Справа № 826/1428/15
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1428/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

при секретарі Таран А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 603-14 про втрату статусу біженця, викладене у повідомлені від 27.11.2014 № 160 - незаконним.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2015 року адміністративний позов - задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено обставини та надано не вірну правову оцінку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27.11.2014 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві було винесено повідомлення № 160 про втрату статусу біженця щодо громадянина Афганістану ОСОБА_1.

З тексту даного повідомлення вбачається, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідачем прийнято рішення від 03.11.2014 № 603-14 про втрату позивачем статусу біженця.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби щодо втрати статусу біженця позивачем - необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за його оскарженням в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Задовольняючи позовні вимогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду обґрунтованих пояснень та допустимих доказів на їх підтвердження, щодо правомірності прийняття рішення про втрату статусу біженця позивачем від 03.11.2014 № 603-14, оскільки позивач не скористувався захистом країни громадянської належності та на сьогодні існує загроза стати жертвою переслідування у країні його громадянства, натомість позивач надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, Громадянина Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився м. Саманган, Афганістан, не одружений, за національністю - таджик, віросповідання - іслам.

Позивач статус біженця набув на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 31.10.2011 № 523-11 відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Листом головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України від 27.11.2014 № 160 позивача повідомлено про втрату статусу біженця на підставі рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 603-14.

В запереченнях на позов відповідач зазначив, що перебуваючи у статусі біженця позивач виїздив до країни, які він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування (Афганістан). Вказане підтверджується відповідними відмітками у його проїзному документі біженця для виїзду за кордон НОМЕР_1 та поясненнями, які він надав у ході проведення співбесіди від 12.09.2014.

Як вбачається з протоколу співбесіди, вперше заявник був вимушений виїхати до Афганістану з метою відвідування тяжко хворого батька, який у результаті помер. Вдруге позивач вибув до Афганістану у зв'язку з проведенням поминальних днів - «Хайрату».

Відповідач проаналізувавши відомості, які позивач наводив під час звернення за захистом у 2011 році та у 2014 році встановив, що інформація щодо причин в'їзду його до Афганістану є неправдивою, оскільки в заяві про надання статусу біженця та у ході проведення співбесід позивач повідомив, що його батька вбили. Ці факти в свою чергу і призвели до залишення ним країни громадянської належності та звернення за захистом в України.

Виходячи з зазначеного поданням ГУДМС України в місті Києві про втрату біженця на адресу Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 12.09.2014 рекомендовано відповідачу прийняти рішення про втрату статусу біженця позивачем у зв'язку з тим, що останній добровільно повернувся до Афганістану, який він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Позивач перебував на території Афганістану протягом 40 діб - з 27.07.2012 до 01.09.2012 та 30 діб з 02.08.2013 до 03.09.2013.

Опрацювавши зазначене подання відповідач 03.11.2014 прийняв рішення № 603-14 про втрату статусу біженця позивачем.

Позивач з вказаним рішенням не погоджується та вважає його неправомірним та необґрунтованим оскільки під час проходження співбесіди 12.09.2014 в Управлінні у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві співробітник органу міграційної служби не вірно зрозумів з якою саме причини виїжджав позивач до Афганістану. В судовому засіданні та у позовній заяві позивач зазначив, що причиною для набуття захисту він називав переслідування його через роботу батька поліцейського, якого в подальшому вбили таліби, через помсту (в одній із спецоперацій, батько позивача вбив єдиного сина ватажка місцевого відділення Талібану). У подальшому, через страх за своє життя переховувався у друга родини Хаді (якого він вважає другим батьком). Отже під час згаданої співбесіди позивач говорив, що виїжджав до Афганістану саме для того щоб побачити свого другого батька перед смертю. А у 2013 році виїжджав на Хайрат (поминки по Хаді).

Крім того, як зазначає позивач, відповідач не забороняв йому виїжджати до країни походження та не попереджував про наслідки такого виїзду та оскільки територія перебування позивача обмежувалась лише виїздом до родичів у селище Мазар - Шериф на тиждень, а також перебування у місті Кабул (який контролюється військовими), то він вважав, що такі дії не спричинять йому загрози для життя за короткий проміжок. У той же час він не мав наміру залишатись на довго, адже загроза його життю не перестала існувати. Зазначене підтверджується не тільки словами позивача, а й наявними у матеріалах справи доказами.

Отже виходячи з зазначеного позивач не надав неправдивих свідчень під час проходження співбесіди 19.02.2014, як зазначає відповідач у своїх запереченнях.

Також позивач зазначає, що у поданні від 12.09.2014 не використано інформацію про країну походження позивача, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди заявником. Подання повинно включати повну та точну інформацію з декількох джерел.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Проте представником позивача зазначено, що позивач отримав захист в Україні, оскільки не розраховував на захист свого життя та свободи від влади Афганістану, і під час приїзду до країни громадянської належності не звертався до владних органів, оскільки за інформацією родичів та знайомих, багато державних службовців у країні підтримують талібів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проаналізувавши наявні матеріали справи, пояснення представника відповідача, колегія суддів зазначає, що в порушення ч. 2 ст. 71 КАС України відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач, перебуваючи в країні походження скористався її захистом.

Разом з цим, відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, проте відповідач не скористався цим правом та не вимагав жодних додаткових документів.

Поданням від 12.09.2014, а також матеріали, надані суду, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території Афганістану

При цьому, суд апеляційної інстанції не залишив поза увагою той факт, що відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував для позивача станом на час прийняття рішення про втрату статусу біженця, оскільки необґрунтоване рішення може поставити під загрозу життя або свободу позивача, піддати його ризику застосування катувань, інших видів жорстокого або таких, що принижують гідність, поводженню чи покаранню.

Так, на думку колегії суддів, Окружним адміністративним судом міста Києва вірно зазначено, що «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко.

Підтвердженням загрози перебування на своїй історичній батьківщині також підтверджується багатьма інформаційними джерелами, що наявні в матеріалах справи, в яких описується безліч смертей, як простих громадян та державних службовців так і громадян іноземних держав.

Підтвердженням відсутності намірів позивача покидати Україну є державна реєстрація фізичної особи підприємця на ім'я позивача. Також позивач надав витяг з реєстру платників єдиного податку в якому зазначено позивача як платника єдиного податку.

Проаналізувавши наведене вище в сукупності, колегія суддів дійшла аналогічного з судом першої інстанції висновку про необґрунтованість та незаконність рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 603-14 про втрату статусу біженця, яке викладене у повідомлені від 27.11.2014 № 160.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2015 року ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 23 квітня 2015 року)

.

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.