Справа № 813/2554/15
Суддя: Лейко-Журомська Майя Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2015 року № 813/2554/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лейко-Журомської М.В.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю представника позивача Здинянчина Р.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові адміністративну справу за позовом Головного управління МВС України у Львівській області до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання незаконними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

Головне управління МВС України у Львівській області звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, у якому просить визнати незаконними та скасувати постанову про накладення штрафу в розмірі 2040,00 грн. та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 1360,00 грн., винесені 29.04.2015 року у виконавчому провадженні ВП № 46656413. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при винесенні постанови про накладення штрафу державний виконавець не врахував поважності обставин, які перешкоджали виконанню позивачем рішення суду у визначений строк. Вказано, що боржником 11.03.2015 року повідомлено державного виконавця, про те що під час виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді в органах внутрішніх справ встановлено, що такий призваний на військову службу та станом на 11.03.2015 року проходить військову службу у військовій частині. Однак поновлення (призначення) стягувача на посаду можливе лише в разі припинення ним проходження військової служби. Зазначено, що поки стягувач є військовослужбовцем, він не може одночасно проходити службу на штатній посаді в органі внутрішніх справ Львівському міському управління ГУМВС. Також вказано, що при винесенні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору державним виконавцем не було враховано наявність поважних причин невиконання боржником виконавчого листа.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що після звільнення стягувача з військової служби припинилися законні поважні причини, які зумовлювали невиконання боржником судового рішення, тому стягувач поновлений в органах внутрішніх справ на відповідній посаді. Просив позов задовольнити.

Відповідач позов заперечив, подав письмові заперечення на позов. У запереченнях зазначено, що в управлінні державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області була інформація стягувача (наказ командира військової частини № 11о/с від 19.02.2015 року), що такий не перебуває на військовій службі та не є мобілізованим. Оскільки у встановлений державним виконавцем строк рішення боржником виконано не було, не подано жодних переконливих доказів неможливості його невиконання, тому державним виконавцем винесено постанови про накладення штрафів. Також зазначено, що ні постанова про відкриття виконавчого провадження, ні постанова про накладення штрафу в розмірі 1020,00 грн. боржником не оскаржувались . Вказано, що державний виконавець діяв у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження» як при винесенні постанови про накладення штрафу, так і при винесенні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору . Просив у задоволенні позову відмовити.

На адресу суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 20.02.2015 року, постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Стасишин А.Р. від 25.02.2014 року ВП №46656413 відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду № 813/4975/14 від 04.02.2015 року, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника оперуповноваженого оперативно-розшукового сектору відділу карного розшуку Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області з 23.08.2011 року.

Вказана постанова листом № 09.01-45/64/В-4/1787 від 25.02.2015 року з попередженням про відповідальність, передбачену Законом України «Про виконавче провадження» скерована до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та отримана останнім 03.03.2015 року.

У зв`язку з тим, що станом на 11.03.2015 року в управлінні державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області відсутнє підтвердження про виконання рішення суду вимогою № 09.1-45/64/В4-2411 зобов`язано боржника в строк до 18.03.2015 року повідомити державного виконавця про виконання рішення суду та надати письмове підтвердження про виконання.

12.03.2015 року Головним управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області заявою від 11.03.2015 року повідомлено управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про те, що згідно з наказом командира військової частини № НОМЕР_1 від 24.02.2015 року ОСОБА_1 призначений старшим кулеметником 2 відділення 3 взводу оперативного призначення батальйону оперативного призначення, тому поновлення (призначення) стягувача на посаду можливе лише в разі припинення ним проходження військової служби.

На адресу управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від ОСОБА_1 надійшла заява, у якій останній повідомив про те, що на даний час не перебуває на військовій службі та не є мобілізованим про що свідчить витяг з наказу від 19.02.2015 року.

Оскільки боржником рішення суду не виконано, постановою державного виконавця від 06.04.2015 року на боржника накладено штраф у розмірі 1020,00 грн. та надано термін для повідомлення державного виконавця про виконання рішення суду до 14.04.2015 року.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» 29.04.2015 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 1360,00 грн.

Оскільки рішення суду боржником в термін наданий державним виконавцем не виконано, постановою від 29.04.2015 року на Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області накладено штраф у розмірі 2040,00 грн.

