунтування позову зазначив, що постанова про накладення штрафу є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки боржником вжито всіх залежних від нього заходів, необхідних для виконання судового рішення та вимог державного виконавця, а судове рішення (в частині виплати допомоги) не виконано з поважних та незалежних від боржника причин.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що боржником не виконано судове рішення з поважних та незалежних від нього причин, оскільки виплата стягувачу (ОСОБА_4) суми боргу можлива виключно за умови виділення коштів з Державного бюджету України на дану мету. При цьому, вказував, що ним скеровано на адресу відповідних державних органів, які забезпечують реалізацію державної політики у сфері соціального захисту населення, ряд звернень про виділення бюджетних коштів, необхідних для виконання судових рішень, у відповідь на які уповноваженими органами держави повідомлено про неможливість виконання судових рішень про перерахунок соціальних допомог.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем відкрито провадження з виконання виконавчого листа № 2-а-114/10, виданого 02 вересня 2010 року Сихівським районним судом м. Львова, про стягнення з Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на користь ОСОБА_4 суми недоплаченої щорічної разової грошової допомоги за 2009 рік з урахуванням виплачених сум.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 20 травня 2011 року ВП № №26628746 державним виконавцем було встановлено боржнику (позивачу) строк для добровільного виконання рішення суду до 27 травня 2011 року. У встановлений строк Сихівським відділом соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради судове рішення виконано не було.

У зв'язку із невиконанням судового рішення в добровільному порядку у встановлений для цього строк, 31 травня 2011 року старшим державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області винесено постанову про накладення на Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради штрафу в розмірі 680 грн.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частинами 1 та 2 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною 2 статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 89 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Виходячи зі змісту наведених норм, постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише при умові, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість, у тому числі і фінансову, виконати судове рішення, проте не зробив цього.

Відповідно до положень статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до законодавства питань про надання компенсацій і пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в інших випадках, передбачених законодавством віднесено до делегованих повноважень органів місцевого самоврядування у сфері соціального захисту населення.

Статтею 67 цього Закону встановлено, що держава фінансує у повному обсязі здійснення органами місцевого самоврядування наданих законом повноважень органів виконавчої влади. Кошти, необхідні для здійснення органами місцевого самоврядування цих повноважень, щороку передбачаються в Законі України про Державний бюджет України.

Рішення органів державної влади, які призводять до додаткових видатків органів місцевого самоврядування, обов'язково супроводжуються передачею їм необхідних фінансових ресурсів. Вказані рішення виконуються органами місцевого самоврядування в межах переданих їм фінансових ресурсів.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки у встановлений державним виконавцем строк постанова суду ні в добровільному порядку, ні в примусовому порядку у повному обсязі не виконана, дії державного виконавця при винесенні постанови про накладення штрафу є правомірними.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач у доводах позовної заяви, апеляційної скарги зазначав, що ним вжито всіх залежних від нього заходів, необхідних для виконання судового рішення та вимог державного виконавця, а судове рішення (в частині виплати допомоги) не виконано з поважних та незалежних від боржника причин. Зокрема вказував, що на виконання вимог державного виконавця (в частині проведення нарахування допомоги) боржником здійснено перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення, яка підлягає виплаті стягувачу (2150 грн.) та на виконання вимог державного виконавця (в частині виплати допомоги) позивач звертався до вищестоящих органів виконавчої влади з приводу вирішення питання щодо фінансування зазначених видатків, проте ці питання вирішені не були. Однак, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суди першої та апеляційної інстанцій зазначених доводів позивача не врахували та залишили не дослідженим питання, чи було вжито позивачем усіх залежних від нього заходів на виконання судового рішення, зокрема, чи звертався позивач до вищестоящих органів з приводу вирішення питання щодо фінансування відповідних видатків, чи повідомляв боржник відповідача про причини неможливості виконати судове рішення, а отже і не з'ясували чи мало місце невиконання судового рішення з поважних причин.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства Україниє підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало