Справа № 2а-12051/11/0117
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" червня 2015 р. м. Київ К/9991/67919/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України у м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим на постанову Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим, в якому просила зобов'язати відповідача нарахувати ОСОБА_4 пенсію за вислугою років з включенням до спеціального стажу часу роботи з 16 вересня 1990 року по 25 червня 1998 року в обласному міжколгоспному пансіонаті-піонертаборі «Блакитна хвиля» та з 01 квітня 2009 року по 24 серпня 2009 року в ТОВ «Санаторний комплекс «Саки».

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що звернулась до Управління Пенсійного фонду України в м. Саки Автономної Республіки Крим із заявою про призначення і нарахування пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров'я згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак відповідач відмовив їй в призначенні пенсії через недостатність необхідного стажу.

Постановою Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2012 року, позов задоволено. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим призначити ОСОБА_4 пенсію за вислугу років з дати звернення з урахуванням включення до спеціального стажу часу роботи з 16 червня 1990 року по 25 червня 1998 року у обласному міжколгоспному пансіонаті-піонертаборі «Блакитна хвиля» та з 01 квітня 2009 року по 24 серпня 2009 року у ТОВ «Санаторний комплекс «Саки».

У касаційній скарзі Управління Пенсійного фонду України у м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Управління Пенсійного фонду України у м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 у період з 16 червня 1990 року по 25 червня 1998 року працювала на посаді палатної медичної сестри терапевтичного відділення Міжколгоспного пансіонату - піонерського табору «Блакитна хвиля», який 02 січня 1991 року наказом № 1-к був перепрофільований в Обласний міжгосподарський пансіонат з лікування «Блакитна хвиля» для батьків з дітьми. У період з 01 квітня 2009 року по 24 серпня 2009 року позивач працювала на посаді сестри медичної грязелікарні у ТОВ «Санаторний комплекс «Саки».

У жовтні 2011 року позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України у м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим із заявою про призначення і нарахування пенсії за вислугу років.

Листом Управління Пенсійного фонду України у м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим від 01 листопада 2011 року № 7315/06-06 ОСОБА_4 було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років у зв'язку з відсутністю необхідного спеціального стажу для призначення пенсії. Періоди роботи позивача з 16 вересня 1990 року по 25 червня 1998 року в обласному міжколгоспному пансіонаті-піонертаборі «Блакитна хвиля» та з 01 квітня 2009 року по 24 серпня 2009 року в ТОВ «Санаторний комплекс «Саки» не враховані до спеціального стажу, оскільки дані підприємства не передбачені переліком закладів та установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту населення, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 (зі змінами та доповненнями) та наказом Міністерства охорони здоров'я України № 385 від 28 жовтня 2002 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач має право на зарахування стажу роботи з 16 червня 1990 року по 25 червня 1998 року в обласному міжколгоспному пансіонаті-піонертаборі «Блакитна хвиля» до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки зазначений стаж підтверджується записами у її трудовій книжці та наказами про перейменування закладу охорони здоров'я. При цьому, щодо періоду роботи позивача з 01 квітня 2009 року по 24 серпня 2009 року у ТОВ «Санаторний комплекс «Саки» суди вказали, що хоча вказаний заклад не входить до Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України № 385 від 28 жовтня 2002 року, проте відповідно до ліцензії Міністерства охорони здоров'я України серії АВ № 471562 вказане підприємство здійснювало медичну практику, а тому вважали можливим задовольнити вимоги позивача щодо включення періоду роботи у цьому підприємстві у період з 01 квітня 2009 року по 24 серпня 2009 року до спеціального стажу.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники охорони здоров'я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, мають право на пенсію за вислугу років.

Згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909, до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад). Разом з тим відповідно до примітки 2 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

При цьому, згідно з наказом Міністерства охорони здоров'я України № 385 від 28 жовтня 2002 року у переліку закладів охорони здоров'я установи, де працювала позивач у спірний період, прямо не зазначені.

Разом з цим, згідно вимог статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2801-ХІІ) заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Статтею 16 Закону № 2801-ХІІ передбачено, що безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Відповідно до частини 2 цієї статті заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.

Згідно з пунктом 2 зазначеного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я.

Таким чином, підприємство офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Враховуючи наведене, до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота в закладах охорони здоров'я, які офіційно набули такого статусу на підставі державної акредитації.

Однак, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на зазначені положення чинного законодавства, не надали належної правової оцінки виду діяльності закладів, де працювала позивач, та виду послуг, що там надаються. Окрім цього, суди не дослідили наявність чи відсутність відповідної акредитації цих закладів, сертифікації тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що без з'ясування вищезазначених обставин, висновок щодо віднесення або не віднесення наведених установ до закладів охорони здоров'я і відповідне вирішення питання призначення пенсії позивачу на пільгових умовах, є неможливим.

Крім того, суди не врахували те, що з огляду на положення статей 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю.

Всупереч вищенаведених вимог закону, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не з'ясували позовних вимог та не встановили, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушені права позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Саках та Сакському районі Автономної Республіки Крим задовольнити частково.

Постанову Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало