Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2015 р. м. Київ К/9991/59931/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Ємельянова В.І., Рецебуринський Ю.Й.,

секретар судового засідання - Сперкач Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Міністерства фінансів України та Державної судової адміністрації України на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2009 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, апеляційного суду Черкаської області, Міністерство юстиції України про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

До суду з адміністративним позовом звернулась ОСОБА_1, в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість по заробітній платі та незаконно утриманого податку - 53 454,20 грн., грошову компенсацію за службове обмундирування - 18700 грн., а всього в сумі 72154,20 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2009 року скасовано рішення судів попередніх інстанцій, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2011 року, позов задоволено частково. Постановлено стягнути з Державного бюджету України через Державну судову адміністрацію України на користь позивача 17044,37 грн., в тому числі 2874,37 грн. утриманих сум податку з доходів фізичних осіб за 2004 рік та 14170 грн. компенсаційних виплат за службове обмундирування за 1999 - 2003 роки. В решті позову відмовлено.

З такими рішеннями судів не погодились Міністерство фінансів України та Державна судова адміністрація України, подали касаційні скарги, в яких посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій та відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, судами встановлено, що позивач згідно наказу від 19 серпня 2002 року № 66 працює на посаді судді апеляційного суду Черкаської області, має 2 кваліфікаційний клас судді. Відповідно до довідки Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2006 року протягом 2004 року з нарахованої заробітної плати позивача утримано податок з доходів фізичних осіб на суму 2874,37 грн. За час роботи службове обмундирування йому не видавалося і грошова компенсація замість нього не виплачувалася.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення недоплаченої частини заробітної плати, суди виходили з того, що Указами Президента від 10 липня 1995 року № 584/95, від 19 вересня 1996 року № 856 та від 05 березня 2002 року № 220/2002 передбачено право, а не обов'язок керівників судів встановлювати суддям відповідні надбавки, які встановлюються індивідуально, виходячи з рівня кваліфікації та виконання додаткових повноважень.

Виплата зазначених надбавок проводилась позивачу з дотриманням вимог зазначених нормативно-правових актів на підставі відповідних розпоряджень голови суду у встановлених ним розмірах.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача компенсації у зв'язку із втратою частини заробітку, пов'язаної зі сплатою податку з доходів фізичних осіб у 2004 році, суди виходили з того, що сума нарахованої позивачу заробітної плати за місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб була нижчою ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої за IV квартал 2003 року, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про деякі питання оплати праці суддів» від 20 січня 2004 року № 22-р є підставою для виплати відповідної компенсації.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за неотримане обмундирування, суди виходили з того, що виплата такої компенсації протягом 1999 року - 11 березня 2000 року та 20 березня 2002 року - 04 вересня 2003 року була передбачена частиною 12 статті 44 Закону України «Про статус суддів», постановою Кабінету Міністрів України «Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України» від 19 березня 1994 року № 177 та наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів України» від 22 квітня 1994 року № 16/5.

Поряд з тим, в порушення вимог статті 159 КАС України щодо законності та обгрунтованості судового рішення судами не з'ясовано, чи зверталась позивач відповідно до пункту 2.10 наказу МЮ України від 22 квітня 1994 року № 16/5 із заявою про оформлення компенсаційних виплат за неотриманий форменний одяг.

Крім того, судами не враховано, що за правилами статті 120 Закону України «Про судоустрій України» Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикці, а видатки на утримання цих судів визначаються окремими рядками, серед іншого, по апеляційних судах, однак судами прийнято рішення про стягнення спірних коштів безпосередньо з Державної судової адміністрації.

Крім того, судами вирішено питання поновлення строку, однак поважні причини його пропуску не наведені, а також не встановлено час, коли позивач звернулась з позовом до суду.

Відповідно до частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

В свою чергу підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд відповідно до частини 2 статті 227 КАС України є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 210, 220, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Державної судової адміністрації України та Міністерства фінансів України задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2009 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2011 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку передбаченому главою 3 розділу IV КАС України.

Головуючий: О.П. Стародуб

Судді: В.І. Ємельянова

Ю.Й. Рецебуринський