Справа № 461/9502/13-а
Суддя: Романюк В. Ф.
Дата ухвалення: 2013-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/9502/13-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2013 р. м. Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді - Романюка В.Ф.,

при секретарі судових засідань - Бішко В.М.,

за участю представника позивача Піскун А.Й.,

представників відповідача Гірняка В.О., Шевченко М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом Львівського міського голови Садового А.І. до Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування акту,-

В С Т А Н О В И В:

Львівський міський голова Садовий Андрій Іванович (далі - Голова) звернувся у суд з позовною заявою до Львівської міської ради, (далі Міська рада), винести постанову, якою визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 2436 від 30.05.2013р. «Про затвердження Порядку передачі у короткострокову оренду елементів благоустрою»

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.05.2013 р. на пленарному засіданні сесії Львівської міської ради прийнята ухвала №2436 «Про затвердження Порядку передачі у короткострокову оренду елементів благоустрою», дію якої міським головою було зупинено та запропоновано повторно винести це питання на розгляд міської ради. Разом з тим, 27.06.2013 року на пленарному засіданні Львівською міською радою зауваження міського голови відхилено та підтверджено попереднє рішення ради. На думку позивача, зазначена ухвала не відповідає положенням чинного законодавства, у відповідності до приписів п.10.ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (далі Закон 280), така підлягає визнанню незаконною та скасуванню в судовому порядку. Просить визнати незаконною та скасувати Львівської міської ради №2436 від 30.05.2013р. «Про затвердження Порядку передачі у короткострокову оренду елементів благоустрою».

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позову не визнали з підстав, викладених у запереченнях та пояснили, що ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад можуть передавати об'єкти права комунальної власності у користування юридичним та фізичним особам. Порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Саме ці питання врегульовано оскаржуваною ухвалою ЛМР. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 28.11.2013 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Закріплений у ч. 1 ст.11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Судом встановлено, що ухвалою 11-тої сесія 6-го скликання № 2436 від 30.05.2013 року «Про затвердження Порядку передачі у короткотермінову оренду елементів благоустрою» міська рада ухвалила затвердити Порядок передачі у короткострокову оренду елементів благоустрою, заборонити торгівлю тютюновими виробами та міцними алкогольними напоями в об'єктах, встановлених згідно з Порядком передачі у короткострокову оренду елементів благоустрою.

Міським головою відповідно до п.4 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст..62 Регламенту Львівської міської ради, було зупинено дію цієї ухвали з проханням розглянути її повторно в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст.. 62 Регламенту Львівської міської ради 6-го скликання, затвердженого Ухвалою Львівської міської ради № 304 від 31.03.2011 «Про Регламент Львівської міської ради 6-го скликання», Рішення Ради протягом 5-ти робочих днів з часу його прийняття підписує міський голова або воно може бути зупинено і подано на повторний розгляд Ради з обгрунтуванням зауважень не пізніше ніж у двотижневий термін після внесення таких зауважень. Рада зобов'язана у двотижневий термін після внесення зауважень міського голови або на наступному пленарному засіданні повторно розглянути зупинене міським головою рішення. Якщо Рада відхилила зауваження міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами голосів від загального складу Ради, воно набирає чинності, реєструється та оприлюднюється у порядку встановленому цим регламентом.

Відповідно до положень ст.4 Європейської хартії місцевого самоврядування від 15 жовтня 1985 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії місцевого самоврядування» від 15 липня 1997 року N 452/97-ВР головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Однак це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону. Повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Вони не можуть скасовуватися чи обмежуватися іншим, центральним або регіональним органом, якщо це не передбачене законом.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Нормою статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (далі Закон 280), встановлено сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», правовий, статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, законами України; органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Рада в межах своїх повноважень приймає відповідно до ч 1. ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» нормативні та інші акти у формі рішень.

У порядку встановленому статтею 64 Регламенту Львівської міської ради 6-го скликання, затвердженого Ухвалою Львівської міської ради № 304 від 31.03.2011 «Про Регламент Львівської міської ради 6-го скликання» Рішення Ради нормативно-правового характеру та інші акти набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо Радою не встановлено інший термін введення цих рішень у дію. Рішення Ради нормативно-правового характеру оприлюднюються не пізніше як у 20-денний термін після їх прийняття на офіційному сайті Ради або в інший визначений спосіб.

Відповідно до положень ст. 150 Конституції України, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Крім того, при прийнятті рішення судом враховано, що у Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, зазначено, що проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення‚ представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. В Законі встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59).

Правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року N 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, визначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п'ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Слід зауважити, що відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 6 вересня 2005 року N 2807-IV (далі - Закон 2807), територія - сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об'єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об'єктів, об'єктів промисловості, комунально-складських та інших об'єктів у межах населеного пункту.

Згідно ст..21 цього ж Закону 2807 елементами (частинами) об'єктів благоустрою є: 1) покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів; 2) зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об'єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; 3) будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; 4) засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; 5) технічні засоби регулювання дорожнього руху; 6) будівлі та споруди системи інженерного захисту території; 7) комплекси та об'єкти монументального мистецтва, декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади; 8) обладнання (елементи) дитячих, спортивних та інших майданчиків; 9) малі архітектурні форми; 10) інші елементи благоустрою, визначені нормативно-правовими актами.

Згідно Класифікатора державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.03.2006 №461 будівлі - споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів.

До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та інше.

Відповідно до п. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

За частинами 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Також, згідно із частиною 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні " акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, прийняті в межах своїх повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

З прийняттям Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства «Про затвердження порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» № 224 від 21.10.2011 р. та втратою чинності Постанови Кабінету Міністрів України № 982 від 26.08.2009 року «Про затвердження порядку розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності» на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 548 від 25.05.2011 р. споруда, яка не має закритого приміщення для тимчасового перебування людей, у якій може бути розміщене торгівельне обладнання, низькотемпературний прилавок, лоток, ємність, торговельний автомат, інші пристрої для сезонної роздрібної торгівлі та іншої підприємницької діяльності віднесено до пересувних тимчасових споруд.

У статті 21 Закону зазначено, що: «мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством, а малі архітектурні форми для провадження підприємницької діяльності змінюють назву на тимчасові споруди для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Згідно з п.2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва, та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011р. (далі - Порядок) підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди. Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки, відхилення від паспорта прив'язки тимчасової споруди не допускається (п.2.20, 2.21 Порядку). Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється (п.2.31 Порядку). У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу (п.2.30 Порядку).

Таким чином, закон визначає, що встановлення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності допускається за умови наявності паспорта прив'язки тимчасової споруди, а у разі встановлення тимчасової споруди без такого паспорта прив'язки, остання підлягає демонтажу.

Помилковим також є твердження позивача, про те що паспорт прив'язки це дозвільний документ. Законом України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" та Законом України "Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності" не передбачено такого документу, як паспорт прив'язки для розміщення тимчасової споруди. Відповідно до ст.1 Закон України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", паспорт прив'язки не є документом дозвільного характеру. Отримання паспорта прив'язки передбачено Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва, та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011р. У відповідності до даного Наказу паспорт прив'язки тимчасової споруди - це комплект документів, у якому визначено місце встановлення тимчасової споруди на топографо - геодезичній основі М 1:500, схему благоустрою прилеглої території.

Згідно з ч.5 п.1 ст.1 Закону 2807, заходи з благоустрою населених пунктів - роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об'єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використан-ня.

Статтею 5 Закону 2807 встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

До переліку зазначених у п.1 ст. 10 Закону 2807 повноважень сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб'єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об'єктів благоустрою.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаних правових норм, до компетенції органу місцевого самоврядування входить вирішення питання про надання елементів благоустрою в короткострокову оренду шляхом прийняття з цього приводу рішень та укладення на їх підставі відповідних договорів оренди для вказаних цілей.

При цьому, орган місцевого самоврядування при вирішенні питання, яке торкається питань благоустрою та надання для таких цілей у оренду об'єкту благоустрою, має ретельно перевіряти та аналізувати доцільність тих чи інших заходів, в тому числі і щодо доцільності розміщення малих архітектурних форм на території міста і встановлення строку оренди елементів благоустрою, враховувати інтереси також інших осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Слід зазначити, що наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого нормами закону щодо захисту прав і охоронюваних законом інтересів які порушені або оспорюються.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оскарження і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У відповідності до ст. 11 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. А згідно ст. 86 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підтвердженні матеріалами справи, не доведені у судовому засіданні та такі, що не підлягають до задоволення.

В порядку ст.94 КАС України судові витрати у формі судового збору не стягуються, оскільки такі стороною не понесені.

Керуючись ст.ст. 5, 7-14, 69-71, 86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м.Львова. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Головуючий - суддя Романюк В.Ф.