Справа № 210/282/15-а
Суддя: Чайкіна О. В.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/282/15-а
Провадження № 2-а/210/40/15
П О С Т А Н О В А

іменем України

"10" червня 2015 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді: Чайкіної О.В., за участі секретаря Куксенко О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, інспектора РДПС ВДАІ з обслуговування м. Кривий Ріг про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 26 січня 2015 року інспектором РДПС ВДАІ з обслуговування м. Кривий Ріг ОСОБА_3 винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення та притягнуто позивача до адміністративно відповідальності передбаченого ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладений штраф у розмірі 255 гривень. Вважає дану постанову необґрунтованою, такою що не відповідає нормам чинного законодавства посилаючись на те, що інспектором ДАІ було перевищено свої повноваження, оскільки притягнувши його до адміністративної відповідальності не переконався в тому, що він дійсно порушив ПДР України. Позивач не згоден з доказами своєї провини у вчиненні адміністративного правопорушення, вважає постанову незаконною, тому вимушений звернутися до суду з позовом про визнання дій інспектора ДАІ ОСОБА_3 протиправними, скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Позивач у судове засідання не зявився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Відповідач до судового засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність та докази на спростування тверджень позивача.

На підставі ч.4 ст. 128 КАС України, у разі не прибуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Оскільки справу розглянуто без участі сторін, відповідно до ст. 41 КАСУ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює та розглядає справу в порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

В п. 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП передбачено, що постанову по справі про адміністративне правопорушення іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що строк на оскарження постанови не пропущено.

Під час розгляду справи судом встановлено, що постановою в справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №029999 від 26.01.2015 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 гривень.

Відповідачем при винесені постанови було встановлено, що 26 січня 2015 року о 13 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 керував автомобілем Опель д.н.з. НОМЕР_1, по вул. К. Маркса, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не знизив швидкість, а в разі потреби не зупинився, щоб дати дорого пішоходам для яких могла бути створена перешкода чи небезпека, чим порушив п. 18.1 ПДР України.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Згідно з ч.1 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій субєкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення. Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у інспектора ДАІ підстави для прийняття постанови про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що фактичною підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення серії АВ2 № 410264 від 21 січня 2015 року інспектором ДАІ ОСОБА_3 є те, що водій ОСОБА_2, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу на виконання вимог п. 18.1 ПДР України не зупинився та не надав дорогу пішоходу (а.с. 5).

Відповідно до протоколу від 21.01.2015 року, який складено інспектором ДАІ ОСОБА_3 до протоколу в якості доказів правопорушення надано диск з записом правопорушення.

Вказаний адміністративний протокол підписано ОСОБА_2, якому розяснено його права, та в якому ОСОБА_2 зазначає про незгоду з порушенням правил дорожнього руху (далі - ПДР).

Свою незгоду з обставинами, зафіксованими в протоколі, позивач обґрунтовує тим, що він не порушував правил дорожнього руху, а саме не створював перешкод для пішоходів, оскільки видимість з його боку на пішохідному переході закривали припарковані машини, на пішохідному переході в момент його проїзду дійсно був пішохід, але траєкторії їх руху не перетнулись. Також позивач зазначив, що працівником ДАІ не надано доказів порушення позивачем ПДР, а також не надано документів, що підтверджують законність використання відеокамери, якою здійснювався відеозапис.

Суд зазначає, що згідно до вимог ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Реалізовуючи свої повноваження, субєкти владних повноважень повинні діяти добросовісно та на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Суд при вирішенні справи, відповідно до ст. 9 КАС України, перевіряє законність дій чи прийнятого рішення субєкта владних повноважень.

Частиною 1 статті 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками .

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом та інше. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст.280 КУпАП).

Про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності (ч. 1 ст. 254 КУпАП).

Відповідно до приписів ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, зокрема, знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Так, позивач скориставшись своїм правом щодо надання пояснень, заперечував щодо встановлення відносно нього адміністративного порушення щодо порушення правил проїзду нерегульованого пішохідного переходу, з огляду на відсутність доказів протилежного.

Згідно з п. 3.5 глави 3 Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.03.2009 р. №111 до завдань та функцій підрозділів ДПС віднесено, зокрема, забезпечення ефективного використання технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху (п. 3.5 глави 3 Інструкції №111). До обов'язків працівників підрозділів ДПС входить кваліфіковано з'ясовувати обставини, які призводять до скоєння ДТП (п. 6.16 Інструкції №111).

За приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблені на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Відповідно до ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Сторони в процесі повинні подати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, окрім цього, згідно ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу, а також ч. 4 ст. 70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно із п.п.1.11 ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, дані Правила у відповідності до Закону України Про дорожній рух встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Відповідно до п.п. 1.3 Правил учасники дорожнього руху повинні знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил. Підпунктом 1.9 Правил визначено, що особи, які порушують Правила несуть відповідальність відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 1.10 ПДР України, пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч; нерегульованим вважається пішохідний перехід, на якому немає регулювальника, світлофори відсутні або вимкнені чи працюють у режимі миготіння жовтого сигналу.

