Справа № 813/2339/15
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року № 813/2339/15

Львівський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.

секретар судового засідання Бравчук Д.Є., Фуртак А.В.,

за участі представників:

позивача . ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Львівській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив :

Львівським окружним адміністративним судом отримано позовну заяву, в якій позивач просить:

- скасувати наказ Головного управління ДФС України №150-0 від 22.04.2015 року в частині звільнення ОСОБА_3 головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Львівській області з займаної посади за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_3 (ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1) на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Львівській області;

- стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.04.2015 року до дня поновлення на роботі.

Посилається на те, що наказом Головного управління ДФС у Львівській області №150-0 від 22.04.2015 року позивача було звільнено із займаної посади головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Львівській області за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України на підставі його заяви. Зазначає, що 22.04.2015 року згідно направлень Головного управління ДФС у Львівській області ним та ОСОБА_4 проведено перевірки субєктів господарської діяльності Сокальського району, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Опісля позивач прибув на робоче місце і дізнався про те, що депутат обласної ради ОСОБА_9 звернулась на «гарячу лінію» Львівської обласної державної адміністрації із заявою про неправомірні дії ОСОБА_3 при проведенні вищевказаних перевірок субєктів господарської діяльності, що проявлялись у вимаганні неправомірної вигоди. Однак, позивач звертає увагу, що у складених актах перевірок кожним із вищезгаданих субєктів господарювання зазначено про відсутність претензій до інспекторів, що проводили перевірку. Стверджує, що неправомірна інформація, наведена в даному зверненні гр. ОСОБА_9, а також недовіра керівництва та несприйняття аргументованих доводів про абсолютну невинуватість позивача у вказаних звинуваченнях, спричинили, як наслідок, у нього, стан сильного душевного хвилювання, що унеможливив прийняття зважених та логічно обґрунтованих рішень. Усе це, в свою чергу, спровокувало написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Крім того, наголосив, що такими діями, які проявились в недовірі до слів позивача, поставлено під сумнів його честь, ділову репутацію та етику державного службовця, що є надзвичайно важливими для нього. З огляду на наведене, вважає, що звільнення на підставі цього наказу є неправомірним і таким, що суперечить вимогам трудового законодавства.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з обґрунтувань, викладених у позовній заяві. Крім того, долучив заяву ОСОБА_3 від 23.04.2015 року про відкликання заяви про звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, яка, на його думку, також свідчить про те, що оскаржуване рішення відповідача прийнято необґрунтовано. З урахуванням наведеного, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, в якому просить в позові відмовити, посилається на те, що позивачем була подана власноручно написана заява з проханням звільнити його із займаної посади головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Львівській області за угодою сторін 22.04.2015 року. Відповідач погодився з висловленою пропозицією, відтак, сторони досягли угоди про припинення трудового договору і відповідно, керуючись п.1 ст.36 КЗпП України, Головним управлінням ДФС у Львівській області було прийнято наказ №150-0 від 22.04.2015 року «Про звільнення» ОСОБА_3 Крім того, зазначила, що в наказі про звільнення стоїть відмітка позивача про ознайомлення із змістом такого і відсутні будь-які зауваження щодо протиправності спірного наказу. Стосовно твердження позивача про відсутність волевиявлення на звільнення, то вказала, що таке суперечить матеріалам справи, оскільки, як зазначалось вище, заява від 22.04.2015 року написана ним власноручно. Враховуючи наведене, вважає, що наказ про звільнення виданий у відповідності з нормами чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

В судовому засіданні, представник відповідача проти позову заперечила з підстав, викладених у письмовому запереченні на позов та просить відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 20.04.2015 року передбачено проведення фактичних перевірок субєктів господарювання, згідно з додатком 1, щодо дотримання вимог Податкового кодексу України, Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні. Даним наказом також передбачено скерування ревізорів-інспекторів для проведення фактичних перевірок, згідно з додатком 2, серед яких був ОСОБА_3

На виконання згаданого наказу та на підставі направлень №760, 748, 762, 750 позивачем 22.04.2015 року проведено фактичні перевірки субєктів господарювання, а саме ОСОБА_8 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2), ОСОБА_7 (ідентифікаційний код: НОМЕР_3), ОСОБА_6 (ідентифікаційний код: НОМЕР_4) та ОСОБА_5 (ідентифікаційний код: НОМЕР_5), за результатами яких складено акти (довідки) перевірки за дотриманням субєктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), вимог з регулювання обігу готівки, наявності торгових патентів і ліцензій №215/13/01/2204/НОМЕР_2, №217/13/01/2204/НОМЕР_3, №218/13/01/2204/НОМЕР_4 та №216/13/01/2204/НОМЕР_5 від 22.04.2015 року, копії яких містяться в матеріалах справи.

