Справа № 1570/3905/2012
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 р.м. ОдесаСправа № 1570/3905/2012

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача - Косцової І.П.

суддів - Стас Л.В.

- Турецької І.О.

за участю: секретаря - Разінкіної Л.В.

апелянта - не з'явився

представника відповідача - Лисий С.О. (довіреність від 17.06.2015 року)

представника відповідача - Орлова О.Ю. (довіреність від 24.03.2014 року)

третьої особи - не з'явилась

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_5 про визнання протиправними наказів в частині, змінивши підставу звільнення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправними Накази Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 20.03.2012 року №412 «Про покарання співробітників Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУМВС» в частині, що стосується ОСОБА_4, від 05.04.2012 року №139 о/с в частині, що стосується ОСОБА_4, зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області внести зміни до Наказу від 05.04.2012 року №139 о/с в частині, що стосується підстав звільнення ОСОБА_4, змінивши підставу звільнення з пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України «за дискредитацію» на підпункт б) пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України «через хворобу».

В обґрунтування позову зазначено, що звільнення його з органів внутрішніх справ не відповідає вимогам закону, спірні накази прийнято на підставі службового розслідування, про яке його не було повідомлено, жодні пояснення щодо обставин справи у нього не відбиралися, з наказом про накладення дисциплінарного стягнення не ознайомили, до того ж під час службового розслідування він перебував на лікарняному. Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про порушення відповідачами положень чинного законодавства в частині обов'язкового дотримання принципу всебічного та повного дослідження всіх обставин, що мають значення для вирішення встановленого порушення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції у справі з'ясовано, що ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ та перебував у званні майора міліції на посаді оперуповноваженого сектора карного розшуку Таїровського відділу міліції Київського РВ ОМУ ГУ МВС України.

20.03.2012 року Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області винесено Наказ №412 про звільнення майора міліції ОСОБА_4 оперуповноваженого сектора карного розшуку Таїровського відділу міліції Київського РВ ОМУ ГУ МВС України, з органів внутрішніх справ за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за дискредитацію).

Зазначений наказ реалізований Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області №139 о/с від 05.04.2012 року, яким відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України позивача звільнено з органів внутрішніх справ з 10.04.2012 року за п. 66 Положення (за дискредитацію).

У зв'язку з тим, що у період з 20.02.2012 року по 14.05.2012 року позивач знаходився на лікарняному на підставі його рапорту, поданого до Управління 03.05.2012 року, Наказом від 14.06.2012 року №265 о/с внесено зміни до наказу ГУ МВС України в Одеській області від 05.04.2012року №139 о/с щодо дати звільнення та вирішено вважати датою звільнення позивача з органів внутрішніх справ з 15.05.2012року.

Висновку про порушення позивачем вказаної норми відповідач дійшов за результатами службового розслідування, затвердженого 19.03.2012 року начальником ГУ МВС України в Одеській області, за фактом порушення кримінальної справи у відношенні працівників Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУ МВС.

Як вбачається з матеріалів службового розслідування та оспорюваних наказів, позивач, будучи оперативним працівником та особою, яка здійснювала оперативні заходи щодо встановлення обставин вчинення злочину 23.12.2011 року разом з іншими працівниками міліції із застосуванням спецзасобів і заходів фізичного впливу, здійснив затримання громадянина ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні крадіжки. В порушення вимог Інструкції з організації діяльності чергових частин органів і підрозділів внутрішніх справ України, направленої на захист інтересів суспільства і держави від протиправних посягань, затвердженої наказом МВС України від 28.04.2009року №181, доставивши ОСОБА_6 до районного відділу міліції, позивач не зареєстрував вказаного громадянина у журналі обліку відвідувачів та запрошених осіб, утримував його у відділі міліції без складання протоколу про адміністративне затримання понад 11 годин, застосовував фізичний та психологічний тиск з метою примусити його до надання зізнавальних показань.

За даним фактом прокуратурою м. Одеси порушено кримінальну справу, а дії позивача кваліфіковано як посадовий злочин.

За висновком службового розслідування позивач вчинив проступок, що дискредитує звання працівника міліції, грубо порушив приписи Закону України «Про міліцію», ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Кодексу честі працівника ОВС України, Етичного кодексу, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, Наказів МВС України від 16.03.2007 року №81, від 15.05.2007 року №157, від 26.03.2010 року №90, Додатку №18 до Інструкції з організації діяльності чергових частин органів і підрозділів внутрішніх справ України, направленої на захист інтересів суспільства і держави від протиправних посягань, затвердженої наказом МВС України від 28.04.2009 року №181, Розпорядження МВС України від 31.03.2011 року №329, що стало підставі для видання оспорюваних за цим позовом наказів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції із врахуванням зауважень, викладених Вищим адміністративним судом України за результатами перегляду попередніх судових рішень у цій справі, виходив з того, що при виданні спірних наказів відповідачем було дотримано вимоги законодавства, із врахуванням всіх обставин, котрі мали значення при вирішенні питання щодо звільнення позивача з органів внутрішніх справ та вчинки позивача під час несенням ним служби є такими, що дискредитують звання працівника органу внутрішніх справ, відтак ці накази є правомірними та такими, що винесені обґрунтовано, розсудливо та у спосіб, що передбачений законом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на повному з'ясуванні обставин справи та на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Частинами 9, 15 статті 14 Статуту передбачено, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного виливу.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень передбачений ст. 14 Дисциплінарного статуту, зокрема, у частині першій зазначено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Відповідно до п. 66 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складоморганів внутрішніх справ України», затвердженого 29 липня 1991 року Постановою Кабінету Міністрів України №114 особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ.

Звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

На думку колегії суддів, поняття «дискредитація» передбачає вчинення особою вчинку, який ганьбить органи внутрішніх справ України в очах громадськості та який не сумісний з подальшим проходженням служби.

При цьому, поняття вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, законодавством не визначено. В кожному конкретному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень, самостійно визначає, чи є конкретне діяння таким, що дискредитує звання рядового і начальницького складу.

Тобто, звільнення за дискредитацію звання рядового і начальницького складу є самостійною підставою припинення трудових відносин з працівником органу внутрішніх справ України.

Аналізуючи складові поняття «дискредитація», суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вчинки, які дискредитують працівників органів внутрішніх справ, та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

До таких вчинків слід відносити: вчинення злочину, встановленого вироком суду, що набрав законної сили; скоєння корупційного діяння як різновиду адміністративного правопорушення; систематичне скоєння адміністративних правопорушень, що посягають на встановлений порядок управління, громадський порядок та громадську безпеку; заняття підприємницькою діяльністю; організацію страйків та участь у них; розголошення службової таємниці; появу на службі або поза службою в нетверезому стані, що ображає людську гідність; вживання алкогольних напоїв у форменому одязі у громадських місцях; прийняття наркотичних або токсичних препаратів без рецепту лікаря; систематичне порушення правил носіння форменого одягу, зовнішньої охайності; неодноразове грубе і зверхнє ставлення до громадян; прояви жорстокого або принизливого ставлення до людей; скоєння аморального проступку, не сумісного з продовженням служби в ОВС; систематичне поширення компрометуючої ОВС України інформації за допомогою засобів мас-медіа.

Таким чином, з урахуванням наведеного, оскільки при звільненні позивача з органів внутрішніх справ, відповідачем було враховано тяжкість скоєного проступку, обставини за яких його скоєно, заподіяну шкоду позитивному іміджу міліції, попередню поведінку позивача, ставлення позивача до виконання службових обов'язків, а також встановлена його несумісність з подальшим проходженням служби в органах внутрішніх справ, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач при обранні позивачеві виду заходу дисциплінарного виливу повно та об'єктивно врахував всі обставини та обґрунтовано прийняв оспорювані накази про звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України «за дискредитацію».

Разом з цим, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, звільнення позивача за дискредитацію звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не пов'язано з наявністю кримінальної справи, яка лише стала підставою для проведення службового розслідування, отже обставини допущених позивачем порушень досліджувались окремо, жодним чином не пов'язані із обставинами, встановленими у кримінальному процесі.

Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично не заперечує встановлені службовим розслідуванням обставини щодо допущення ним порушень вимог закону, нормативних актів та питання щодо підстав застосування дисциплінарного стягнення, передбаченого ч. 66 Положення, а саме доведеності вини у скоєнні вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, ним не оскаржується.

Єдиною підставою, за якою він посилається на неправомірність оспорюваних наказів, є недодержання відповідачем порядку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності в частині не відібрання в нього особистих пояснень та не врахування його вимоги щодо зміни підстави звільнення з органів внутрішніх справ.

Проте ці доводи позивача спростовуються наявними в матеріалах справи актами про повідомлення позивачу про необхідність надати пояснення з приводу обставин, про ознайомлення з результатами службового розслідування та про його відмову від надання пояснень та ознайомлення із матеріалами службового розслідування.

При цьому прийняття відповідачем оскаржуваного наказу у період тимчасової непрацездатності позивача не може бути підставою для його скасування, оскільки після отримання відповідних документів, відповідачем самостійно було усунуто порушення прав позивача та змінено дату його звільнення, а через відсутність обставин для зміни підстав звільнення відповідачем оспорювані накази залишені без змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зроблено висновок, що виявлене порушення встановлене з дотриманням принципу всебічного та повного дослідження всіх обставин, що мають значення для вирішення питання по суті, з дотриманням вимог закону, а вчинки позивача обґрунтовано кваліфіковано такими, що дискредитують звання працівника органу внутрішніх справ.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству та доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_5 про визнання протиправними наказів в частині, змінивши підставу звільнення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В.Стас

І.О.Турецька