Справа № 2а-0870/5595/11
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2015 р. м. Київ К/800/24150/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Кобилянського М.Г.,

суддів: Амєліна С.Є., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до відкритого акціонерного товариства «Завод будівельно-опоряджувальних машин» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

за касаційною скаргою Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А :

18 липня 2011 року Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом про стягнення з відкритого акціонерного товариства «Завод будівельно-опоряджувальних машин» адміністративно-господарських санкцій та пені за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в сумі 14 238,98 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2012 року, у задоволені позову відмовлено.

Позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, неповне з'ясування обставин у справі, просить скасувати дані судові рішення і постановити нове - про задоволення позову. Зазначає, що відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідач в 2010 році повинен був працевлаштувати 4 інваліда, проте встановлений норматив не виконав, у зв'язку з чим він був зобов'язаний перерахувати до Державного бюджету адміністративно-господарські санкції у сумі 13 864,58 грн. В добровільному порядку кошти товариством сплачені не були, а тому йому нараховано пеню у розмірі 374,40 грн.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, визначених частиною другою статті 220 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що протягом 2010 року відкритим акціонерним товариством «Завод будівельно-опоряджувальних машин» до центру зайнятості подавалися звіти про наявність вакансій форми № 3-ПН, якими відповідач повідомляв центр зайнятості про створені робочі місця для осіб із обмеженими фізичними можливостями. Також подавалась статистична звітність за формою №10-ПІ до органів соціального захисту інвалідів.

За правилами статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з частиною 9 статті 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-XII, а заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ (у редакції до 18 березня 2006 року) працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» від 23 лютого 2006 року № 3483-IV зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що відповідачем вжито усіх передбачених чинним законодавством заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Судами встановлено, що відповідачем протягом 2010 року подавалась статистична звітність за формою № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій» в органи центру зайнятості з зазначення категорії працівників.

Проте при цьому суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідно до положень частини четвертої статті 20 Закону України "Про зайнятість населення" від 1 березня 1991 року №803-ХІІ в редакції Закону України від 23 лютого 2006 року №3483-IV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи, організації щомісячно подають центрам зайнятості дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Тобто відповідач може бути визнаний таким, що вжив усіх передбачених чинним законодавством заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, лише у тому випадку, якщо в 2010 році подавав звітність про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів щомісячно.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, чи подавало відкрите акціонерне товариство «Завод будівельно-опоряджувальних машин» зазначену звітність протягом 2010 року щомісячно, то висновок про відсутність законних підстав для відповідальності відповідача є передчасним.

Відповідно до вимог частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2012 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Кобилянський М.Г.

СУДДІ : Амєлін С.Є.

Тракало В.В.