Так, 22.04.2015 року депутат Львівської обласної ради ОСОБА_9 звернулась на «гарячу лінію» Львівської обласної державної адміністрації із заявою про неправомірній дії ОСОБА_3 при проведенні перевірки субєктів господарської діяльності Сокальського району, що проявились у вимаганні неправомірної вигоди. Крім того, до матеріалів справи долучено копію звернення гр. ОСОБА_9 від 22.04.2015 року на імя начальника власної безпеки Головного управління ДФС у Львівській області п. Трепака Р.М., зі змісту якого слідує, що, будучи на перевірці у двох підприємців Сокальського району, посадові особи Головного управління ДФС у Львівській області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виявили порушення податкового законодавства і вимагали хабар у розмірі 2-3 тис. грн. з кожного за те, щоб не висвітлювати ці порушення в акті. Перебуваючи під психологічним тиском представників фіскальної служби, підприємці передали останнім суму хабара, яку вони вимагали.

В судовому засіданні судом встановлено, що після проведення перевірок вищезгаданих субєктів господарювання позивач прибув на робоче місце і, дізнавшись про звернення гр. ОСОБА_9, написав власноручно заяву, в якій просив звільнити його із займаної посади за угодою сторінт22.04.2015 року. Пояснив, що наміру звільнятись не мав, перебував у стані сильного душевного хвилювання, не усвідомлював повністю значення своїх дій та не керував ними. Зазначив, що висловлені у зверненні депутата Львівської обласної ради ОСОБА_9 звинувачення в його сторону та ситуація, яка склалась навколо нього загалом, спровокували написання заяви про звільнення за угодою сторін.

Суд зазначає, що в лівому верхньому куті даної заяви є резолюція «до наказу» без зазначення дати, ініціалів особи, що підписала заяву, та займаної нею посади; внизу аркуша наявні резолюції трьох осіб «не заперечую», з яких також неможливо встановити ким такі підписані, в т.ч. дату такого підписання.

На підставі вказаної заяви, наказом Головного управління ДФС у Львівській області №150-0 від 22.04.2015 звільнено ОСОБА_3 - головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Львівській області з займаної посади за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Підства: заява ОСОБА_3, КЗпП України. Із вказаним наказом позивач був ознайомлений 22.04.2015 року, що підтверджується його підписом.

Позивач вважає такий наказ протиправними, у звязку із чим звернувся до суду з позовом про його скасування, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір, суд керується наступним.

У відповідності до ст.19 Конституції України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до абз.5 ст.51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року розяснив: судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

У п.18 вищевказаної постанови №9 від 06.11.1992 року зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава звільнення та дата, з якої договір трудовий вважається припиненим.

Що стосується першої умови підстави звільнення, то в даному випадку такою є згода сторін, тобто свідоме волевиявлення. Суд вважає, що обставини, при яких мало місце написання позивачем заяви про звільнення, не свідчать про його свідоме волевиявлення взагалі на звільнення, та зокрема з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки до моменту написання цієї заяви позивач не мав наміру звільнятися з будь-яких підстав взагалі, саму заяву про звільнення він написав поспішно, піддавшись раптовому пориву внаслідок сильного душевного хвилювання, про що свідчить виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 24.04.2015 року, згідно з якою ОСОБА_3 звернувся в Ямпільську амбулаторію загальної сімейної медицини (с.Ямпіль Пустомитівського району Львівської області) зі скаргами на головні болі, головокрутіння, шум у вухах, болі в районі серця, серцебиття, відчуття неспокою, тривоги, емоційного збудження, внаслідок чого йому встановили діагноз гіпертонічна хвороба II стадії, ризик VI, кризовий перебіг; ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги.

Крім того, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_3 від 23.04.2015 року, адресована в.о. голови Головного управління ДФС у Львівській області п. Дідику А.М., в якій позивач посилається на те, що заява про звільнення від 22.04.2015 року була написана ним у стані сильного душевного хвилювання, коли він не повністю усвідомлював значення своїх дій, так як депутатом Львівської обласної ради його було безпідставно звинувачено у вчиненні корупційного злочину, що викликало недовіру до нього з боку його безпосереднього керівництва. Враховуючи вищенаведене, просив не розглядати подану ним заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Вказана заява, на думку суду, ставить під сумнів свідоме волевиявлення позивача щодо звільнення його з посади за угодою сторін та досягнення між сторонами згоди про припинення трудового договору.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем в особі управління власної безпеки Головного управління ДФС у Львівській області розглянуто звернення депутата Львівської обласної ради ОСОБА_9 щодо можливих неправомірних дій, зокрема, ОСОБА_3, за наслідками розгляду якого встановлено, що викладена у зверненні інформація щодо вимагання та отримання 22.04.2015 року працівниками Головного управління ДФС у Львівській області хабара не знайшла свого підтвердження, опитані субєкти господарювання, а саме ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 категорично заперечили факти вимагання в них грошових коштів (згідно листа в.о. начальника УВБ ГУ ДФС у Львівській області полковника податкової міліції ОСОБА_10 від 09.06.2015 року №93/1301-08-010/1134).

