Справа № 308/4343/15-а
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 р. Справа № 876/5765/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Макарика В.Я., Судової-Хомюк Н.М.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.04.2015 р. по справі за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 про примусове видворення з України,-

встановив:

20.04.2015 року позивач - Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду із позовом до відповідача - громадянина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 про примусове видворення з України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.04.2015 року гр. ОСОБА_1 ОСОБА_3 був затриманий групою реагування від відділу прикордонної служби «Ужгород» Чопського прикордонного загону за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пункту пропуску. На момент затримання документів, що посвідчують особу не мав.

09.04.2015 року начальником Чопського прикордонного загону відносно відповідача було прийнято рішення про примусове повернення за межі України, останньому розяснено, що він зобовязаний покинути територію України в термін до 11.04.2015 року.

Однак, ОСОБА_2 ОСОБА_3 не покинув територію України через відсутність в нього коштів та документів, що дають право на перетин Державного кордону як України так і інших країн.

Тому, посилаючись на п.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивач просить суд примусово видворити з України громадянина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3, оскільки відповідач перебуває на території України незаконно, документів та коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, родичів на території України не має. Також, під час опитування відповідач пояснив, що має намір у будь-якому випадку потрапити в країни західної Європи з метою працевлаштування для забезпечення свого проживання та бажання повернутися до країни походження не має, що підтверджується його незаконними діями.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.04.2015 р. адміністративний позов Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до гр. ОСОБА_1 ОСОБА_3 про примусове видворення - задоволено. Примусово видворено громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України. Допущено негайне виконання постанови суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та зазначив, що відсутність у відповідача коштів, документів, на підставі яких він може повернутися додому, а також відсутність на території України родичів, суд розцінює як ухилення та неможливість добровільного виконання рішення про примусове повернення. З огляду на наведені обставини, суд прийшов до висновку про підставність позовних вимог.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач - громадянин ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що в судовому засіданні ним було подано заяву про надання громадянину ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 статусу біженця відповідно до Наказу МВС № 649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та формлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», з метою її передачі до Міграційної служби України та отримання відповіді від них, на яке суд не відреагував.

Апелянт вважає, що під час розгляду даного адміністративного позову та винесенні оскаржуваної постанови, Ужгородським міськрайонном судом Закарпатської області не надано належної оцінки доказам та обставинам, порушено норми матеріального та процесуального права, вимоги чинного законодавства країни.

В судове засідання сторони не зявились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін, з наступних підстав.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій достовірно встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що відповідач - громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 був затриманий групою реагування від відділу прикордонної служби «Ужгород» Чопського прикордонного загону за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пункту пропуску. На момент затримання документів, що посвідчують особу не мав.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема протоколом про адміністративне затримання від 08.04.2015 року (а.с.4), протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 08.04.2015 року (а.с.5).

09.04.2015 року начальником Чопського прикордонного загону відносно відповідача було прийнято рішення про примусове повернення за межі України, останньому розяснено, що він зобовязаний покинути територію України в термін до 11.04.2015 року (а.с.6).

Однак, громадянин ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 не покинув територію України через відсутність в нього коштів та документів, що дають право на перетин Державного кордону як України так і інших країн.

Тому, посилаючись на п.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивач просить суд примусово видворити з України громадянина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. № 3773-VI (із змінами та доповненнями), нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що громадянин ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 родичів та близьких громадян України не має, документи в міграційній службі не реєстрував, трудовою діяльністю не займався, дозволу на працевлаштування не мав, дозвіл на право перебування на території України йому також не надавався, а тому відносно нього було прийнято рішення про повернення за межі України.

Згідно ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

В силу ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно з п. 29 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам слід мати на увазі, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово видворені з території України лише на підставі постанови адміністративного суду. Така постанова приймається судом за зверненням зазначених суб'єктів владних повноважень з позовною заявою про примусове видворення з України іноземця чи особи без громадянства, якщо вони не виконали у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обгрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення (частина перша статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Враховуючи те, що у відповідача відсутні належним чином оформлені дозволи на право перебування на території України, відносно нього було прийнято рішення про повернення за межі України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач правомірно прийняв рішення про примусове повернення із України громадянина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Тому, проаналізувавши вищенаведені законодавчі норми, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що в даному випадку, під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки у матеріалах справи встановлені належні та допустимі докази наявності підстав, передбачених ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», для примусового повернення іноземця в країну походження, враховуючи той факт, що позивачем вчинено дії, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: тривале перебування на території України без отримання відповідного дозволу.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги доводи позивача про те, що громадянин ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 перебуває на території України незаконно, документів, коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, родичів на території України не має. Також, під час опитування відповідача працівниками Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, відповідач пояснив, що має намір у будь-якому випадку потрапити в країни західної Європи з метою працевлаштування для забезпечення свого проживання та бажання повернутися до країни походження не має, що підтверджує незаконність його дій.

Також варто врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що громадянином ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 не наведено обґрунтованих доводів та не надано доказів, які б вказували про наявність підстав передбачених ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які б свідчили про неможливість примусового повернення чи примусового видворення відповідача до країни походження.

Щодо посилання апелянта на те, що в судовому засіданні ним було подано заяву про надання громадянину ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 статусу біженця відповідно до Наказу МВС № 649 від 07.09.2011 року «Про затвердження Правил розгляду заяв та формлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», з метою її передачі до Міграційної служби України та отримання відповіді від них, колегія суддів критично оцінює дані доводи сторони відповідача, оскільки ним не було дотримано вимог Наказу МВС № 649 щодо процедури подання відповідної заяви, особистого звернення (або звернення представника) до уповноваженої посадової особи органу міграційної служби.

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вищевикладена правова позиція суду апеляційної інстанції відповідає судовій практиці Вищого адміністративного суду України (зокрема, ухвала від 18.02.2015 року у справі № К/800/66822/14, ухвала від 31.03.2015 року у справі № К/800/48862/13).

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.04.2015 р. по справі № 308/4343/15-а без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді В.Я. Макарик

ОСОБА_4

Ухвала складена в повному обсязі 23.06.2015 року.