Справа № 804/3453/13-а
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року м. Київ К/800/36188/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (суддя-доповідач), Загороднього А.Ф., Зайцева М.П.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпровський завод мінеральних добрив»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2013 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року

у справі № 804/3453/13-а

за позовом Закритого акціонерного товариства «Дніпровський завод мінеральних добрив»

до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Закрите акціонерне товариство «Дніпровський завод мінеральних добрив» звернулось в суд з позовом до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби (далі - ОДПІ), в якому (з урахуванням уточнення позовних вимог) просило:

- скасувати податкове повідомлення-рішення від 27 грудня 2007 року №/0/44119;

- зобов'язати відповідача списати з особового рахунку позивача недоїмку з податку на прибуток у розмірі 324 924 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2008 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2009 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ від 27 грудня 2007 року №/0/44119.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 лютого 2013 року задоволено клопотання позивача та здійснено заміну Закритого акціонерного товариства «Дніпровський завод мінеральних добрив» на ПАТ «ДЗМД», касаційну скаргу відповідача задоволено частково, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2008 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2009 року - скасовано.

Справу направлено на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

При цьому, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судами першої та другої інстанцій невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів, які виникли після дня введення мораторію , а отже , і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Водночас, звернуто увагу на те, що судами не були належним чином з'ясовані всі фактичні обставини справи, зокрема, щодо правомірності винесення ОДПІ спірного рішення.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2013 року, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ПАТ «ДЗМД» подало касаційну скаргу, в якій просило їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, після оголошеної перерви у судовому засіданні, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглядається відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами перевірки 14 грудня 2007 року відповідачем складено акт № 512/15-1 про результати невиїзної документальної (камеральної) перевірки податкової звітності з податку на прибуток (далі - акт перевірки).

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № /0/44119 від 27 грудня 2007 року, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток підприємств та організацій, що належать до приватної форми власності у сумі 324 924,00 грн., з яких 108 308,00 грн. - основний платіж, 216 616,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Камеральною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться контролюючим органом на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях, без проведення будь-яких інших видів перевірок платника податків (абз. 2 пп. "в" пп. 4.2.2. п. 4.2. ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»).

Пп. 4.2.2 п. 4.2. ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року №2181-Ш (далі - Закон №2181) передбачено випадки, в яких контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків. Серед них, зокрема, контролюючий орган внаслідок проведення камеральної перевірки виявляє арифметичні або методологічні помилки у поданій платником податків податковій декларації, що призвели до заниження або завищення суми податкового зобов'язання (абз. 1 п.п. "в" п. 4.2.2 п 4.2 ст. 4 Закону №2181).

Законом №2181 визначено, що камеральною вважається перевірка, яка провадиться контролюючим органом виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях, без проведення будь-яких інших видів перевірок платника податків.

Отже, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не встановлено спеціального граничного строку проведення камеральних перевірок, у зв'язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про безпідставність доводів позивача щодо порушення податковим органом порядку проведення такої перевірки.

Крім того, судами встановлено, що ПАТ «ДЗМД» у статутному фонді має 40% державної частки та за І півріччя 2007 року отримало чистий прибуток в розмірі 4332,3 тис. грн.

Ст. 63 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V (далі - Закон № 489-V) встановлено, що господарські організації сплачують до Державного бюджету України частину прибутку (доходу), зокрема, акціонерні, холдингові компанії та інші суб'єкти господарювання, у статутному фонді яких державі належать акції (частки, паї), та їх дочірні підприємства, - у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів.

Частина прибутку (доходу) сплачується до Державного бюджету України або місцевих бюджетів за результатами фінансово-господарської діяльності 2006 року (крім частини прибутку (доходу), сплаченої відповідно до ст. 67 Закону № 489-V, та наростаючим підсумком щоквартальної фінансово-господарської діяльності у 2007 році у строки, встановлені для сплати податку на прибуток підприємств.

Для акціонерних, холдингових компаній та інших суб'єктів господарювання, у статутному фонді яких державі належать частки (акції, паї), та їх дочірніх підприємств, зазначені відрахування провадяться з частини прибутку (доходу) відповідно до розміру державної частки (акцій, паїв) у їх статутних фондах.

Порядок відрахування частини прибутку (доходу), визначеної цією статтею, встановлюється Кабінетом Міністрів України (крім порядку і нормативу відрахування частини прибутку (доходу) господарських організацій, які належать до комунальної власності або у статутних фондах яких є частка комунальної власності, які встановлюються відповідними радами).

Відповідно до ст. 84 Закону № 489-V контроль за справлянням (стягненням) платежів до бюджету здійснюється органами, які повинні забезпечувати їх надходження, згідно з додатком № 8 до цього Закону.

Таким чином, контроль за справлянням частини прибутку (доходу) до Державного бюджету України здійснюється органами державної податкової служби.

Чистий прибуток позивача склав 4332,3 тис. грн. В декларації з податку на прибуток підприємства за три квартали 2007 року позивач не нарахував авансові внески на перераховану суму дивідендів за 1 півріччя поточного року у сумі 108 307,50 грн. на перераховану суму дивідендів (не заповнений р. 20 Декларації з податку на прибуток підприємства).

Відповідно, підприємством подано розрахунок частини чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до державного бюджету за результатами щоквартальної фінансово-господарської діяльності в 2007 році за три квартали 2007 року, в якому не нараховано авансові внески з податку на прибуток у зв'язку з нарахуванням дивідендів та прирівняних до них платежів у сумі 108 307,50грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2007 року № 68 затверджений «Порядок відрахування господарськими організаціями до Державного бюджету частини чистого прибутку (доходу)» (далі - Порядок № 68).

