Справа № 826/5243/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 червня 2015 року 10:03 № 826/5243/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І. , суддів Бояринцева М.А., Нагорянський С.І., при секретарі судового засідання Корніюк А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві

про визнання протиправними та скасування рішення від 18.08.2014р. № 432-14 та наказу від 14.02.2015 р. № 88, зобов'язання вчинити дії
за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2.,

представника відповідачів - Молодницька І.П.,

перекладача - ОСОБА_3,

Відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 17 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до відповідача Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення від 18 серпня 2014 року № 432-14 та наказу від 14 лютого 2015 року № 88, зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 березня 2015 року суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/5243/15, що буде розглядатися по суті колегією суддів, та призначено справу до попереднього судового розгляду на 23 квітня 2015 року.

У попередньому судовому засіданні 23 квітня 2015 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав, визначених у позовній заяві.

Натомість представник відповідачів в попередньому судовому засіданні 19 травня 2015 року проти задоволення позовних вимог позивача заперечив повністю, та просив суд у позові відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, та заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що спір не може бути врегульовано в порядку, визначеному ч. 3 ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на таке, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 травня 2015 року було закінчено підготовче провадження у справі № 826/5243/15 та призначено справу до судового розгляду колегією суддів на 17 червня 2015 року.

Так, у судовому засіданні 17 червня 2015 року представник позивача заявлені у позовній заяві позовні вимоги підтримав повністю та просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про втрату статусу біженця від 18 серпня 2014 року № 432-14.

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міграційної служби України в м.Києві від 14 лютого 2015 року № 88 "Про визнання недійсним посвідчень біженців та проїзних документів для виїзду за кордон" у частині визнання недійсними посвідчення біженця серії НОМЕР_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Афганістану та його проїзного документа біженця для виїзду за кордон.

- зобов'язати Державну міграційну службу України повернути ОСОБА_1 посвідчення біженця серії ПБ 002432 та проїзний документ біженця для виїзду за кордон.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив про те, що Державною міграційною службою України було безпідставно та протиправно позбавлено його статусу біженця, позивач має цілком обґрунтовані побоювання через переслідування його за сімейними та політичними причинами.

Відповідачем у свою чергу, до матеріалів справи були подані письмові заперечення на позовну заяву, в яких Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві зазначає про правомірність дій щодо позбавлення статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1.

В судовому засіданні 17 червня 2015 року представник відповідачів проти задоволення позовних вимог позивача також заперечив повністю, та просив суд відмовити у позові з підстав, наведених у письмовому запереченні.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, та наведене підтверджується наявними матеріалами справи рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 01 грудня 2010 року № 627-10 позивачу було надано статус біженця в України і видано посвідчення біженця серії НОМЕР_1 та проїзний документ біженця для виїзду за кордон.

Однак, 09 жовтня 2014 року позивачу Головним управлінням Міграційної служби України в м.Києві вручене повідомлення про втрату статусу біженця прийняте Головним управління Державної міграційної служби України в м.Києві на підставі рішення Державної міграційної служби України від 18 серпня 2014 року № 432-14.

Так, у наведеному повідомленні було зазначено, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», статус біженця втрачається у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства). Підставою для його прийняття стала інформація Адміністрації Державної прикордонної служби України (лист від 18 березня 2014 року № 55/248, в якому вказано, що позивач виїжджав з території України до Афганістану).

Рішенням Державної міграційної служби України від 18 серпня 2014 року № 82 позивач був позбавлений статусу біженця.

З приводу зазначеного позивач у своїй позовній заяві наголошує, що причиною його перебування в Афганістані протягом січня - березня 2013 року була хвороба його матері ОСОБА_4, яка проживає в м.Кабулі.

В своїй позовній заяві позивач зазначає, що листом від 16 квітня 2014 року № 12/312 повідомлявся Головним управлінням Міграційної служби України в м.Києві, що він повинен терміново з'явитися до Управління у справах біженців для здійснення дій, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Хоча, із даного повідомлення не вбачалось інформація щодо наявності підстав для втрати чи позбавлення позивача статусу біженця.

Зважаючи на таке, та вважаючи протиправним зазначене рішення Державної міграційної служби України від 18 серпня 2014 року № 432-14 про втрату статусу біженця та наказу Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві від 14 лютого 2015 року № 88 "Про визнання недійсним посвідчень біженців та проїзних документів для виїзду за кордон" у частині визнання недійсними посвідчення біженця серії НОМЕР_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Афганістану та його проїзного документа біженця для виїзду за кордон, позивач оскаржив таке рішення відповідача в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 та Закон України від 08.07.2011 р. №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на дату винесення оскаржуваного рішення) (далі - Закон №3671).

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Водночас країна громадянської належності - це країна, громадянином (підданим) якої є особа. За умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є (п. 10 ч. 1 ст.1 Закону №3671).

Згідно п. 15 цієї статті посвідчення біженця є паспортним документом, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його біженцем в Україні і є дійсним для реалізації прав та виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Нормою п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону №3671 визначено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Процедуру оформлення документів, необхідних для вирішення питань про надання, втрату, позбавлення статусу біженця на території України визначено положеннями Тимчасової інструкції про оформлення документів, необхідних для вирішення питань про надання, втрату, позбавлення статусу біженця, затвердженої наказом Державного комітету України у справах національностей та міграції від 29.04.2002 р. №20 (далі - Інструкція №20).

Згідно п. 7.1 даної Інструкції підставою для початку процедури оформлення втрати, чи позбавлення статусу біженця є надходження до органу міграційної служби:

- заяви особи, якій надано статус біженця в Україні, про втрату статусу біженця;

- клопотання органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця в Україні;

- клопотання органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця в Україні.