Окрім того, предметом доказування з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, є також погодження між працівником і роботодавцем дати звільнення.

Суд враховує те, що на заяві позивача про звільнення за угодою сторін від 22.04.2015 року відсутній реєстраційний вхідний номер, відповідачем не вказана дата, з якої мало відбутися звільнення, а також ініціали осіб, що підписали таку заяву.

Згідно абз.1, 2 п.2.3.13 Типової інструкції з діловодства в органах державної податкової служби України, затвердженої наказом ДПА України №315 від 01.07.1998 року з наступними змінами, резолюція - це напис на документі, зроблений керівником ОДПС, що містить вказівки щодо виконання документа. Резолюція складається з таких елементів: прізвище виконавця (виконавців); рівень контролю; зміст доручення; термін виконання; особистий підпис керівника; дата.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що ОСОБА_3 не мав дійсного наміру звільнятись 22.04.2015 року, оскільки між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди по умовах угоди про припинення трудового договору на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, зокрема, сторонами трудового договору не визначено та не погоджено дату припинення трудового договору, а відповідачем, в свою чергу, не зясовано чи відповідає волевиявлення позивача його внутрішній волі і чи таке є свідомим.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність згоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).

Аналіз зазначених норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється законність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

В свою чергу, відповідачем не надано та не озвучено належних та допустимих доказів, які б довели правомірність дій останнього при винесенні наказу про звільнення ОСОБА_3 за угодою сторін.

Таким чином, виходячи з обставин, які передували звільненню позивача, в т.ч. дій останнього після написання заяви про звільнення за угодою сторін, та беручи до уваги наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що угода між ОСОБА_3С та Головним управлінням ДФС у Львівській області від 22.04.2015 року не може створювати юридичних наслідків та не є дійсною, а відтак звільнення на її підставі та на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України є незаконним, права позивача є порушеними та підлягають захисту у обраний ним спосіб.

Відповідно до частин 1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскаржуваний наказ Головного управління ДФС України №150-0 від 22.04.2015 року «Про звільнення» ОСОБА_3 головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Львівській області з займаної посади за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, підлягає визнанню протиправним та скасуванню, оскільки такий прийнятий не на підставі та не у спосіб, визначені Конституцією та Законами України, передчасно та необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно з абз.5 пп.10.4 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року №7, задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата позивача у Головному управлінні ДФС у Львівській області без урахуванням обовязкової сплати податку на доходи фізичних осіб (15% - 22,26 грн.), єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (6,1% - 9,64 грн.) та військового збору (1,5% - 2,37 грн.) за лютий-березень 2015 року (останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню) становить 158,04 грн., що підтверджується довідкою №05-32-259 від 03.06.2015 року, виданою Головним управлінням ДФС у Львівській області

Беручи до уваги відомості, закріплені в ОСОБА_11 соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», за період з 23 квітня 2015 року по 24 червня 2015 року, включаючи ці дні, позивач перебував у вимушеному прогулі 41 робочий день.

Сума заробітної плати, що підлягає до відшкодування за час вимушеного прогулу, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку 98,04 грн. на число робочих днів за період вимушеного прогулу 41 день, становить 6479,64 грн. (98,04 грн. * 41 робочий день = 6479,64 грн.).

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави вважати, що відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулув розмірі 6479,64 грн., утримавши із нього при виплаті податок з доходів фізичних осіб, єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування та військовий збір.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

А відтак, суд дійшов висновку про допущення постанови суду в цих частинах до негайного виконання.

На підставі ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління ДФС України №150-0 від 22.04.2015 року в частині звільнення ОСОБА_3 головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Львівській області з займаної посади за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Львівській області з 23.04.2015 року.

Cтягнути з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.04.2015 року по 24.06.2015 року в сумі 6479 (шість тисяч чотириста сімдесят девять) гривень 64 копійки.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі, до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.