Справа № 826/3100/15
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3100/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

25 червня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури м. Києва про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовною заявою з позовом до Прокуратури міста Києва, в якому просить:

- визнати протиправним рішення Прокуратури міста Києва про відмову в задоволенні інформаційного запиту ОСОБА_2 від 12.12.2014 року та бездіяльність Прокуратури міста Києва щодо ненадання інформації ОСОБА_2 на його інформаційний запит від 12.12.2014 року;

- зобов'язати Прокуратуру міста Києва у строк не пізніше п'яти днів з дня набрання постанови суду по справі за цим позовом законної сили надати ОСОБА_2 інформацію на його інформаційний запит від 12.12.2014 року щодо виконання Прокуратурою міста Києва, районними прокуратурами міста Києва, районними судами міста Києва в період з 19.12.2013 року по 21.02.2014 року Законів України від 19.12.2013 року та від 29.01.2014 року «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з привиду подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», а саме, скільки осіб звільнено від кримінальної с відповідальності, скільки осіб звільнено від покарання, скільки проваджень закрито відповідно до вимог зазначених Законів.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу про скасування постанови суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі. У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, без фіксації судового процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Прокуратури м. Києва із запитом, в якому, посилаючись на положення статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», просив надати інформацію про кількість осіб, звільнених від кримінальної відповідальності, кількість осіб, звільнених від покарання, кількість кримінальних проваджень, закритих відповідно вимог Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань».

За результатами розгляду даного запиту Прокуратурою м. Києва надано відповідь за №23-51/3вих-14 від 18.12.2014р. за підписом старшого прокурора Прокуратури м. Києва з питань забезпечення доступу до публічної інформації Левченко О.А., в якій повідомлено заявника, що надання запитуваної інформації, а саме - статистичної інформації щодо кількості осіб, звільнених від кримінальної відповідальності, кількості осіб, звільнених від покарання, кількості кримінальних проваджень, закритих відповідно вимог Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» неможливе, оскільки первинний облік та звітність, ведення яких передбачено наказом Генерального прокурора України №15гн від 25.09.2012 року «Про організацію роботи з питань статистики, ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та нагляду за обліком кримінальних проваджень», «Інструкцією про порядок ведення первинного обліку роботи прокурора», затвердженої наказом Генерального прокурора України №69 від 03.06.2013 року та іншими організаційно-розпорядчими документами не містить в собі зазначеної інформації та вище зазначеними нормативними актами не передбачено ведення обліку запитуваної позивачем інформації щодо виконання прокуратурою міста та судами Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань».

Незгода позивача з даною відповіддю зумовила звернення останнього до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку, що запитувана ОСОБА_2 інформація на момент його звернення не була наявна у суб'єкта владних повноважень і обов'язок по її створенню на Прокуратуру міста Києва законодавчо не закріплений, а тому відповідач не є розпорядником інформації, яку просить надати позивач.

Колегія суддів, ознайомившись з матеріалами справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, повністю погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і законами України.

Статтею 40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 9 Закону України від 02 жовтня 1992 року N 2657-ХІІ "Про інформацію" (далі по тексту Закон N 2657-ХІІ) всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI (надалі - Закон №2939-VI) визначено, що публічна інформація - відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, а також надання інформації за запитами на інформацію (стаття 5 Закону N 2939-VI).

Відповідно до частини 2 статті 32 вказаного Закону №2939-VI громадянин має право звернутися до державних органів і вимагати надання будь-якого офіційного документу, незалежно від того, стосується цей документ його особисто чи ні, крім випадків обмеження доступу, передбачених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

В постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 30 вересня 2013 року №11 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року №2939-VI «Про доступ до публічної інформації», відповідно до наведеного у статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначення, можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Тобто, суд першої інстанції вірно зазначає, що визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків. Тобто, Закон регулює відносини щодо допуску до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати певну інформацію.

