Справа № 802/3882/14-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2015-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3882/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Сало П.І.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

11 червня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.,

суддів: Ватаманюка Р.В., Мельник-Томенко Ж. М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Майданюк Я.Л.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - Липовецька районна державна адміністрація Вінницької області, ОСОБА_5, Зозівська сільська рада Липовецького району Вінницької області, відділ Держземагенства у Липовецькому районі Вінницької області, про визнання нечинним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

04.11.2014 року ОСОБА_4 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати нечинним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 31.12.2013 року №ВН/:04:000/00002035 "Про надання земельної ділянки в оренду".

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.02.2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача та думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у даній справі закрити, виходячи з наступного.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи наступне.

Позивач тривалий час використовує земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Зозівської сільської ради Липовецького району за межами населеного пункту, площею 12,00 га.

Однак у червні 2014 року йому стало відомо, що Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області видано наказ № ВН/:04:000/00002035 від 31.12.2013 року "Про надання земельної ділянки в оренду", яким ОСОБА_5 надано в оренду, терміном на 25 років, земельну ділянку із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області площею 12,00 га із кадастровим номером НОМЕР_1 - для ведення фермерського господарства.

Позивач ОСОБА_4 вважає таке рішення суб'єкта владних повноважень неправомірним, оскільки право користування цією земельною ділянкою вже було надано йому згідно з рішенням Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області 4 сесії 5 скликання від 13.09.2006 року "Про надання згоди щодо набуття права оренди земель резервного фонду" та договором про право тимчасового користування землею, який було укладено 15.01.2007 року із Зосівською сільською радою та зареєстровано у Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею під № 2 від 15.01.2007 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, дійшов висновку, що у Головного управління Держземагенства у Вінницькій області були відсутні правові підстави для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про передачу вищевказаної земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства. Крім того, суд вирішив не брати до уваги посилання позивача ОСОБА_4 на те, що саме він є законним користувачем спірної земельної ділянки, оскільки належних доказів на підтвердження цієї обставини позивачем не надано.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку судової колегії такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 ЗК установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

За змістом статей 2 та 5 ЗК органи державної влади при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Відтак, у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач, як власник землі, вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Таким чином, позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС.

З наведеного вбачається, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Вищевказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 09.12.2014 року у справі №21-308а14 та від 11.11.2014 року у справі № 21-493а14. Так, за правилами частини 1 статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

На підставі наведеного, враховуючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Спір у справі виник між фізичною особою та суб'єктом владних повановажень з приводу розпорядження землями державної власності поза межами публічно-правового спору, а отже віднесений до юрисдикції цивільного судочинства.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і закрити провадження у справі (пункт 4 частини 1 статті 198 КАС України) з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у даній справі у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України з підстав не належності розгляду її в порядку адміністративного судочинства, а не відмовляти у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 167, 195, 196, 198, 199, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року скасувати, а провадження у даній справі - закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 18 червня 2015 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В.

Мельник-Томенко Ж. М.