Відповідно до п. 2 Порядку № 68 відрахування частини чистого прибутку (доходу) здійснюється акціонерними, холдинговими компаніями та іншими суб'єктами господарювання, у статутному фонді яких державі належать частки (акції, паї), та їх дочірніми підприємствами - у розмірі, визначеному базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, які затверджуються Фондом державного майна за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

П. 3 Порядку № 68 передбачено, що частина чистого прибутку (доходу), що відраховується до державного бюджету за відповідний період, визначається виходячи з обсягу чистого прибутку (доходу), розрахованого згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, та розмірів відрахувань частини прибутку (доходу), зазначених у п. 2 цього Порядку.

Відповідно до п. 4 Порядку № 68 акціонерні, холдингові компанії та інші суб'єкти господарювання, у статутному фонді яких державі належать частки (акції, паї), та їх дочірні підприємства здійснюють відрахування частини чистого прибутку (доходу) відповідно до розміру державної частки (акцій, паїв) у їх статутному фонді.

Наказом Фонду Державного майна України від 12 лютого 2007 року № 249 встановлені Базові нормативи відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у 2006 році згідно з галузевою належністю відповідно до яких підприємства, що не мають відомчого підпорядкування сплачують державі 25% отриманого прибутку.

Слід зазначити, що за визначенням ст.167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини , що виникають , змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Пп. 1.9 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (далі - Закон №334) надано визначення поняття дивіденди для цілей оподаткування - це платіж, який здійснюється юридичною особою-емітентом корпоративних прав чи інвестиційних сертифікатів на користь власника таких корпоративних прав (інвестиційних сертифікатів) у зв'язку з розподілом частини прибутку такого емітента, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку. До дивідендів прирівнюється також платіж, який здійснюється державним не корпоратизованим, казенним чи комунальним підприємством на користь відповідно держави або органу місцевого самоврядування у зв'язку з розподілом частини прибутку такого підприємства, платіж який виплачується власнику сертифіката фонду операцій з нерухомістю в результаті розподілу доходу фонду операцій з нерухомістю.

Більш того, згідно пп. 3 п. 1 ст. 14 Закону України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року №1251-XII такі платежі включені до системи загальнодержавних податків та зборів та прирівняні до податку на прибуток підприємств. На них відповідно з пп. 7.8.2 п.7.8 ст.7 Закону №334 нараховується та вноситься в бюджет авансовий внесок з у розмірі ставки, встановленої пунктом 10.1 ст.10 цього Закону, нарахованої на суму дивідендів, призначених для виплати .

При цьому, якщо будь-який платіж будь-якою особою називається дивідендом, то такий платіж оподатковується при такій виплаті згідно з нормами, незалежно від того, чи є особа платником податку на прибуток, чи ні.

При прийнятті рішення про виплату дивідендів підприємство до/або одночасно із виплатою дивідендів визначає суму авансового внеску та вносить його до бюджету.

Проаналізувавши вимоги вищезазначеного законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що сплата частини прибутку на користь держави вважається виплатою дивідендів акціонеру і є підставою для нарахування авансового внеску з податку на прибуток. Обов'язок зі сплати авансового внеску виникає у суб'єкта господарювання одночасно із виплатою такої частини прибутку, а обов'язок з декларування авансового внеску - у звітному податковому періоді наступному за тим, в якому задекларована частина прибутку.

Згідно пп. 17.1.9 п. 17.1 ст. 17 Закону №2181 у разі коли платник податків здійснює продаж (відчуження ) товарів (продукції) або здійснює грошові виплати без попереднього нарахування та сплати податку, збору (обов'язкового платежу), якщо відповідно до законодавства таке нарахування та сплата є обов'язковою передумовою такого продажу (відчуження) або виплати, такий платник податків сплачує штраф у подвійному розмірі від суми зобов'язання з такого податку, збору (обов'язкового платежу).

Таким чином, відповідачем правомірно донараховано податкове зобов'язання з податку на прибуток та застосовано штрафні (фінансові) санкції оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що перевірка підприємства була проведена та прийнято спірне податкове повідомлення-рішення під час перебування позивача у процедурі, передбаченої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року N 2343-XII (далі - Закон № 2343-XII). Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2004 року було відкрито провадження у справі про банкрутство ЗАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив», цією ж ухвалою, судом введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, зупинено виконання боржником грошових зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Відповідно до пп. 4.2.2 п. 4.2. ст. 4 Закону 2181 контролюючий орган у разі виявлення заниження або завищення суми податкових зобов'язань суб'єкта господарювання зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання.

Введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не позбавляє контролюючі органи права нараховувати як поточні податкові зобов'язання та штрафні (фінансові) санкції за ними, так і податкові зобов'язання, які виникли до, але виявлені після порушення у справі про банкрутство платника податків, а також штрафи за їх невиконання.

Згідно ст. 1 Закону № 2343-XII мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Положення ст. 12 Закону № 2343-XII встановлюють, зокрема, заборону нараховувати протягом дії мораторію неустойку (штраф, пеню), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) стосується вимог, зобов'язань, які підпадають під поняття мораторію. Ці положення слід застосовувати у контексті зі ст. 1 Закону № 2343-XII, де наведене саме визначення мораторію.

Враховуючи вищевикладене, мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після дня введення мораторію, а отже, і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпровський завод мінеральних добрив» залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній

М.П. Зайцев