Не погодившись з постановами про накладення штрафу в розмірі 2040,00 грн. та про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 1360,00 грн., винесеними 29.04.2015 року у виконавчому провадженні ВП № 46656413, боржник звернувся з позовом до суду.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У статті 30 цього Закону визначено строки здійснення виконавчого провадження, відповідно до яких державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 2 статті 25 цього Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 89 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані лише боржником державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу та призначає новий строк для виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

З наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що вимога державного виконавця щодо добровільного виконання судового рішення викладається ним у постанові про відкриття виконавчого провадження та є обов`язковою до виконання боржником. Винесення постанов про накладення штрафу, як санкції за невиконання рішення, є обґрунтованим коли боржником не виконано рішення або не надано доказів поважності причин невиконання рішення у встановлений строк. Державний виконавець має перед застосуванням штрафних санкцій з`ясувати, зокрема, наявність або відсутність поважних причин невиконання рішення і обов`язку виконати певні дії лише боржником.

Як встановлено судом з матеріалів справи ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України у зв`язку з проведенням організаційних заходів.

Згідно з інформації т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 , викладеної у листі №2/540 від 18.03.2015 року, ОСОБА_1 резервіст, проходить службу у військовому резерві.

Суд зазначає, що перебування особи у військовому резерві відмінне від поняття проходження військової служби.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Крім того судом встановлено, що враховуючи судове рішення та постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.02.2015 року, - 05.05.2015 року Головним управлінням МВС України у Львівській області прийнято наказ № 300 о/с про поновлення на службі в органах внутрішніх справ України ОСОБА_1 .

Отже, враховуючи вищенаведене, рішення суду та вимоги державного виконавця позивачем не виконувались тривалий час з вини позивача.

Рішення суду може бути виконане як в добровільному, так і в примусовому порядку. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Закріплений у статті 8 КАС України принцип верховенства права полягає у тому, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найбільшими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини яка відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні. Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа «Жовнер проти України») Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

У пунктах 48-49 рішення Європейського Суду з прав людини справа «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява № 40450/04) Суд зазначив, що заявникові не можна було дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. На таких самих підставах Суд визнав, що такий стан справ породжував питання про відповідальність держави за виконання судового рішення від 29 липня 2003 року і що у зв`язку з його невиконанням заявник може претендувати на статус жертви від порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу.

Факт невиконання рішення суду підтверджується матеріалами виконавчого провадження та не спростовано позивачем. Вказане є порушенням статті 124 Конституції України.

Оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження, яка є обов`язковою до виконання, позивачем не виконана у встановлений державним виконавцем строк, та такий не довів поважності причин невиконання судового рішення, суд приходить до висновку, що державним виконавцем правомірно застосовано до боржника штраф за невиконання рішення суду.

Згідно з частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи.

Оскільки виконавчий збір є санкцією майнового характеру за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання, та не є складовою витрат органів державної виконавчої служби, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, стягнення яких передбачено статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження», то такий підлягає стягненню після закінчення строку для добровільного виконання.

Крім того не ставиться обов`язковою умовою при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору фактичне вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання.

Разом з тим, частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено стягнення виконавчого збору у разі невиконання боржником рішення у строк, встановлений частиною 2 статті 25 цього Закону для самостійного його виконання.

Враховуючи вищенаведене, спірна постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем на підставі та в межах повноважень, наданих йому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані.

В судовому засіданні встановлено, що державний виконавець діяв в межах діючого законодавства, вжив всіх заходів для належного виконання рішення суду, а тому судом не встановлено передбачених законом підстав для задоволення вимог позивача.

Відповідно до статті 94 КАС України судові витрати у вигляді судового збору в сумі 182,70 грн. слід покласти на позивача та стягнути з Головного управління МВС України у Львівській області до бюджету судовий збір у сумі 1 644,30 грн.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору в сумі 182,70 грн. (сто вісімдесят дві гривні 70 коп.) покласти на позивача.

Стягнути з Головного управління МВС України у Львівській області до бюджету судовий збір у сумі 1644,30 грн. (одна тисяча шістсот сорок чотири гривні 30 коп.).

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2015 року.

Суддя М.В. Лейко-Журомська