Справа № 335/12396/13-а (2-а/335/327/13)
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2015 р. м. Київ К/800/23956/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - ГУ МВС) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 9 грудня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність посадових осіб ГУ МВС в частині не нарахування пенсії відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати ГУ ПФУ призначити та нарахувати пенсію у відповідно до пункту «б» статті 12 вказаного Закону, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати ГУ ПФУ зробити перерахунок та виплату заборгованості по не отриманій пенсії з ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати ГУ УМВС надати ГУ ПФУ всі документи, необхідні для призначення пенсії ОСОБА_2

Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 9 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з врахуванням наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з 5 листопада 1979 року по 9 грудня 1992 року проходив службу в Збройних Силах СРСР та України. 9 грудня 1992 року - звільнений в запас.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 виповнилося 45 років.

У жовтні 2013 році позивач звертався із заявою до ГУ ПФУ, в якій просив призначити йому пенсію відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції від 4 липня 2002 року; далі - Закон №2262-XII).

Відповідачем було відмовлено у задоволенні вказаної заяви у зв'язку з відсутністю у позивача права на вказану пенсію, оскільки він був звільнений з лав Збройних Сил України до досягнення 45-річного віку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на момент звернення позивача за призначенням пенсії діяла стаття 12 Закону №2262-XII у редакції, яка передбачала обов'язкову умову призначення пенсії за вислугу років - досягнення на час звільнення з військової служби 45-річного віку. Позивач на момент звільнення у 1992 році не досяг цього віку.

Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону №2262-XII в редакції до 29 квітня 2006 року, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», що набрав чинності 29 квітня 2006 року, (далі - Закон №3591-IV), внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, колегія суддів виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо [рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення №5-рп/2002)].

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення №5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Про необхідність такого застосування вказаних норм матеріального права йдеться у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року (справа №21-630а14).

Вирішуючи спір, суди попередній інстанцій неправильно визначили час виникнення спірних правовідносин.

Отже, судам необхідно встановити коли у ОСОБА_2 виникло право на призначення пенсії відповідно до пункту «б» статті 12 Закону №2262-XII в редакції, що діяла до 29 квітня 2006 року.

Необхідною умовою для призначення вказаної пенсії є наявність у військовослужбовця загального трудового стажу 25 календарних років і більше.

З документів, які містяться в матеріалах справи, не вбачається чи мав позивач до часу набрання чинності Законом №3591-IV загальний трудовий стаж не менше 25 календарних років.

Враховуючи те, що в силу частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до статті 227 вказаного Кодексу направити дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, суди повинні дослідити вказані обставити та в залежності від встановленого вирішити спір.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 9 грудня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

О.П. Стародуб