Справа № 363/1020/15-а
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 363/1020/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Чірков Г.Є.
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 червня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ісаєнко Ю.А.;

суддів: Губської Л.В., Федотова І.В.,

за участю секретаря: Бащенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 22 квітня 2015 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Вишгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення від 18.12.2014 року №273,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до Виконавчого комітету Вишгородської міської ради, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення від 18.12.2014 року №273.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 22 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати постанову Вишгородського районного суду Київської області від 22 квітня 2015 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на те, що судом першої інстанції було ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2013 року у справі №363/2183/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визнання місця проживання малолітних дітей та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно якої визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Вишгородського міського голови з заявою, в якій просив орган опіки та піклування встановити години зустрічі з колишньою дружиною ОСОБА_2 його неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 по вівторкам та четвергам з 11 години до 13 години, та ОСОБА_8 по вівторкам та четвергам з 19 години до 21 години.

12 грудня 2014 року на засіданні опікунської ради при органі опіки та піклування (виконавчий комітет) Вишгородської міської ради вирішено рекомендувати органу опіки та піклування встановити години зустрічей ОСОБА_2 з її дітьми: ОСОБА_8 щовівторка та щочетверга з 19 години до 21 години; ОСОБА_4 щовівторка та щочетверга з 11 години до 13 години; щосуботи з обома дітьми з 9 години до 13 години; за наслідками засідання складено протокол від 12 грудня 2014 року №12.

18 грудня 2014 року розглянувши заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3, протокол від 12.12.2014 року №12 виконавчим комітетом Вишгородської міської ради №273 рішенням №273 встановлені години зустрічей ОСОБА_2 з її дітьми відповідно до протоколу опікунської ради.

Вважаючи вказане рішення протиправним, та таким, що прийняте без повного та об'єктивного врахування всіх обставин, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення прийнято в межах повноважень, в порядку та спосіб, що визначені законодавством України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Згідно статті 56 Цивільного кодексу України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов'язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до підпункту 4 пункту «б» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Статтею 158 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно пункту 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з'ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради з урахуванням висновку служби у справах дітей.

Так, згідно матеріалів справи, у грудні 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зверталися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з онуками та прийняття участі у їх вихованні, за наслідками чого Вишгородським районним судом Київської області було прийнято рішення від 25 лютого 2015 року у справі №363/5075/14-ц про часткове задоволення позову. Зазначене свідчить про участь родичів (бабусі та дідуся) у вихованні неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

Також, згідно матеріалів справи, 22.07.2013 року відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір про участь у вихованні та утриманні дітей, відповідно до якого мати має право зустрічатися та без перешкод спілкуватися з дітьми, в тому числі у будь - який день тижня та у будь - який час, а також має право, за попередньою домовленістю з батьком, брати дітей до себе за місцем свого проживання у вихідні та святкові дні та дні шкільних канікул. Згідно умов пункту 2.4.2 в період перебування з матір'ю неповнолітніх дітей вона має право забирати їх зі школи, гуртків, спортивних секцій та занять з репетиторами, а відповідно до пункту 4.2.3 в період перебування дітей з батьком, попередньо зателефонувавши, вона має право щодня, але не пізніше 22 годин 00 хвилин приїжджати в місце проживання дітей, або інше спеціально обумовлене батьками місце, забирати ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2) до досягнення ним семирічного віку, для проведення спільного дозвілля та повернути його в визначений час у місце проживання, або у інше спеціально обумовлене батьками місце. Пунктом 2.5.1 договору передбачено, що батько та мати несуть в рівній мірі відповідальність за виховання та розвиток дітей, зобов'язані турбуватись про їх здоров'я, а також фізичному, психічному, духовному розвитку.

Проте, під час засідання опікунської ради при органі опіки та піклування (виконавчий комітет) Вишгородської міської ради не було враховано договір про участь у вихованні та утриманні дітей, який був укладений до визнання судом мирової угоди та на який посилалася позивач в запереченнях на заяву. Колегія суддів вважає, що даний договір має істотне значення під час визначення способу участі у спілкуванні з дітьми, оскільки передбачає умови зустрічі та спілкування позивача з дітьми.

Також, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_3 органом опіки та піклування не було складено висновок з урахуванням якого приймається рішення про встановлення порядку побачення з дітьми, який повинен містити, зокрема, відомості, що одержані в результаті проведення бесіди з дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року ( дата підписання Україною 21.02.90 р., дата набуття чинності для України 27.09.91 р. та дата ратифікації 27.02.91 р) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення від 18 грудня 2014 року №273 прийнято без вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, особистої прихильності дітей до кожного з них, інших обставин, що мають істотне значення, зокрема, без врахування договору про участь у вихованні та утриманні дітей, ставлення родичів (бабусі та дідуся).

Згідно частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 грудня 2014 року №273 є необґрунтованим, тобто прийнято без з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання рівності перед законом, тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відповідно, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до пункту 1 та 4 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати постанову Вишгородського районного суду Київської області від 22 квітня 2015 року та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області від 18 грудня 2014 року №273 «Про встановлення годин зустрічей з малолітніми».

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Постанову у повному обсязі складено 25.06.2015 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: Л.В. Губська

Суддя: І.В. Федотов

Головуючий суддя Ісаєнко Ю.А.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.