Справа № 2а/0470/10198/11
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Божко Л.А.

суддів: Лукманової О.М. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового засідання: Губар Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року по справі за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Міський Тролейбус" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

в с т а н о в и В :

В серпні 2011 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі – позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Комунального підприємства "Міський Тролейбус" та просило стягнути з Комунального підприємства "Міський Тролейбус" на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 357 006,60 грн.;

-стягнути з відповідача на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно господарських санкцій у розмірі 5890,50 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року у задоволені адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Міський Тролейбус" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені – відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2013 року апеляційну скаргу Дніпропетровського обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення вимог. Стягнуто з Комунального підприємства "Міський Тролейбус" на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративного-господарські санкції в розмірі 357006,60 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі 5890,50 грн.

Не погодившись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2013 року відповідач звернувся до суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року касаційна скарга Комунального підприємства "Міський Тролейбус" задоволена частково. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2013 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної істанції.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Згідно зі ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (у редакції до 18.03.2006 року) встановлено, що працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23.02.2006 року №3483-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" доповнено статтею 181, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально – економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 19 вищевказаного Закону, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Отже, суд доходить висновку, що на підприємства, установи, організації, які використовують найману працю, покладено обов’язок: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, а також надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; за умови якщо середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно – господарські санкції.

Судом встановлено, що згідно "Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів" форми 10-ПІ за 2010 рік, що надавався відповідачем до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у 2010 році становила 901 особа. Середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 21 особа. Нормативна чисельність інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, встановленого ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", становить 36 осіб. (а.с.5).

Позивач, вважаючи, що відповідач зобов’язаний працевлаштувати інваліда на створені робочі місця, відповідно до встановленого Законом чотирьохвідсоткового нормативу, самостійно провів розрахунок адміністративно-господарських санкцій за його невиконання, та нарахував пеню за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій. Так, на думку позивача, сума адміністративно-господарських санкцій для підприємства, згідно розрахунку, проведеного позивачем, становить 357006,60 грн., та пеня за несвоєчасну їх сплату – 5890,50 грн. (а.с.6).

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях із звичайними умовами праці – в цехах, дільницях, де застосовується праця інваліда, а також займатися підприємницькою чи іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Пунктом 1 Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. №314 (із змінами та доповненнями), зазначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об’єднанні), в установі чи організації незалежно від форм власності та господарювання, де створені необхідні умови праці інваліда. Згідно п. 14 Положення, підприємства (об’єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють на власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про охорону праці", державна політика в галузі охорони праці базується на принципах, зокрема: пріоритету життя і здоров’я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних здорових умов праці; встановлення єдиних вимог з охорони праці для всіх підприємств та суб’єктів підприємницької діяльності незалежно від форм власності та видів діяльності.

Згідно ст. 5 цього Закону, умови трудового договору можуть містити положення, що не суперечать законам та іншим нормативно-правовим актам з охорони праці. Працівнику не може пропонуватись робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров’я. До виконання робіт підвищеної небезпеки та тих, що потребують професійного добору, допускаються особи за наявності висновку психофізіологічної експертизи.

Відповідно до ст. 12 цього Закону, підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов’язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертизи та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Відтак, у випадку, коли з урахуванням специфіки підприємства більшість посад на підприємстві пов’язані з важкими умовами праці, де заборонена праця інвалідів, то праця інвалідів має використовуватися на цьому підприємстві не інакше, як з урахуванням такої специфіки.

Таким чином, при визначенні нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, слід враховувати ту кількість робочих місць, які не пов’язані з шкідливими, важкими та небезпечними умовами праці, що визначаються в порядку, встановленому законодавством України: Закону України "Про охорону праці", наказу Міністерства охорони здоров’я "Про вдосконалення науково-методичного забезпечення державної санітарно-епідеміологічної служби транспорту України", Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення".

Праця інвалідів може використовуватись лише на тих підприємствах та на тих посадах, де це є об’єктивно можливим, з урахуванням особливостей захворювання інваліда. У випадку ж, коли умови праці передбачають підвищений ризик для життя і здоров’я особи або є важкими, то праця інвалідів на таких посадах, у відповідності з зазначеними вище правовими нормами, використовуватись не може.

Згідно звіту форми № 10-ПІ за 2010 рік на підприємстві відповідача протягом 2010 року працювало 901 особа - штатних працівників. Робоче місце для інваліда створено для 36 працівників з обмеженими фізичними можливостями.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство "Міський Тролейбус" у 2010 році впродовж одинадцяти місяців надавало звіт з інформацією про можливість працевлаштування інвалідів на посаду кондуктора (а.с.16-26).

При цьому, у 2010 році шести працівникам підприємства була встановлена інвалідність та вони були працевлаштовані на підприємстві відповідно до рекомендацій МСЕК (а.с.35).

Державна служба зайнятості, як визначено у ст.18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Виходячи з зазначених положень Закону про захист інвалідів, обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Позивачем в установленому порядку не було доведено, що відповідачем було відмовлено в працевлаштуванні інвалідів. З огляду на відсутність обов’язку у відповідача здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування, відсутність вини відповідача, відсутні і підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Особа несе господарсько-правову відповідальність у вигляді застосування до неї адміністративно-господарських санкцій лише за вчинення правопорушення у сфері господарювання, а невід’ємним елементом останнього є наявність вини. Оскільки відповідачем не були порушені норми чинного законодавства, застосовані до нього позивачем адміністративно-господарські санкції є необґрунтованими, а позовні вимоги - такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року – залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року – залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили у відповідності до ч.5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова

Суддя: Т.С. Прокопчук