Справа № 804/5888/15
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2015-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 травня 2015 р. Справа № 804/5888/15

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхрова В.С., розглянувши у місті Дніпропетровську в порядку письмового провадження матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, третя особа Міністерство соціальної політики України про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2015 р. ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (надалі відповідач), третя особа Міністерство соціальної політики України (надалі третя особа), в якому просить суд:

1. Визнати необґрунтованою вимогу Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 06.12.2013 р. за № 1107 або визнати її такою, що не підлягає виконанню відповідно до вимог ст. 49-4 Закону України «Про виконавче провадження»;

2. Зобовязати Фіскальну службу в Індустріальному районі м. Дніпропетровська врахувати у своїй діяльності законні пільги, надані Податковим кодексом України для видавців і державною політикою підтримки;

3. Винести окреме рішення про те, що в результаті арешту майна та банківських рахунків відповідачами була затримана підприємницька діяльність як підприємця та видавця. В результаті чого порушені господарські плани по випуску видання та отримання прибутку. Крім того, просить зобовязати продовжити дію пільг на 2015 р. та відшкодувати шкоду в сумі 4000,00 грн. за кожен місяць дії арешту майна (8 місяців 32000,00 грн.) або зарахувати їх в рахунок майбутніх платежів;

4. Визнати потерпілим від перевищення службових повноважень зі сторони ДПІ, відшкодування компенсації у розмірі 4000,00 грн. за вчинення перешкод в здійсненні законної підприємницької діяльності.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.05.2015 р. відкрито провадження в даній адміністративній справі.

У обґрунтування позову зазначено, що оскаржувана вимога є необґрунтованою, адже позивач не є платником єдиного податку з 2012 р., а наявні у нього податкові пільги взагалі звільніють його від обовязкових платежів. Позивач зауважує на тому, що вимога про сплату обовязкових платежів (у звязку із наявністю якої було здійснено арешт його майна) відповідно до ст. 25 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» підлягає скасуванню. Вказує на недоліки оформлення податкової вимоги; наявність підстав для визнання його потерпілим та відшкодування шкоди, завданої відповідачем.

Сторони в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у порядку письмового провадження.

Частиною 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, суд вважає, що провадження у справі підлягає частковому закриттю з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 цієї статті до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів визначена ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України та поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про:

1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень;

2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю;

5) виконання зупиненої чи невчиненої дії;

6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

У відповідності до ч.2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

З викладеного слідує, що адміністративний позов може містити вимоги про оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які встановлюють, змінюють чи порушують права особи.

Задоволенню в адміністративному процесі підлягають лише ті вимоги, які поновлюють порушене право особи в публічно-правових відносинах.

Суд також звертає увагу на те, що згідно ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративного суду має право звернутися з позовом особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Також згідно ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи.

Отже, зобов'язання, встановлені в резолютивній частині рішення суду, не можуть поширюватись на майбутнє. Таким чином, неможливо зобов'язати відповідача на майбутнє вчиняти певні дії, оскільки відсутні факти порушення прав позивача в майбутньому.

За поясненнями податкового органу, протягом останніх двох років позивач не сплачував жодних податків та зборів, згідно декларації про майновий стан та доходи за 2013 р. доходів не мав.

З адміністративного позову не вбачається врахування яких пільг просить позивач, не наведено жодної норми законодавства з даного питання.

Отже, заявлена позовна вимога про зобов'язання Фіскальної служби в Індустріальному районі м. Дніпропетровська врахувати у своїй діяльності законні пільги, надані Податковим кодексом України для видавців і державною політикою підтримки ґрунтується на припущеннях позивача про можливість застосування таких пільг у майбутньому. Зміст такої позовної вимоги не передбачений ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України та суперечить нормам ст.5, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Те саме стосується вимоги щодо зобовязання податкового органу продовжити строк дії пільг.

Що стосується вимог позивача щодо винесення окремого рішення, суд зазначає, що на свій розсуд у разі наявних порушень субєктами владних повноважень норм чинного законодавства може приймати окремі ухвали та окремі постанови. Проте, ці питання є виключною компетенцією суду і не може бути предметом позовних вимог згідно ст. 17, 162, 105 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо вимоги про визнання позивача потерпілим.

В обґрунтування даної вимоги вказано, що за необґрунтованим рішенням та з порушенням права на своєчасне оскарження здійснено арешт його майна, відповідно такі дії призведуть до його конфіскації, що потребує судового захисту та направлення справи до слідчих органів за ознаками кримінального правопорушення.