Пунктом 18.1. ПДР України на водія транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, покладається обовязок зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Судом в судовому засіданні було проглянуто матеріали відеофіксації вчиненого ОСОБА_2 правопорушення та встановлено, що працівником ДАІ зафіксовано, що автомобіль Опель Вектра д.н.з. 45879АН під керуванням позивача, не зважаючи на те, що пішохід почав рух по нерегульованому пішохідному переходу, не виконав вимог п. 18.1 ПДР України.

Наведені вище обставини, позивачем не спростовуються і його численними поясненнями, однак за твердженням ОСОБА_2, останній не створив жодних перешкод та небезпеки для пішоходу. Крім того, ОСОБА_2 надавалась можливість на місці порушення ПДР оглянути відео, що Позивач визнає в своєму позові. Поряд з цим, аргументуючи свою позовну заяву, позивач зазначає, що він, здійснюючи проїзд через неврегульований пішохідний перехід, не міг бачити пішохода, оскільки вздовж тротуару стояли транспортні засоби, а з місця з якого велась відеозйомка його проїзду пішохідного переходу не можливо встановити, чи міг він бачити пішохода чи ні.

Проте, суд такі доводи не приймає до уваги, оскілки Правилами дорожнього руху чітко прописано обовязок водія транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, покладається обовязок зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

При цьому, в контексті положень п. 1.10 ПДР України пішохідні переходи обладнані відповідними дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, тому позивач міг і повинен був знати про необхідність виконання вимог п. 18.1 ПДР України.

Таким чином, враховуючи, що позивач лише стверджує, що не міг бачити пішоходу, який мав намір перейти дорогу по нерегульованому перехрестю, суд приходить до висновку, що протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача складено правомірно.

Крім того, суд враховує, що протокол про адміністративне правопорушення складено уповноваженою на те особою, що вбачається зі змісту ст.ст. 222, 255, 276 КУпАП.

Суд зазначає, що в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльність субєкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Презумпція вини покладає на субєкта владних повноважень обовязок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем на виконання вимог ч. 2 ст. 71 КСА України до суду надано докази в обґрунтування законності складання протоколу відносно Позивача.

Отже, підстав для визнання дій інспектора ДАІ ОСОБА_3 протиправними в частині складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 не вбачається.

В частині вимог про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 2 ст. 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про, зокрема визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. При винесені рішення, суд адміністративної юрисдикції може вийти за межі позовних вимог, та застосувати ч. 2 ст. 11 КАС України.

Так, порядок оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення передбачено також ст. 288 КУпАП, за правилами п. 3 ч. 1, якої постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Тобто, за змістом указаних правових норм, постанови про адміністративні правопорушення, прийняті іншими органами (посадовими особами), аніж судом, встановлено альтернативний порядок оскарження: або до вищестоящого органу (вищестоящої посадової особи), або до місцевого адміністративного суду в порядку, передбаченому КАС України.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав - звернення до суду з відповідним адміністративним позовом є належним.

За правилами ст. 293 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Якщо буде встановлено, що постанову винесено органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу, то така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд компетентного органу (посадової особи).

За ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1, 2 ст. 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Відповідно до ч 1 ст. 257 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення разом з іншими матеріалами справи, зокрема процесуально оформленими доказами, перелік яких встановлено у статті 251 Кодексу, надсилається органу (посадовій особі), уповноваженому розглядати справу про адміністративне.

Статтею 277 (ч.1) КУпАП закріплено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

При цьому, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження.

КУпАП, зокрема у частинах першій, другій статті 258, визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. До такого переліку належать адміністративні правопорушення, склад яких закріплено в ст. 77, ч. 1 ст. 85, ч. 3 ст. 85, ст. 107; ч. 3 ст. 109, ч. 3 ст. 116-2, ст. 134, ст. 135 КУпАП. Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі № 1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення (рішення № 5-рп/2015) від 26 травня 2015 року) що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення "на місці вчинення правопорушення" і "за місцем його вчинення", які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

Таким чином, накладання адміністративного стягнення, тобто винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП безпосередньо після складання протоколу про адміністративне правопорушення є порушенням ст. 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки, при розгляді даної справи судом встановлено, що оскаржувана постанова відповідача прийнята з порушенням ст.ст. 279, 280, 283 КУпАП, які не можуть бути усунуті судом при розгляді даної адміністративної справи, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 293 КУпАП, підлягає направленню на новий розгляд.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваної постанови, та до спірних правовідносин застосовує положення п. 2 ч. 1 ст. 293 КУпАП в частині направлення справи на новий розгляд.

В силу ст. 94 КАС України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, враховуючи ст. 257, 277, 278, 279, 280 КУпАП, керуючись ст. ст. 3, 9, 11,71, 86, 99, 100, 158-163, 171-2 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, інспектора РДПС ВДАІ з обслуговування м. Кривий Ріг про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.

Скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії АВ2 № 410264 від 26 січня 2015 року, прийняту інспектором РДПС ВДАІ з обслуговування м. Кривий Ріг ОСОБА_3, відносно ОСОБА_2 про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 293 КУпАП справу про адміністративне правопорушення направити на новий розгляд до ВДАІ з обслуговування м. Кривий Ріг .

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований за адресою: м. Кривий Ріг, пр.-т. Миру, б. 28, кв. 333, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, судові витрати у розмірі 73 (сімдесят три) гривні 08 копійок.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 15 червня 2015 року.

Суддя: О. В. Чайкіна