При цьому, як вбачається з суті запиту ОСОБА_2 до Прокуратури м. Києва від 12.12.2014 року, заявник просив надати статистичну інформацію «щодо виконання прокуратурою міста Києва, районними прокуратурами міста Києва та районними судами в період з 19 грудня 2013 року по 21 лютого 2014 року Законів України від 19 грудня 2013 року та від 26 січня 2014 року «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», оскільки, на думку позивача, Прокуратура міста Києва при розгляді інформаційного запиту мала можливість сформувати запитувану інформацію виходячи з документів, які містяться в матеріалах наглядових проваджень по кримінальним провадженням, ведення яких передбачено наказом Генерального прокурора України №4гн від 19.12.2012 «Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженню».

Разом з тим, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що ні законодавцем, ні внутрішніми розпорядчими актами на відповідача, як на суб'єкта владних повноважень не покладено обов'язок по створенню і веденню такої облікової інформації. Закон України «Про доступ до публічної інформації» також не вимагає (не зобов'язує) відповідача у відповідь на запит створювати нову (тобто таку, якої раніше не існувало) інформацію шляхом складення звітів, що стосуються його діяльності щодо застосування Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідуванні та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», а також щодо інших суб'єктів або надавати інформацію, яка потребує створення в інший спосіб, у тому числі в формі переліків, звітів, таблиць тощо в електронному або паперовому вигляді.

Так, частиною 1 статті 19 Закону №2939-VI встановлено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Вказане означає, що положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» поширюються виключно на ті правовідносини, в яких на момент отримання відповідного запиту розпорядник вже мав в своєму володінні певну інформацію, котра підпадає під визначення публічної.

Тобто, положення Закон №2939-VI поширюються виключно на ті правовідносини, в яких на момент отримання відповідного запиту суб'єкт владних повноважень в результаті реалізації управлінської функції вже мав в своєму розпорядженні певну інформацію, котра підпадає під визначення публічної.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що законодавцем на суб'єктів владних повноважень та розпорядників публічної інформації покладено обов'язок надавати на запити зацікавлених осіб вже реально існуючу на момент отримання запиту (тобто раніше створену і в силу цього вже наявну в розпорядженні) інформацію, але обов'язком створювати нову (тобто таку, якої раніше не існувало) інформацію суб'єкти владних повноважень згідно з законом не обтяжені.

А тому, суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги доводи відповідача, що оскільки запитувана ОСОБА_2 інформація на момент його звернення не була наявна у суб'єкта владних повноважень і обов'язок по її створенню на Прокуратуру міста Києва законодавчо не закріплений, а тому відповідач не є розпорядником інформації, яку просить надати позивач.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону N 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що відповідач не володіє інформацією, яку запитував у нього позивач, а законом не передбачений обов'язок розпорядника публічної інформації створювати нову інформацію за запитом.

Разом з тим, суд першої інстанції правомірно звертає увагу також на ту обставину, оскільки зі змісту звернення ОСОБА_2 від 12 грудня 2014 року вбачається, що вказане звернення не відповідає критеріям та вимогам, встановленим Законом України «Про доступ до публічної інформації», тобто не є інформаційним запитом у розумінні цього Закону.

Оскільки доказів на підтвердження перебування в Прокуратурі міста Києва запитуваної інформації, або наявності законодавчо закріпленого обов'язку суб'єкта владних повноважень щодо її створення, наявність у відповідача умислу на ухилення від надання публічної інформації визнається судом не доведеною, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині щодо визнання протиправним рішення відповідача.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про бездіяльність відповідача щодо ненадання йому відповіді на запит, так як вони спростовані матеріалами справи зважаючи на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивач з запитом до відповідача звернувся 12.12.2014 року (а.с.8), при цьому, останній 18.12.2014 року надав позивачу відповідь з роз'ясненням того що Прокуратура міста Києва не володіє запитуваною інформацією (а.с.9), тобто в строки встановлені чинним законодавством України. А тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача, оскільки останній такої не вчинялось.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Прокуратури міста Києва надати інформацію на інформаційний запит ОСОБА_2 від 12.12.2014 року, суд першої інстанції дійної вірного висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною від попередньої, а відтак не призведе до захисту уявлених позивачем порушених прав у сфері публічно-правових відносин.

Отже, суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам справи та вірно застосував законодавство, що регулює ці правовідносини.

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності колегія суддів дійшла висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та, відповідно, його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону. Натомість оскаржувана Постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 25 червня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Горбань Н.І.

Межевич М.В.