Справа № 817/2664/14
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2664/14

26 травня 2015 р. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Сало А.Б. (головуючий), суддів Кравчук Т.О. Недашківська К.М. , розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доКабінету Міністрів України Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини
про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинення певних дій.

З змісту заявленого позову вбачається, що позивач просить суд визнати незаконною і протиправною бездіяльність відповідачів щодо неналежного спрямування, координації та контролю підлеглих органів, органів місцевого самоврядування, невжиття позитивних дій, не запобігання будь-яким проявам дискримінації, не здійснення заходів протидії дискримінації, що призвело до не виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 у справі Кононова та інших проти України, щодо усунення порушеного права на житло. Зобов'язати відповідачів, спрямувавши координацію та контроль, вжити позитивних заходів направлених на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа ОСОБА_2 та інші проти України) та національних судів, ухвалених на його користь щодо усунення порушеного права на житло, які залишаються невиконаними.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач, вказує на те, що Рішенням Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інших проти України), заява №11770/03 та 89 інших заяв, до числа яких входить і його заява, було зобовязано державу України в особі Кабінету Міністрів України, виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь.

Разом з тим, рішення національних судів по усуненню його порушеного права на житло, на час звернення до суду із вказаним позовом, не виконано.

Водночас, в період порушення права позивача на житло, понад сотні громадянам, жителям смт. Володимирець, владою за державними програмами було надано житло по переселенню їх з зони забруднення, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок аварії на ЧАЕС». Крім того, позивач вказує на те, що протягом вказаного періоду і ряд працівників прокуратури отримали житло в Володимирецькій селищній раді. Житло також надано голові Володимирецької селищної ради ОСОБА_3.

Вказані обставини, на переконання позивача свідчать про допущення дискримінації в частині виконання обовязку держави щодо забезпечення та реалізації права на житло.

За таких умов, посилаючись на ст.ст. 113, 116 Конституції України, відповідно до яких Кабінет Міністрів України визнано вищим органом в системі органів виконавчої влади, який здійснює свою владу як безпосередньо, так і через центральні та місцеві органи виконавчої влади спрямовуючи, координуючи та контролюючи діяльність цих органів. На якого покладено обовязок забезпечення виконання Конституції України і законів України, вжиття належних заходів по забезпеченню зовнішньої і внутрішньої політики держави. А також посилаючись на ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 08.05.2015 відкрито провадження у справі. За результатом підготовчого провадження, ухвалою від 12.05.2015, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського окружного адміністративного суду на 26.05.2015.

21.05.2015 на адресу суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог від 19.05.2015. З змісту вказаної заяви вбачається що позивач просить суд зобов'язати відповідачів спрямувати координацію та контроль причетних органів державної виконавчої служби, органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, вжити позитивні дії, запобігти проявам дискримінації, здійснити заходи протидії дискримінації компетентних органів направлених на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа ОСОБА_2 та інші проти України) та національних судів щодо усунення порушеного права позивача на житло, шляхом прийняття рішень направлених на спонукання місцевих органів, що є у Володимирецькому районі, видати йому ордер і ключі від вхідних дверей на заселення квартири №1, що по вул. Партизанській 5 в смт. Володимирець, чи в порядку п.8 ч.2 ст.162 КАС України, прийняти іншу постанову, яка б гарантувала його сім'ї дотримання і захист права та інтересу на житло у сфері публічно правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень спрямовану на усунення дискримінації.

Разом з тим, в поданій заяві позивач вказав на те, що за станом здоровя не зможе прибути в судове засідання, у звязку із чим просить провести розгляд справи без його участі.

Представник відповідача 1, Кабінету Міністрів України, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи.

Представник відповідача 2, Уповноваженого Верховної ради з прав людини, в судове засідання не прибув, просив проводити розгляд справи у його відсутності та надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову.

За таких обставин, на підставі частини 6 ст. 128 КАС України, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши всі докази у справі в їх сукупності судом встановлено наступне.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Кононова" та інші проти України заява 37355/0828/07/2008 зобовязано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1, а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини №11770/03 від 06.06.2013 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 03.07.2013 було відкрито відповідне виконавче провадження номер ЄДРВП:38662180, сторонами якого є Держава (боржник) - ОСОБА_1В (стягувач).

Згідно вказаної постанови держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які залишаються невиконаними та сплатити протягом трьох місяців 3000 євро кожному заявнику або його /її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв №28061/08 та 28071/08) та 1500 євро заявнику або його /її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2 та заявника за заявами №28061/08 та 28071/08 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Проте, у звязку із тривалим невиконанням рішення Європейського суду з прав людини, в частині «виконання рішень національних судів», позивач неодноразово звертався до суду із позовними заявами спрямованими на захист порушеного (оспорюваного) права.

