Справа № 826/4882/14
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Київ К/800/50481/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2014 року у справі за позовом громадянина Грузії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України м. Києва, Державної міграційної служби України про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів. Просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14 березня 2014 року № 116-14 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати відповідача прийняти до розгляду його документи для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця.

Посилався на те, що є громадянином Грузії, країну громадянської належності покинув через постійні погрози грузинів, йому як осетину, та через те, що він не воював під час військового конфлікту між Грузією та Південною Осетією, а тому має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 травня 2014 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 14 березня 2014 року № 116-14 про відмову громадянину Грузії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та зобов'язано відповідача прийняти до розгляду документи позивача для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Грузії народився у Північно-Осетинській АО Цхінвальського району с. Хеяч, за національністю - осетин, за віросповіданням - християнин. 3-4 грудня 2008 року позивач залишив країну громадянської належності (Грузію) та легально прибув на територію України потягом Кисловодськ - Київ.

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України із заявою та відповідним пакетом документів про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на те, що має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за національною ознакою (осетин) в країні громадянської належності (Грузії). Під час співбесіди з працівниками Державної міграційної служби України 19 вересня 2013 року повідомив, що країну громадянської належності покинув через постійні погрози грузинів йому як осетину, та через те, що він не воював під час військового конфлікту між Грузією та Південною Осетією.

З повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України м. Києва від 21 березня 2014 року № 12 ОСОБА_1 дізнався, що рішенням Державної міграційної служби України № від 14 березня 2014 року № 116-14 громадянину Грузії ОСОБА_1 відмовлено у визнанні останнього біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача існує загроза стати жертвою переслідування у країні його громадянства (Грузії) за ознакою національності (осетин).

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання щодо особистої небезпеки та переслідувань на батьківщині. Обставини залишення позивачем своєї країни, які були ним повідомлені, спростовують його твердження про переслідування за національною ознакою. Крім того, твердження позивача ґрунтуються лише на суб'єктивному баченні речей.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

За правилами ст.ст. 2, 3 Закону України "Про біженців" (у редакції, чинній на час прибуття позивача до України) біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав на рівні з громадянами України.

Відповідно до абзацу 5 ст. 10 вказаного Закону статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону, відсутні.

Абзацом 2 ст. 1 Закону України "Про біженців" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (який діяв на час звернення позивача з заявою до компетентних органів) визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 6-9 статті 8 вказаного Закону України рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що у даному випадку відсутні обґрунтовані підстави вважати, що мали місце переслідування, оскільки під час співбесід 23 вересня 2013 року та 7 листопада 2013 року позивач на питання співробітника надавав суперечливу інформацію. До того ж, у своїй анкеті вказував, що документом, який підтверджує особу, є паспорт громадянина Грузії, виданий 12 грудня 2008 року консульським відділом посольства Грузії в Україні, який є дійсним до 2018 року. Отже, прибувши до України 4 грудня 2008 року, позивач не звернувся протягом 5 робочих днів за захистом, натомість, одразу звернувся до консульського відділу посольства Грузії в Україні, що свідчить про той факт, що позивач не боїться користуватися захистом своєї держави та користується ним, а тому відсутні підстави вважати, що позивачу загрожує небезпека в країні походження.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та спростовуються висновками судів.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом норм матеріального та процесуального, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк