Справа № К/9991/10089/12-С
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2015 р. м. Київ К/9991/10089/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Кобилянського М.Г.,

суддів: Амєліна С.Є., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

за касаційною скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2011 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2009 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» адміністративно-господарських санкцій та пені за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в сумі 1 639 794,24 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2010 року позовні вимоги задоволено. Постановлено стягнути з відповідача на користь позивача суму адміністративно-господарських санкцій в розмірі 1 562 006,64 грн. та пеню за несвоєчасну сплату у розмірі 77 787,60 грн.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2011 року це судове рішення скасовано, в задоволенні позову - відмовлено.

Позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин у справі, просить скасувати рішення апеляційного суду, а постанову суду першої інстанції залишити в силі. Зазначає, що відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідач в 2008 році не виконав норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 24 осіб, у зв'язку з чим він був зобов'язаний перерахувати до Державного бюджету адміністративно-господарські санкції у сумі 1 562 006,64 грн., проте в добровільному порядку кошти товариством сплачені не були, а тому йому було нараховано пеню у розмірі 77 787,60 грн.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, визначених частиною другою статті 220 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що протягом 2008 року товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості подавалися звіти про наявність вакансій форми № 3-ПН, якими повідомляв центр зайнятості про створені робочі місця для осіб із обмеженими фізичними можливостями.

За правилами статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з частиною дев'ятої статті 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-XII, а заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ (у редакції до 18 березня 2006 року) працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» від 23 лютого 2006 року № 3483-IV зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем вжито усіх передбачених чинним законодавством заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Суд апеляційної інстанцій не врахував, що відповідно до положень частини четвертої статті 20 Закону України "Про зайнятість населення" від 01 березня 1991 року №803-ХІІ в редакції Закону України від 23 лютого 2006 року №3483-IV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи, організації щомісячно подають центрам зайнятості дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Тобто відповідач може бути визнаний таким, що вжив усіх передбачених чинним законодавством заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, лише у тому випадку, якщо в 2008 році подавав звітність про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів щомісячно.

Оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено, чи подавало товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» зазначену звітність протягом 2008 року щомісячно, то висновок апеляційного суду про відсутність законних підстав для відповідальності відповідача є передчасним.

Відповідно до вимог частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2010 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2011 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ Кобилянський М.Г.

СУДДІ Амєлін С.Є.

Тракало В.В.