Зокрема, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 27.11.2014 у справі №817/1893/14 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної виконавчої служби України третіх осіб що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_4 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та Володимирецької селищної ради про визнання незаконною бездіяльність та стягнення шкоди, позовні вимоги позивача задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини №11770/03 виданого 06.06.2013 (ВП38662180) в частині забезпечення виконання рішення національних судів ухвалених на корись ОСОБА_1. В решті позовних вимог - відмовлено.

З змісту вказаної постанови вбачається, що позивач просив суд визнати незаконною бездіяльність відповідачів, в тому числі Кабінету Міністрів України, щодо тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013(справа Кононова та інші проти України) заява №11770/03 та 89 інших заяв, в частині зобовязання держави Україна, виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, щодо усунення порушеного права на житло.

Підставою вказаного позову, в частині вимог до Кабінету Міністрів України, стало те, що Кабінет Міністрів України відповідно до ст.113 Конституції України є вищим органом в системі органів виконавчої влади, спрямовує та координує роботу центральних та місцевих органів виконавчої влади, крім того, він є представницьким органом держави Україна у Європейському суді з прав людини та зобовязаний, на переконання позивача, виконувати від імені держави Рішення Європейського суду.

З змісту адміністративного позову у справі що розглядається, також вбачається що однією із підстав звернення позивача до суду із вказаним позовом (в частині вимог що стосуються Кабінету Міністрів України) стало посилання позивача на вимоги ст. 113 Конституції України.

Постанова Рівненського окружного адміністративного суду у справі №817/1893/14 від 27.11.2014 згідно ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015 набрала законної сили.

Проте, суд в межах справи що розглядається, не в змозі вирішити питання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст. 157 КАС України, оскільки позовні вимоги позивача мають узагальнюючий характер та позбавлені предметної визначеності.

В свою чергу, вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась із позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Та наявність повноважень та правомірності дії відповідача в межах визначених ч.3 ст.2 КАС України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом до суду, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання вказаного права (інтересу) і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Зміст субєктивного матеріального права, або охоронюваного законом інтересу визначається не предметом позову, а його підставою.

Під підставою позову, слід розуміти фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога (вимоги) позивача. Зокрема, йдеться про юридичні факти матеріально - правового характеру, що визначаються нормами матеріального права та які зумовлюють виникнення, зміну та припинення спірних правовідносин, а також інші доказові факти, на підставі яких можна зробити висновок про наявність або відсутність зазначених юридичних фактів.

Як встановлено судом із змісту заявленого позову, підставою звернення позивача до суду із вказаним позовом стало тривале невиконання Рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 року (Справа Кононова проти України), заява №11770/03, в частині, що стосується зобовязання держави-відповідача виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, щодо усунення порушеного права на житло через призму запобігання проявам дискримінації у вказаній сфері публічних відносин.

За таких обставин, з метою не допущення прийняття двох судових рішень з одного і того ж спору, між тими самими сторонами і з тих самих підстав, враховуючи те, що питання спрямування, координації та контролю підлеглих органів з боку Кабінету Міністрів України (щодо забезпечення виконання рішення Європейського суду з прав людини) в повній мірі досліджено судом у справі №817/1893/14, суд приходить до висновку про можливість проведення розгляду вказаної справи виключно в аспекті дослідження правомірності дій (бездіяльності) відповідачів спрямованих на запобігання будь-яким проявам дискримінації, не здійснення заходів протидії дискримінації, що призвело до невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України) заява №11770/03 та 89 інших заяв, до числа яких входить і заява позивача, що повній мірі відповідає підставі позову відображеній позивачем у позовній заяві.

Зокрема, з змісту заявленого позову та доданих до нього матеріалів судом встановлено, що позивач не одноразово звертався до відповідачів із заявами (скаргам) щодо здійснення належного контролю (координації) органів державної влади та органів місцевого самоврядування з метою запобігання проявам дискримінації, вчинення відповідних позитивних дій направлених на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 по справі «Кононова та інші проти України» (заява ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної ради України від 16.09.2014, скарга Уповноваженому Верховної ради з прав людини від 30.10.2014 (а.с. 111); заява Премєр міністру України від 27.02.2014 (а.с.137); скарга Премєр міністру України (а.с. 142-143); заява до Кабінету Міністрів України від 16.09.2014(а.с.149-150); скарга Премєр міністру від 30.10.2014(а.с.154-155)).

З змісту вказаних заяв (скарг) та змісту самого адміністративного позову вбачається, що під дискримінацією позивач розуміє тривале невиконання Рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України), зокрема в частині не забезпечення захисту його порушеного права на житло, наданого Конституцією та законами України.

Так у поданих заявах позивач вказує, що: «в період порушеного його права на житло та його не усунення, понад сотні громадянам, жителям селища Володимирець, владою за державними програмами було надано житло». Зокрема позивач вказує, що житло надавалось громадянам у звязку із переселенням із зони забруднення відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали в наслідок аварії на ЧАЕС»; прокурорам району; голові селищної ради.

