Справа № 826/5616/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 червня 2015 року 10:19 № 826/5616/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І. , суддів Бояринцева М.А. Нагорянський С.І. при секретарі судового засідання Корніюк А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Громадянина Ірану ОСОБА_5 ОСОБА_5
до Державної міграційної служби України
третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
за участю представників сторін:

позивача - Лапіна О.О.,

відповідача та третьої особи - Молодницької І.П.,

Відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 17 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач громадянин Ірану ОСОБА_5 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до відповідача Державної міграційної служби України за участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання неправомірним та скасування рішення № 719-14 від 19 грудня 2014 року та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/5616/15, що буде розглядатися по суті колегією суддів, та призначено справу до попереднього судового розгляду на 20 квітня 2015 року.

У попередньому судовому засіданні 19 травня 2015 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав, визначених у позовній заяві.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, та заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що спір не може бути врегульовано в порядку, визначеному ч. 3 ст. 111 КАС України.

Зважаючи на таке, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 травня 2015 року було закінчено підготовче провадження у справі № 826/5616/15 та призначено справу до судового розгляду колегією суддів на 17 червня 2015 року.

Так, у судовому засіданні 17 червня 2015 року представник позивача заявлені у позовній заяві позовні вимоги підтримав повністю та просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 719-14 від 19 грудня 2014 року про відмову у визнанні громадянки Ірану ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ірану ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив про те, що Державною міграційною службою України було безпідставно та протиправно відмовлено громадянці Ірану ОСОБА_5 у визнанні останньої біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки позивач має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої релігійні переконання та за ознакою належності до соціальної групи, у країні свого походження - Ірані.

Відповідачем та третьою особою у свою чергу, до матеріалів справи були подані письмові заперечення на позовну заяву, в яких Державна міграційна служба України зазначає про правомірність її дій щодо відмови громадянинці Ірану ОСОБА_5 у визнанні останнього біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

В судовому засіданні 17 червня 2015 року представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог позивача також заперечив повністю, та просив суд відмовити у позові з підстав, наведених у письмовому запереченні.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, та наведене підтверджується наявними матеріалами справи, 26 березня 2015 року представник позивача адвокат Лапін О.О. власноруч отримав повідомлення № 12 від 12 січня 2015 року від Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у наведеному повідомленні було зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні його біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні. Підставою було вказано рішення Державної міграційної служби України № 719-14 від 19 грудня 2014 року (рішення, що оскаржується ).

З приводу зазначеного позивач у своїй позовній заяві також наголошує на тому, що в заяві на статус біженця, анкеті та під час співбесіди (громадянка Ірану ОСОБА_5) зробила заяву про те, що в країні її походження (Ірану) відбувається переслідування таких осіб через релігійні переконання та за ознакою належності до соціальної групи.

Зокрема, позивач зазначив, що побоюється загрози загальнопоширеного насильства в ситуації систематичного порушення прав людини.

Зважаючи на таке, та вважаючи протиправним зазначене рішення Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року № 719-14 щодо відмови громадянці у ОСОБА_5 у визнанні її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні, позивач оскаржив таке рішення відповідача в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України; Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року; Протоколом щодо статусу біженців 1967 року; Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону № 3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями частини 5 ст. 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вимог ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, з інформації, наданої позивачем, судом не вбачається підстав вважати, що останній переслідувався в Ірані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності, до певної соціальної групи, або політичних переконань.

З даного приводу позивачем не було надано жодних конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1.

Твердження позивача щодо існування загрози його життю та здоров'ю на батьківщині не є обґрунтованими, а наявність конвенційних ознак є її особистим припущенням.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду позивача, а також досвіду осіб, які знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення у країну громадянської належності.

Так, під час дослідження наявних матеріалів справи простежується основна мета звернення позивача за захистом, а саме - легалізація на території України.

Проте вказаний намір позивача (легалізація на території України) немає нічого спільного з підставами, за яких іноземця може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наявних у справі доказів, чого також не було жодним чином спростовано самим позивачем, за результатами розгляду відповідачем Державною міграційною службою України особової справи шукача притулку (позивача) було встановлено наступне.

Громадянин Ісламської Республіки Іран України прибула легально літаком 12 жовтня 2007 року, маючи дозвіл компетентних органів на виїзд.

Документи, що посвідчують особу: закордонний паспорт громадянки Ірану НОМЕР_1. На момент звернення із заявою на території України перебувала нелегально. До органів Міграційної служби України або інших країн за отриманням захисту не зверталася.

У своїй заяві та анкеті від 10 липня 2014 року шукачка притулку зазначила, що перебуваючи на території України, її чоловік мав інтимні стосунки з іншою жінкою, після чого чоловік цієї жінки почав погрожувати її чоловіку та побив його, та має на меті повернути його на батьківщину для того, аби він поніс відповідальність та отримав покарання у вигляді побиття камінням. Позивач зазначила, що боїться повертатись в країну свого походження через те, що за діяння її чоловіка його вб'ють, а її - одиноку жінку будуть переслідувати, а також будуть переслідувати за зміну віри.

Обставини, які змусили позивача звернутись для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було ретельно вивчено та відображено Державною міграційною службою України у відповідному висновку від 30 жовтня 2014 року.

Так, враховуючи результати співбесіди, документи, додані позивачем до особової справи, інформацію по країні походження, Державною міграційною службою України було прийнято оскаржуване рішення від 19 грудня 2014 року № 719-14, яким позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Варто зауважити, що позивач мешкає на території України 16 років з 2007 року, проте із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулася лише в 2014 році.

Як зазначив позивач під час першої співбесіди від 15 липня 2014 року, протягом тривалого часу в них була реєстрація в Україні, оскільки тоді було легше отримати реєстрацію, ніж зараз. Після народження дочки на території України 19 грудня 2008 року, вони намагалися оформити громадянство України, проте в них це не вийшло та її чоловік звернувся за статусом біженця. Після того, як йому відмовили, позивач вирішила сама звернутися за статусом біженця в Україні.

Отже, очевидним є те, що вичерпавши всі методи для легалізації на території України протягом тривалого часу, позивач звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В даному випадку позивач використовує звернення до Управління у справах біженців із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не з метою

втримання захисту від можливих переслідувань у країні походження, а з метою легалізації свого проживання на території України.

В даному випадку, заявником не була доведена обґрунтованість суб'єктивних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань в країні походження.

Тобто, відповідно до наявних у справі доказів, що також не було належним чином спростовано позивачем, останній не бажає повернутися до країни своєї громадянської належності (Ірану) через побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через свої релігійні переконання.

Зазначені причини неповернення позивача до країни своєї громадянської належності (Ірану) не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, цілком очевидно, що у разі реального побоювання позивача повернутися у країну свого походження (Ірану), останній мав би звернутися за своїм захистом як біженця ще з моменту прибуття на територію України - в жовтні 2007 року, проте як останній протиправно (без отримання статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту) перебував на території України з жовтня 2007 року по 2014 рік не скористався відповідним правом, про захист якого просить зараз, не надаючи обґрунтованих підтверджень його переслідувань та утисків у країні походження (Ірані) за релігійною ознакою.

Враховуючи викладене, в даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, дана заява не дає підстав вважати, що позивач зазнав переслідувань за жодною з конвенційних ознак.

Також Вищим адміністративним судом України звернуто увагу суддів, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В даному випадку, з матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність у останнього об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Разом з тим, після вивчення матеріалів особової справи позивача, є обґрунтовані підстави вважати, що останній має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), є економічним мігрантом.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі-Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Проте, як підтверджується наявними у справі доказами та не було належним чином спростовано позивачем, інформація про побоювання переслідувань, що була надана заявником, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях (є суперечливою) і не має ніякого документального підтвердження.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження.

На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень, на думку суду, правомірно відмовив позивачу у визнанні останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення від 19 грудня 2014 року № 719-14, яким відмовлено громадянці Ірану ОСОБА_5 у визнанні її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у позивача відсутні.

Натомість позивач, не надав суду обґрунтованих пояснень та допустимих доказів, щодо заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні позову Громадянина Ірану ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді М.А. Бояринцева

С.І. Нагорянський

Дата складання та підписання постанови в повному обсязі 22.06.15