Справа № 2а-466/12/1805
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 року м. Київ К/800/5250/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 16 жовтня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року у справі №2а-466/12 за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, Комунальне підприємство «Сумижитло» Сумської міської ради про визнання нечинними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог, просив:

- визнати протиправним, нечинним та скасувати рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 27 грудня 2011 року № 840 в частині встановлення тарифів на послуги, які надаються КП «Сумижитло» з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і, зокрема, стосовно будинку по АДРЕСА_1;

- визнати протиправним, незаконним, нечинним рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 28 лютого 2012 року № 85 в частині встановлення тарифів на послуги, які надаються КП «Сумижитло» з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і, зокрема, стосовно будинку по АДРЕСА_1;

- зобов'язати виконавчий комітет Сумської міської ради утриматись від встановлення (погодження) у межах їх повноважень в галузі бюджету, фінансів і цін, тарифів щодо оплати комунальних послуг, які надаються у м. Сумах комунальними та не комунальної власності підприємствами, установами, організаціями - у економічно необґрунтованому (завищеному) розмірі, розрахованому їх виконавцями не в установленому порядку, сформованих з порушенням чинного законодавства України, підписання міським головою Мінаєвим Г.М. неправомірних, незаконних рішень виконавчого комітету Сумської міської ради;

- зобов'язати виконавчий комітет Сумської міської ради і особисто міського голову Мінаєва Г.М. здійснити поворот виконання рішень виконавчого комітету Сумської міської ради від 27 грудня 2011 року № 840, від 28 лютого 2012 року № 85 у зазначеній частині позовних вимог;

- стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 16 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 27 грудня 2011 р. № 840 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються комунальним підприємством «Сумижитло» Сумської міської ради» вирішено встановити тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються КП «Сумижитло», окремо за кожним будинком з урахуванням їх структури, періодичності та строків надання послуг згідно з додатками 1-993.

Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 28 лютого 2012 р. № 85 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються комунальним підприємством «Сумижитло» Сумської міської ради» вирішено встановлено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються КП «Сумижитло» окремо за кожним будинком з урахуванням їх структури, періодичності та строків надання послуг згідно з додатками 1-10001.

На думку позивача, виконавчий комітет Сумської міської ради при прийнятті оскаржуваних рішень не перевірив у встановленому порядку надані КП «Сумижитло» розрахунки тарифів відносно житлового будинку АДРЕСА_1 на їх відповідність фактичним витратам виконавця на надання послуг споживачам цього будинку і їх економічну обґрунтованість, що призвело до встановлення тарифу стосовно зазначеного будинку у економічно необґрунтованому (завищеному) розмірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з наступного.

Відповідно до пп.2 п. «а» ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, серед іншого, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" затверджено Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку, тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - тариф на послуги) - вартість надання таких послуг, розрахована на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість. Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку. Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг.

Таким чином, до повноважень виконавчих органів місцевих рад віднесено затвердження (погодження) тарифів на житлово-комунальні послуги.

Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою Зарічного районного суду м. Суми від 17.12.2012 р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2013 р., скасовано рішення виконкому Сумської міськради від 28.02.2012 р. № 85 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються КП «Сумижитло».

Також, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03.09.2012 р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2012 р., визнано незаконним рішення виконкому Сумської міськради № 840 від 27.12.2011 р. «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються КП «Сумижитло» Сумської міської ради».

З огляду на це, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання рішень відповідача протиправними, нечинними та їх скасування.

Посилання скаржника на те, що оскільки постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03.09.2012 р. рішення відповідача №840 від 27.12.2011р. лише визнано незаконним, але не скасовано його, тому зазначений акт залишився діючим, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Зважаючи на те, у справі про визнання незаконним та скасування рішення відповідача №840 від 27.12.2011 р. у прокурора міста Суми не було повноважень на звернення до суду з вимогою про скасування оскаржуваного рішення, а лише про визнання його незаконним, суд у даній справі обрав один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача.

Що ж стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача утриматись від вчинення певних дій та про поворот виконання неправомірних, незаконних рішень відповідача із зазначенням способу його виконання, колегія суддів також погоджується з позицією судів про їх необґрунтованість.

У відповідності до роз'яснень, викладених в п.10.3. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Враховуючи те, що вказані вимоги позивача містять спонукання на дотримання відповідачем вимог діючого законодавства в майбутньому, що є прямим обов'язком для суб'єкта владних повноважень, тому такий обов'язок не потребує закріплення у судовому рішенні.

За таких обставин, судова колегія вважає, що судом першої та апеляційної інстанцій повно і правильно встановлені фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і вірно застосовані до них норми матеріального права. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Зарічного районного суду м. Суми від 16 жовтня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: