Справа № 2а-6835/11 (2-а/520/194/13)
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2015 р. м. Київ К/800/17385/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Іваненко Я.Л.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року у справі за його позовом до Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Одеси про призначення та виплату пенсії,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року позивач звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що у 1992 році виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. Маючи трудовий стаж 27 років, 29 серпня 2011 року надіслав до Пенсійного фонду України заяву, яку просив надіслати до компетентного підрозділу фонду для призначення та виплати пенсії за віком на підставі рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року. Листом Пенсійного фонду України від 20 вересня 2011 року йому було відмовлено у призначенні та виплаті пенсії.

Посилаючись на порушення пенсійного права, позивач просив суд визнати незаконною відмову Пенсійного фонду України у призначенні пенсії, а також зобов'язати Пенсійний фонд України та Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Одеси призначити та виплачувати пенсію за віком з 22 червня 1997 року.

Постановою Київського районного суду міста Одеси від 26 квітня 2013 року визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Одеси щодо відмови у нарахуванні та виплаті пенсії за віком з 03 травня по 03 листопада 2011 року; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Одеси виплатити пенсію за віком з 03 травня по 03 листопада 2011 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 серпня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до Пенсійного фонду України із заявою, у якій зазначав, що з квітня 1992 року постійно проживає в США. На час виїзду мав трудовий стаж з 1964 по 1991 роки, проживаючи в іншій країні досяг встановленого законодавством України пенсійного віку. Посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 яким положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), незалежно від подальшого місця проживання громадянин має такі самі можливості для реалізації свого права на пенсію, як і громадянин, який проживає на території України, просив Пенсійний фонд України зобов'язати уповноважене управління Пенсійного фонду України призначити і сплатити пенсію.

Листом від 20 вересня 2011 року Пенсійний фонд України повідомив позивача, що положення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 поширюються на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07 жовтня 2009 року, та про те, що триває робота спільно з Міністерством соціальної політики України щодо підготовки нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України, якими будуть передбачені умови, норми і механізм виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Апеляційний суд скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що оскільки до виїзду на постійне місце проживання за кордон позивач не досяг пенсійного віку та пенсія в Україні йому не призначалась, це виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статей 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, на які він посилався у обґрунтування позовних вимог.

З таким висновком неможна погодитися, оскільки, як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України, право на одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до вимог частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Частина перша статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд першої інстанції не вирішив позовні вимоги щодо визнання незаконної відмови Пенсійного фонду України у призначенні та виплаті пенсії за віком та зобов'язання призначити та виплачувати пенсію за віком з 22 червня 1997 року.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії. Заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зобов'язуючи Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Одеси здійснити виплату позивачу пенсії за віком, суд першої інстанції не з'ясував чи було рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Одеси про відмову у призначенні позивачу пенсії, чи дотримано позивачем порядок звернення за призначенням пенсії, передбачений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, чи було надано необхідний пакет документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком.

Таким чином, суд першої інстанції зобов'язав Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Одеси діяти всупереч вимогам Конституції та законів України.

З огляду на викладене рішення районного суду неможна визнати законним та обґрунтованим і воно підлягає скасуванню.

Допущені судами порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського районного суду міста Одеси від 26 квітня 2013 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалу набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ Я.Л. Іваненко /підпис/ М.Г. Кобилянський /підпис/