Справа № 815/1683/15
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1683/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Милосердного М.М.

при секретарі - Римар Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №62-15 від 04 лютого 2015 року, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України в Одеській області від 04 лютого 2015 року №62-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державної міграційної служби України ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Алеппо (Сирії), є громадянином Сирії; за національністю сирієць, араб; за віросповіданням мусульманин-суніт; за сімейним станом - неодружений; має неповну вищу освіту. Військовозобов'язаний, службу в армії не проходив. Має неповнолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

До України позивач потрапив 19 січня 2005 року легально, на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та візи НОМЕР_2 авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) з метою отримання вищої освіти.

У 2005 році позивач приїхав до м. Одеси на навчання, де поступив на підготовчий факультет Одеського політехнічного університету, в якому провчився 1 рік. В періоді з 2006 року по 2012 рік позивач навчався в Вінницькому національному медичному університеті, проте через фінансові проблеми навчання припинив.

13 січня 2013 року позивач повернувся до Сирії з метою отримання в Посольстві України в Сирії візи типу "С" для повторного в'їзду до України та отримання посвідки на постійне місце проживання.

15 березня 2013 року позивач отримав запрошення на в'їзд до України від громадянки України на установчі дані ОСОБА_3. На територію України потрапив 21 жовтня 2013 року на підставі національного паспорту №006380996 та самостійно (тобто підробивши) продовженою реєстрацією до 30 січня 2018 року.

В аеропорті позивач письмово звернувся до представників ДПС України із заявою про набуття статусу біженця.

21 жовтня 2013 року був складений акт прийому-передачі особи між представниками ДПС України та Державної митної служби України в Одеській області. До ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник звернувся 29 жовтня 2013 року.

21 листопада 2014 року Головного управління Державної митної служби України в Одеській області складено висновок по справі №2013OD0347, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи вбачається, що виїзд заявника обумовлений загальним станом країни в цілому, економічними проблемами, нестабільністю. Аналіз поданої до Управління інформації дає підстави вважати, що приїзд до України відбувся з метою покращення життєвих умов, прагнення заявника попасти до більш фінансово - стабільної країни. Звернення до Управління міграційної служби в Одеської області здійснилося за метою фактичної легалізації на території України.

04 лютого 2015 року ДМС України своїм рішенням №62-15 підтримала висновок Головного управління Державної митної служби України в Одеській області та відмовила громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13 березня 2015 року позивачем отримано повідомлення №162 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення є протиправним, що полягає у невідповідності висновків декларативним підходам до захисту прав осіб, які звертаються за захистом, невідповідності формам солідарності у теперішній кризовій ситуації країни походження позивача, при відсутності у позивача конвенційних ознак біженця, однак за наявності реальної загрози його життю в разі повернення до Сирії, у звязку з чим суд прийшов до висновку про необхідність зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах, зокрема, згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на Батьківщину через військові дії та можливістю бути примусово призваним до лав Сирійської армії.

Своїм рішенням №62-15 від 04 лютого 2015 року, з посиланням на ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідач відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність фактів його переслідувань або побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до соціальної групи, а також політичних переконань, тобто необґрунтованості поданої заяви.

Зокрема, при апеляційному розгляду справи не встановлено, що ОСОБА_1 може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що позивач може відноситися до біженця або особи, яка потребує додаткового захисту враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в Сирії та те, що позивача у разі повернення на Батьківщину буде покликано до загальної мобілізації до армії Сирії, оскільки фактично він не хоче повертатися додому лише через побоювання бути призваним до лав Збройних сил своєї країни.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги посилання апелянта на особову справу позивача, яка в свою чергу вказує на відсутність у заявника релігійних або пацифістських поглядів, які забороняють йому захищати власну країну.

Також, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами та жодного разу до нього не застосовувалися адміністративні заходи, що підтверджується анкетою позивача (а.с.27-31).

Окрім цього, вказаною анкетою підтверджується те, що ОСОБА_1 повертався на Батьківщину в період військового конфлікту, а саме 13 січня 2013 року, що в свою чергу свідчить про те, що позивач не зазнав жодних утисків чи переслідувань.

Посилаючись на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Державна міграційна служба України приймаючи рішення №62-15 від 04 лютого 2015 року, діяла в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством України, та правомірно відмовила позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що помилково не було встановлено судом першої інстанції.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що суд не мав права приймати рішення про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому законом повноважень та вирішив питання (зобов'язав прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту), які віднесені законом до виключної компетенції відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись п.4 ч.1 ст. 202 КАС України колегія суддів вважає необхідним, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2015 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 червня 2015 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

М.М. Милосердний