Справа № 2а-604/42/14
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 р. Справа № 876/563/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Макарика В.Я., Судової-Хомюк Н.М.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30.12.2014 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Підволочиської селищної ради, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПП "Горизонт", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними дії та скасування рішення,-

встановив:

23.10.2014 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Підволочиської селищної ради, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПП "Горизонт", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними дії та скасування рішення.

Позивач просить суд :

- визнати протиправним та скасувати рішення №1065 від 24 липня 2013 року та рішення сесії Підволочиської селищної ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність громадянам ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 виготовлено згідно договору №14 від 13.05.2014 року ПП «Горизонт»;

- визнати протиправними та незаконними дії працівника Підволочиської селищної ради ОСОБА_2 по встановленню меж земельної ділянки по вул. Шухевичів,26 в с. Підволочиськ, 05 серпня 2014 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що рішенням Підволочиської селищної ради №1065 від 24.07.2013р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 На підставі цього 05.08.2014р. було винесено межі земельної ділянки в натурі і таким чином позбавлено позивача права користування частиною земельної ділянки, яку він прийняв у порядку спадкування по вул.Шухевичів,28 у смт.Підволочиську. Про винесене рішення ОСОБА_1 дізнався після звернення зі скаргою до начальника Підволочиського РВ УМВС України, із його відповіді 10.10.2014р. Позивач вважає таке рішення селищної ради незаконним.

Крім того, всупереч вимогам чинного законодавства щодо заборони приймати будь-які рішення по землі при розгляді спору в судах 05.07.2014р. посадова особа Підволочиської селищної ради ОСОБА_2 разом із працівником ПП Горизонт провів розмежування земельних ділянок по вул. Шухевичів, 26 та по вул. Шухевичів, 28, шляхом встановлення межових знаків, вилучивши частину земельної ділянки позивача без його згоди площею 0,0149га. Таким чином, посадова особа ОСОБА_2 грубо порушив вимоги Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30.12.2014 р. справу у частині позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Підволочиської селищної ради №1065 від 24.07.2013 року закрито згідно п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30.12.2014 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправними дій інспектора Підволочиської селищної ради ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що згідно ст. 55 Закону України Про землеустрій встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографічно-геодезичних і картографічних матеріалів та на основі технічної документації із землеустрою.

Як випливає із акту приймання-передачі та встановлення межових знаків від 01.08.2013 року, у встановленні меж земельної ділянки площею 0,0149 га інспектор селищної ради ОСОБА_2 участі не приймав. Таким чином, відсутні підстави для визнання його дій неправомірними, оскільки він таких дій не вчиняв, а тому у вимогах позивача слід відмовити за безпідставністю.

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач. Вважає, що постанова прийнята з неповним зясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати постанову та прийняти нове рішення, яким направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом не зясовано чому в серпні 2014 року встановлювались межові знаки за участю інспектора Підволочиської селищної ради ОСОБА_2, натомість суд посилається на акт приймання - передачі межових знаків від 01 серпня 2013 року, який судом не досліджувався та не зясовувались обставини його складання. Крім того, суд невідомо з яких підстав прийшов до висновку, що інспектор Підволочиської селищної ради ОСОБА_2 у встановлені меж земельної ділянки площею 0.0149 га участі не брав.

Також, апелянт наголошує на тому, що судом не наведено доказів щодо не участі інспектора Підволочиської селищної ради ОСОБА_2. Судом проігноровано покази селищного голови, що ОСОБА_2 за посадовими обовязками мав право бути присутнім при встановленні межових знаків, також судом проігноровано, що участь у встановленні межових знаків підтверджена правоохоронним органом, який здійснював перевірку що кримінального правопорушення в діях ОСОБА_2 при встановленні межових знаків в 2014 році.

Як наслідок, ОСОБА_5 вважає, що оскаржуваним рішенням порушено норми закону України «Про землеустрій» на які посилається суд, оскільки встановлення меж неможливе без погодження з суміжним землекористувачем, яким є позивач, про що зазначено в усіх картографічних матеріалах, які суд залишив взагалі без уваги. Крім того судом порушено вимоги щодо судових рішень, в яких повинно зазначатись - обґрунтовуватись взяття судом до уваги одних доказів та причини відхилення інших доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задовольнити частково, а оскаржувану постанову скасувати, з наступних підстав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 23.10.2014 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Підволочиської селищної ради, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПП "Горизонт", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними дії та скасування рішення.

Позивач просить суд :

- визнати протиправним та скасувати рішення №1065 від 24 липня 2013 року та рішення сесії Підволочиської селищної ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність громадянам ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 виготовлено згідно договору №14 від 13.05.2014 року ПП «Горизонт»;

- визнати протиправними та незаконними дії працівника Підволочиської селищної ради ОСОБА_2 по встановленню меж земельної ділянки по вул. Шухевичів,26 в с. Підволочиськ, 05 серпня 2014 року.

Беручи до уваги вищевикладене, колегією суддів встановлено, що між сторонами у справі виник спір, який випливає із земельних відносин, спір стосовно права власності на земельну ділянку (користування та розпорядження земельною ділянкою). В контексті наведеного слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Частиною першою статті 125 ЗК передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Таким чином, надавши правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами у справі виник спір про право власності на земельну ділянку (користування та розпорядження земельною ділянкою), тобто право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України - рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

В контексті наведеного, колегія суддів бере до уваги судову практику Верховного Суду України, зокрема постанову від 01.10.2013 року.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України - суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

В даному випадку колегія суддів вважає за необхідне застосувати у спірних правовідносинах п.1 ч.1 ст.157 КАС України, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч.2 ст.157 КАС України - якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на викладене, слід розяснити ОСОБА_1, що позивач має право для вирішення спірних правовідносин звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає до скасування.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а постанову Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30.12.2014 р. по справі № 2а-604/42/14 скасувати.

Провадження у справі № 2а-604/42/14 за позовом ОСОБА_1 до Підволочиської селищної ради, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПП "Горизонт", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними дії та скасування рішення закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді В.Я. Макарик

ОСОБА_6

Ухвала складена в повному обсязі 23.06.2015 року.