Вказані обставини, на переконання позивача свідчать про наявність дискримінації у вказаній сфері публічних відносин, у звязку із чим він звернувся до суду із вказаним позовом. Та просить суд визнати бездіяльність відповідачів, як субєктів владних повноважень до компетенції яких входить вчинення позитивних дій спрямованих на усунення проявів дискримінації, протиправною; зобовязати відповідачів здійснити заходи спрямовані протидію дискримінації і виконання рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначені в Законі України «Про запобігання та протидії дискримінації в України»

Виходячи із визначення поняття «дискримінації» дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Разом з тим, як вбачається дефініції поняття дискримінація, остання має місце лише тоді коли порушення прав відбувається з причини певної ознаки особи. Таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням ч.2 ст. 24 Конституції України і ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а також практиці європейського суду з прав людини у справах про дискримінацію.

Більше того, суд звертає увагу сторін на те, що відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в України», не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:

спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;

здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;

надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;

встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;

особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Водночас, позивачем, у поданій позовній заяві не наведено жодних даних які б свідчили про те, що невиконання рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України) в частині забезпечення виконання рішення національних судів по його заяві, ґрунтується чи повязано із будь якою, конкретно визначеною ознакою.

А тому суд приходить до висновку про відсутність допущення проявів дискримінації у вказаному випадку та відповідно порушеного права позивача, з метою захисту якого було подано позов.

Що стосується посилання позивача на допущення бездіяльності з боку відповідачів: Кабінету Міністрів України та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в України» Верховна Рада України; Уповноважений Верховної Ради України з прав людини; та Кабінет Міністрів України є субєктами, наділеними повноваженнями щодо запобігання та протидії дискримінації.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті - субєкти, наділені повноваженнями щодо запобігання та протидії дискримінації, для досягнення мети цього Закону у своїй діяльності можуть застосовувати позитивні дії.

Зокрема (відповідно до ст. 10 Закону) Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у рамках здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина та захистом прав кожного на території України і в межах її юрисдикції запобігає будь-яким формам дискримінації та здійснює заходи щодо протидії дискримінації, а саме:

- здійснює контроль за дотриманням принципу недискримінації в різних сферах суспільних відносин, зокрема у приватній сфері;

- звертається до суду із заявами про дискримінацію з метою захисту суспільних інтересів та особисто або через свого представника бере участь у судовому процесі у випадках та порядку, встановлених законом;

- проводить моніторинг та узагальнює результати дотримання принципу недискримінації в різних сферах відносин;

- розглядає звернення осіб та/або груп осіб з питань дискримінації;

- веде облік та узагальнює випадки дискримінації в різних сферах відносин;

- вносить пропозиції щодо вдосконалення законодавства про запобігання та протидію дискримінації, застосування та припинення позитивних дій;

- надає висновки у справах про дискримінацію за зверненням суду;

- висвітлює у щорічній доповіді питання запобігання та протидії дискримінації та дотримання принципу недискримінації;

- здійснює співпрацю з міжнародними організаціями, відповідними органами зарубіжних країн з питань дотримання міжнародних стандартів недискримінації;

- здійснює інші повноваження, визначені Конституцією і законами України.

Кабінет Міністрів України (відповідно до ст. 11 Закону):

- забезпечує проведення єдиної державної політики, спрямованої на дотримання принципу недискримінації в усіх сферах життя суспільства;

- спрямовує і координує роботу міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади із забезпечення запобігання та протидії дискримінації;

- враховує принцип недискримінації під час прийняття нормативно-правових актів;

- затверджує порядок проведення органами виконавчої влади антидискримінаційної експертизи проектів нормативно-правових актів;

- здійснює інші повноваження у сфері запобігання та протидії дискримінації, передбачені законом.

Однак, враховуючи відсутність ознак прояву дискримінації, що повязано з виконанням Рішення Європейського суду з прав людини (справа Кононова та інші проти України) суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача і в цій частині.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові чи службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 7 КАС України одним з принципів адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів та у доведенні їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідачем-2, як суб'єктом владних повноважень, в повній мірі доведено суду правомірності дій (бездіяльності) як ОСОБА_4 Уповноваженого Верховної Ради з прав людини так і Кабінету Міністрів України, повязаних із виконанням своїх функцій, як субєктів наділених повноваженнями щодо запобігання та протидії дискримінації Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в України».

Натомість позивач не надав суду відповідні обґрунтування, що підтверджуються допустимими доказами у справі, щодо протиправності дій (бездіяльності) відповідачів.

Враховуючи вищенаведене, повно і всебічно дослідивши всі докази у справі, обєктивно оцінивши їх, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Сало А.Б.

Судді Кравчук Т.О.

ОСОБА_2