Справа № 825/2190/14
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2015 р. м. Київ К/800/61078/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддів Зайця В.С. (суддя-доповідач), Голяшкіна О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року у справі за позовом управління Пенсійного фонду України в м.Чернігові до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові (далі -УПФУ в м. Чернігові) пред'явило позов до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення фактичних витрат на виплату і доставку пенсії за період з 03 серпня 2011 року по 28 лютого 2014 року на суму 19530,75 грн. та за березень-квітень 2014 на суму 2195,63 грн..

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача заборгованість з фактичних витрат на виплату і доставку пенсії, призначених на пільгових умовах в сумі 2195 грн. 63 коп. У решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року апеляційну скаргу УПФУ в м. Чернігові задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийнято в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь УПФУ в м. Чернігові заборгованість з фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, в сумі 19530 грн. 75 коп..

У решті постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2014 року залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції, скаржник оскаржив його.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що за період з 03 серпня 2011 року по 28 лютого 2014 року у відповідача виникла заборгованість в розмірі 19530,75 грн. з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій колишньому працівнику ОСОБА_6, якому призначена пільгова пенсія відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як водієві міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятому у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв.

Позивачем було проведено розрахунок фактичних витрат на виплату та доставку пенсій указаній особі за весь період проведення таких - з 03 серпня 2011 року (дата призначення пенсії на пільгових умовах) по 28 лютого 2014 року що склало 19530,75 грн., який було направлено відповідачу для відповідного відшкодування.

Даний розрахунок № 6818/02 від 11 квітня 2014 року було отримано відповідачем 14 квітня 2014 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь УПФУ в м. Чернігові заборгованості з фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, за період з 03 серпня 2011 по 02 лютого 2014 року в сумі 19530 грн. 75 коп., послався на положення Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, що затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 (далі - Інструкція № 21-1) та прийшов до висновку, що сума заборгованості зі сплати фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах за попередні роки не може бути стягнена, оскільки така можливість передбачена лише для суми заборгованості, що виникла в поточному році.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованість з фактичних витрат на виплату і доставку пенсії, призначених на пільгових умовах за березень-квітень в сумі 2195 грн. 63 коп., суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідно до Інструкції № 21-1 ця вимога позивача є правомірною.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості з фактичних витрат на виплату і доставку пенсії, призначених на пільгових умовах в сумі 19530,75, суд апеляційної інстанції послався на пункти 6.4 та 6.8 Інструкції № 21-1, якими передбачено, що органи пенсійного фонду щорічно в повідомленнях про розрахунок сум фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, які надсилаються підприємствам до 20-го січня поточного року та протягом 10 днів з новопризначених пенсій, визначають розмір сум до відшкодування на поточний рік; підприємства щомісяця до 25 числа вносять до Пенсійного фонду зазначену в повідомлені місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій.

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що порушення територіальним органом Пенсійного фонду України вимог пункту 6.4 та пункту 6.8 вказаної Інструкції № 21-1, що проявилось у ненадсиланні повідомлення про призначення пенсії ОСОБА_6 та щорічних повідомлень про нараховані суми фактичних витрат на виплату та доставку пенсій цій особі, а також щомісячних повідомлень про суму фактичних витрат на виплату та доставку пільгової пенсії може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності у вигляді штрафних санкцій чи пені за невідшкодування даних сум, однак не позбавляє останнього обов'язку відшкодувати понесені витрати у повному обсязі, оскільки такий обов'язок встановлений законом. Інакший підхід не відповідатиме критерію пропорційності, визначеному в пункті 8 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції вказав, що днем виникнення підстави для звернення до адміністративного суду в даній адміністративній справі є день, коли заявлена у розрахунку сума не була погашена у належний строк.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такий висновок помилковим, оскільки нарахування та сплата таких платежів повинна здійснюватись відповідно до вимог пунктів 6.4, 6.8 Інструкції № 21-1 щомісяця до 25 числа.

Частинами 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій колишньому працівнику ОСОБА_6, якому призначена пільгова пенсія відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як водієві міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятому у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв перераховував позивачу не в повному обсязі, про що було відомо позивачу з серпня 2011 року.

Разом з цим, позивач із даним позовом звернувся у червні 2014 року, тобто поза межами строку, визначеного статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду позивачем не подано, поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду не обґрунтовано.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними не вбачалось.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що суд апеляційної інстанції не дослідив підстав пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та не дав їм належної правової оцінки.

Враховуючи зазначене колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що судом апеляційної інстанції не вжито всіх передбачених законом заходів, необхідних для повного і всебічного з'ясування всіх обставин у справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а касаційний суд позбавлений права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так як судом апеляційної інстанції не було вжито всіх передбачених законом заходів, необхідних для повного і всебічного з'ясування всіх обставин у справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті і винести законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 227, 230, 231 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: