Справа № 810/2378/15
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2015 року 810/2378/15

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий - суддя Волков А.С.,

фіксування судового засідання технічними засобами та ведення журналу забезпечував секретар судового засідання Гузік М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Мережа" про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з позовом до Приватного підприємства "Мережа" про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 20300,00 грн. та пені в сумі 974,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач порушив вимоги статті 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та не забезпечив працевлаштування інвалідів згідно з встановленим законом нормативом, тому зобовязаний сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів передбачені законом адміністративно господарські санкції. Оскільки суму адміністративно-господарських санкцій відповідач самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення сум вказаної заборгованості разом з пенею. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що виконав вимоги закону: створив необхідну кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів та подавав до органів зайнятості населення звітність за встановленою формою. Відповідач стверджував, що не виконав визначений законом норматив щодо працевлаштування інвалідів з об'єктивних причин, адже направлений для працевлаштування інвалід не відповідав вимогам щодо освіти і кваліфікації. Таким чином, відповідач стверджував, що вимоги про стягнення з нього адміністративно-господарських санкцій є безпідставними. У судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення проти позову, просив суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Приватне підприємство "Мережа" є юридичною особою працедавцем, який відповідно до статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" зобовязаний створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

У лютому 2015 року відповідач подав до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік за формою № 10-ПІ, згідно з яким задекларував, що впродовж 2014 року середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства становила 21 особу; середньорічна заробітна плата штатного працівника 20300,00 грн.; рядок звіту 02 ("середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність") не заповнений; адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів 20300,00 грн.

Таким чином, враховуючи встановлений статтею 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" норматив (одне робоче місце на підприємстві віз штатом від 8 до 25 осіб), відповідач не забезпечив працевлаштування однієї особи-інваліда.

На підставі поданого відповідачем звіту позивач розрахував суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та звернувся до суду із позовом про їх стягнення разом з пенею.

Як убачається з розрахунку, відповідач у звязку з відсутністю в його штаті необхідної кількості працевлаштованих інвалідів зобовязаний сплатити на користь Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у сумі 20300,00 грн. та пеню в сумі 974,00 грн., що разом становить 21274,40 грн.

Під час судового розгляду суд встановив, що на підприємстві відповідача ОСОБА_1 з наказом керівника від 24.01.2014 № 3/К організовано робоче місце для працевлаштування інваліда на посаду інженера з обслуговування телекомунікаційних мереж, до обов'язків якого належить: обслуговування компютерних мереж, телекомунікаційного обладнання, оптичних приладів; вимоги до освіти повна вища, кваліфікація магістр і вище.

У січні 2014 року Приватне підприємство "Мережа" (під торгівельною маркою "БКМ" (Білоцерківська комп'ютерна мережа) надало оголошення в мережі Інтернет, про те, що має вакансію для працевлаштування інваліда на посаду інженера з обслуговування телекомунікаційних мереж, обов'язки: обслуговування компютерних мереж, телекомунікаційного обладнання, оптичних приладів. Освіта повна вища, кваліфікація магістр і вище.

У 2014 році відповідач також подав звіти за встановленою формою 3-ПН до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості (за липень, серпень, вересень, жовтень та листопад 2014 року). З наявних у матеріалах справи звітів убачається, що в них зазначена можливість працевлаштування інваліда на посаду "інженер", вимоги для кандидата: освіта магістр за спеціальністю "телекомунікації"; стаж роботи три роки.

У грудні 2014 року Білоцерківський центр зайнятості згідно з направленням від 19.12.2014 № 0014001 направив до Приватного підприємства "Мережа" з метою працевлаштування громадянина ОСОБА_2, який є інвалідом ІІІ групи.

Однак, відповідач відмовив у працевлаштуванні вказаної особи. Як убачається з відмітки на корінці названого направлення, 24.12.2014 відповідач відмовив у прийнятті на роботу вказаної особи у зв'язку з тим, що кандидат не відповідав кваліфікаційним вимогам за рівнем освіти та наявністю досвіду роботи.

З листа від Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості 04.06.2015 № 465-05 убачається, що відповідач подавав звітність за формою 3-ПН "Звітність. Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" 04.07.2014, 05.08.2014, 02.09.2014, 31.10.2014 та 01.12.2014 по посаді "інженер". З цього листа також убачається, що Приватне підприємство "Мережа" активно співпрацює зі службою зайнятості, приймає участь у масових заходах: ярмарках вакансій, круглих столах, семінарах.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

В силу положень статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відмова в укладенні трудового договору з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Відповідно до статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В силу положень статті 181 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" обовязок здійснювати пошук підходящої роботи для інваліда відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (стаття 18 Закону).

Як убачається зі змісту статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", обовязок відповідача створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, не супроводжується обовязком відповідача здійснювати пошук інвалідів, адже в силу статті 181 цього Закону таких обовязок покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", і забезпечують працевлаштування інвалідів. При цьому, згідно зі статтею 20 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Адміністративно-господарські санкції, що застосовуються до працедавців за незайняті інвалідами робочі місця, є заходом впливу до правопорушника у звязку з учиненням правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

В силу частини другої статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Це означає, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей субєкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом України в постанові від 08.06.2010 року в адміністративній справі № 10/72 за позовом Севастопольського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства "Балаклавське рудоуправління ім. О.М. Горького" про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Як же зазначалось судом, відповідач створив робочі місця для працевлаштування інвалідів, інформував орган зайнятості населення про наявність вільних вакансій та звертався до нього з проханням про працевлаштування інвалідів, подавав до Фонду соціального захисту інвалідів звітність за встановленою формою, надавав у мережі Інтернет оголошення про вакансію.

Та обставина, що відповідач відмовив у працевлаштуванні громадянину ОСОБА_2, який є інвалідом ІІІ групи, не свідчить про недотримання відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", адже відмова зумовлена невідповідністю кандидата встановленим кваліфікаційним вимогам. Жодних інших фактів чи доказів, які б свідчили про відмову відповідача забезпечити працевлаштування інвалідів, позивач суду не надав, відсутні такі відомості й у матеріалах справи.

Той факт, що звітність про попит на робочу силу (вакансії) подавались відповідачем до органів зайнятості населення не кожного місяця впродовж року, сам по собі також не означає, що відповідач порушив вимоги статті 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", адже на підставі оцінки усіх доказів по справі в їх сукупності суд встановив, що відповідач впродовж звітного періоду діяв добросовісно, відповідно до закону, його вина у неможливості виконати норматив працевлаштування інвалідів відсутня.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність в діях відповідача складу правопорушення, за вчинення якого Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій, у звязку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Волков А.С.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 25 червня 2015 р.