Завданнями кримінального провадження, відповідно до ст. 2 Кримінально-процесуального кодексу України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди (ч.1 ст. 55 Кримінально-процесуального кодексу України).

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ч. 1 ст. 3 Кримінально-процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 214 Кримінально-процесуального кодексу України встановлено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Крім того, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду предявити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (ч.1 ст. 128 Кримінально-процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що викладена вимога є по суті заявою про вчинене правопорушення, оскільки викладені в цих вимогах обставини вказують на можливе порушення законів, за яке передбачена кримінальна відповідальність, що виключає можливість її розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Щодо вимог позивача про відшкодування збитків за кожен місяць арешту майна або зарахування таких коштів в рахунок майбутніх платежів та відшкодування компенсації за вчинення перешкод в здійсненні законної підприємницької діяльності слід зазначити таке.

Фактично, виходячи зі змісту даних вимог, позивач просить відшкодувати матеріальну/моральну шкоду за незаконний арешт майна, та від перевищення службових повноважень зі сторони ДПІ.

В обґрунтування вимог вказано, що арешт майна призвів до перешкоджання здійснювати підприємницьку діяльність та понесення збитків.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 р. та від 27.02.2009 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до ч.2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Суд зауважує, що в рамках спору, який розглядається, позивачем не оскаржуються дії відповідача, позовні вимоги стосуються:

- необґрунтованості податкової вимоги щодо протиправності якої позивачем не заявлено вимог про відшкодування шкоди;

- зобовязання відповідача врахувати пільги та/або продовжити їх дію/зарахувати рахунок майбутніх платежів. Такі позовні вимоги визнані судом такими, що заявлені на майбутнє, про що зазначено вище;

- зобовязання визнати позивача потерпілим. Така позовна вимога визнана такою, що не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, про що зазначено вище.

Таким чином, відсутні вимоги про відшкодування шкоди, заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Тому такі вимоги мають вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За наведених обставин у сукупності, суд приходить до висновку про закриття провадження у даній справі в частині зобовязання Фіскальної служби в Індустріальному районі м. Дніпропетровська врахувати у своїй діяльності законні пільги, надані Податковим кодексом України для видавців і державною політикою підтримки; винесення окремого рішення про те, що в результаті арешту майна та банківських рахунків відповідачами була затримана підприємницька діяльність як підприємця та видавця; зобовязання продовжити дію пільг на 2015 р. та відшкодування шкоди в сумі 4000,00 грн. за кожен місяць дії арешту майна (8 місяців 32000,00 грн.) або зарахування їх в рахунок майбутніх платежів; визнання потерпілим від перевищення службових повноважень зі сторони ДПІ, відшкодування компенсації у розмірі 4000,00 грн. за вчинення перешкод в здійсненні законної підприємницької діяльності.

Суд, згідно статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Окремо слід зазначити, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2015 р. по справі №804/19766/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України про відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями органами державної влади та зобовязання вчинити певні дії, - позовну вимогу в частині визнання необґрунтованою платіжної вимоги №1107 від 06.12.2013 р., або визнати її такою, що не підлягає виконанню, залишено без розгляду, у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Суд зазначає, що не кожна ухвала, якою закінчується розгляд тотожної справи, є підставою для закриття провадження у справі. У даному випадку, ухвала про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропущення строку звернення до суду не відноситься до ухвал, якими закінчується розгляд справи по суті, не є перешкодою для повторного звернення до суду, а тому й не може бути підставою для закриття провадження у справі у порядку, передбаченому п. 4 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 155, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі №804/5888/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, третя особа Міністерство соціальної політики України про зобовязання вчинити певні дії, - закрити в частині зобовязання Фіскальної служби в Індустріальному районі м. Дніпропетровська врахувати у своїй діяльності законні пільги, надані Податковим кодексом України для видавців і державною політикою підтримки; винесення окремого рішення про те, що в результаті арешту майна та банківських рахунків відповідачами була затримана підприємницька діяльність як підприємця та видавця; зобовязання продовжити дію пільг на 2015 р. та відшкодування шкоди в сумі 4000,00 грн. за кожен місяць дії арешту майна (8 місяців 32000,00 грн.) або зарахування їх в рахунок майбутніх платежів; визнання потерпілим від перевищення службових повноважень зі сторони ДПІ, відшкодування компенсації у розмірі 4000,00 грн. за вчинення перешкод в здійсненні законної підприємницької діяльності.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у пятиденний строк з моменту проголошення ухвали.

Суддя (підпис) ОСОБА_2
Ухвала не набрала законної сили 27.05.15 Суддя З оригіналом згідно Помічник судді ОСОБА_2 ОСОБА_3