Як визначено п. 7.2 Інструкції №20 у разі отримання органом міграційної служби зазначених клопотань вони реєструються у журналі реєстрації клопотань (додаток 30), долучаються до особової справи, після чого орган міграційної служби вносить до Держкомнацміграції України подання про втрату (позбавлення) статусу біженця (додаток 31) з посиланням на особисту заяву особи, якій надано статус біженця в Україні, або на відповідне клопотання органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, іншого органу державної влади. Таке подання, за наявності достатніх підстав, визначених частинами першою - четвертою статті 15 Закону, може бути внесено органом міграційної служби за власною ініціативою. До подання долучаються особова справа та документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця.

Згідно п. 7.3 Інструкції №20 під час розгляду подання органу міграційної служби про втрату або позбавлення особи статусу біженця в Україні Держкомнацміграції України:

- може вимагати від органу міграційної служби додаткову інформацію, необхідну для прийняття рішення;

- у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, має право звертатись з відповідними запитами до Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян;

- приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або про відсутність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця (додаток 32);

- протягом трьох робочих днів надсилає рішення про втрату або позбавлення особи статусу біженця чи про відсутність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця разом з особовою справою до органу міграційної служби за місцем проживання особи.

Подання щодо втрати або позбавлення статусу біженця, документи, отримані або підготовлені під час розгляду подання, додаються до особової справи біженця.

Так, з інформації, наданої позивачем, судом не вбачається підстав вважати, що останній переслідувався за сімейними та політичними причинами на території Афганістану.

З даного приводу позивачем не було надано жодних конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1.

Твердження позивача щодо існування загрози його життю (свободі) на батьківщині не є обґрунтованими, а наявність конвенційних ознак є його особистим припущенням.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду позивача, а також досвіду осіб, які знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення у країну громадянської належності.

Так, під час дослідження наявних матеріалів справи простежується, що позивач добровільно повернувся до країни національної приналежності (Афганістану), яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за сімейними та політичними причинами, але це не перешкоджало йому знаходитись на території Афганістан маже протягом 3 місяців, що підтверджується роздруківками авіаквитків, що позивач не заперечував.

Відповідно до наявних у справі доказів, чого також не було жодним чином спростовано самим позивачем, за результатами розгляду відповідачем Державною міграційною службою України особової справи шукача притулку (позивача) було встановлено наступне.

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, статус біженця набув на підставі Рішенні Держкомнацрелігій України від 01 грудня 2010 року № 627-10 відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців" у редакції 2001 року.

Рішенням Державної міграційної служби України від 18 серпня 2014 року № 82 позивач був позбавлений статусу біженця в Україні з наступних причин: відповідно до пункту 1 частини 1 статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту", статус біженця втрачається у разі, якщо особа добровільно повернулась до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З метою перевірки та не порушення законодавства України у сфері міграції, Державна міграційна служба України направляє запити до Адміністрації Державної прикордонної служби щодо перевірки фактів перебування окремих громадян Афганістану, які перетинали кордон України через повітряні пункти пропуску в країнах громадянської належності після набуття ними статусу біженця в Україні, та в результаті проведених заходів встановлено відповідно до листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18 березня 2014 року № 55/248 в результаті проведених заходів, встановлено, що позивач перебував на території Афганістану протягом двох місяців і пояснив, це відвідуванням хворої матері, однак жодного документального підтвердження не надав.

З 31 грудня 2012 року до 25 березня 2013 року факт перебування позивача в Афганістані підтверджено роздруківками авіаквитків: 31 грудня 2012 року на рейс Авіаліній Air Аrabia G 90294 «Київ (Бориспіль)- Шарджа» з пересадкою 01 січня 2013 pоку на рейс Авіаліній Air Arabia G 90563 « Шарджа -Кабул».

Позивачу було надіслано запрошення до Управління у справах біженців Державної міграційної служби України в м. Києві, для проведення співбесіди Протокол від 06 травня 2014 року. Під час проведення співбесіди позивач підтвердив факт свого перебування з 01 січня 2013 року по 25 березня 2013 року в країні громадянської належності, а саме в Афганістані.

Державна міграційна служба України прийняла рішення про втрату статусу біженця позивача, у зв'язку з тим, що позивач добровільно повернувся до Афганістану, який він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, та з інформації про перетин державного кордону та строками перебування в країні громадянської належності.

Тобто, відповідно до наявних у справі доказів, що також не було належним чином спростовано позивачем, останній підтвердив факт перебування за межами території України з 01 січня 2013 року по 25 березня 2013 року в країні громадянської належності, а саме в Афганістані, маючи на цей час статус біженця в Україні.

Зазначені причини не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Також Вищим адміністративним судом України звернуто увагу суддів, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Разом з тим, після вивчення матеріалів особової справи позивача, є обґрунтовані підстави вважати, що останній має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), є економічним мігрантом.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі-Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Проте, як підтверджується наявними у справі доказами та не було належним чином спростовано позивачем, інформація про побоювання переслідувань, що була надана заявником, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях (є суперечливою) і не має ніякого документального підтвердження.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень, на думку суду, правомірно відмовив позивачу у визнанні останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення від 18 серпня 2014 року № 432-14, яким громадянин Афганістану ОСОБА_1 втратив статус біженця та наказ від 14 лютого 2015 року № 88, що визнання недійсним посвідчення біженця, оскільки умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у позивача відсутні.

Натомість позивач, не надав суду обґрунтованих пояснень та допустимих доказів на їх підтвердження, щодо заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва,

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді М.А. Бояринцева

С.І. Нагорянський

Дата складання та підписання постанови в повному обсязі 22.06.2015