Справа № 815/2415/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2415/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

суддів - Вовченко О.А., Стефанова С.О.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

перекладача - Хамдард Непа Хабібрахман,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 05.03.2015 р. № 190-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював в м. Кабул, Афганістан, та через деякий час переїхав в м. Джелалабад, де почав працювати перекладачем у представників іноземного контингенту. Через кілька місяців роботи з іноземцями батькові позивача почали надходити листи з погрозами із застосуванням фізичної сили. Сам позивач також став об'єктом уваги для представників радикального угрупування «Талібан», проте отримати захист від держави неможливо, оскільки «Талібан» є потужною та впливовою організацією. У зв'язку із цим позивач був змушений покинути країну в пошуках захисту. На теперішній час позивач не може повернутися до Афганістану, оскільки там зберігається загроза його життю та безпеці, а також членам його родини. Позивач також послався на інформацію по країні походження, яка свідчить про небезпечний стан для населення. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при необґрунтованій заяві позивача щодо надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Морчаль, район Назаян, АДРЕСА_1, Афганістан; за національністю пуштун; має незакінчену середню освіту; сповідує іслам; неодружений. Батько, матір, два брати та три сестри позивача проживають в м. Ланді Коталь, Пакистан, а один брат в м. Кабул, Афганістан.

З Афганістану ОСОБА_2 виїхав на 01.02.2014 р. до Російської Федерації авіарейсом Кабул-Москва на підставі одноразової візи, звідки через тиждень вирушив до України, куди потрапив нелегально 10.02.2014 р.

17 лютого 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України із заявою № 38 щодо отримання захисту.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Афганістані його брат працював із американцями та залучив до цієї роботи його. Після цього від «талібів» почали поступати погрози, його брата, батька та самого позивача вдома побили. У зв'язку із чим батько позивача відправив його до свого друга в м. Кабул. Через деякий час позивач вилетів до Москви, звідки посередник доставив позивача нелегально до м. Одеси.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід, 29.12.2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD00038, яким запропоновано відмовити позивачу в наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_2 не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 05.03.2015 р. № 190-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В якості причин виїзду з країни постійного проживання під час анкетування 21.02.2014 р. ОСОБА_2 вказав, що періодично його родина змінювала місце проживання з Афганістану на Пакистан. У 2010 р. старший брат на ім'я ОСОБА_3 влаштувався в міжнародну організацію в м. Кабул, Афганістан. Брат допоміг позивачу влаштуватися в цій організації на роботу водієм, у зв'язку із чим позивач з батьками та родиною брата переїхали до АДРЕСА_1. В 2013 р. «талібам» стало відомо про співпрацю позивача та його брата із міжнародною організацією, яка співпрацювала із УВКБ ООН в Афганістані. У зв'язку із цим батькові позивача говорили про те, щоб позивач із братом приєдналися до «талібів». Одного разу брат позивача приїхав до АДРЕСА_1, де його вдома побили, а потім забрали таліби. Після цього прийшли за позивачем, побили його разом із батьком, та також забрали. Батько позивача звернувся до старійшини та пообіцяв, що позивач із братом більше не будуть співпрацювати із міжнародними організаціями, після чого позивача відпустили. Після того, як позивач дістався України, він дізнався, що його брата також відпустили, а родина переїхала до Пакистану.

Поряд із тим, позивач не може довести жодного повідомленого ним факту. Так, основною причиною небезпеки позивачем зазначена його робота в міжнародній організації, проте жодного доказу цього позивач ні до міграційної служби, ні до суду не надав. При цьому підтвердити такі відомості офіційними документами не дуже складно за наявності зв'язку. Аналогічно, позивачем не надано жодного доказу щодо обставин смерті його дядька у Пакистані та самого факту його служби в армії.

При цьому в адміністративному позові вказано, що позивач працював в м. Кабул, після чого переїхав в Джелалабад, де почав працювати перекладачем у представників іноземного контингенту. Суд критично оцінює історію позивача, оскільки повідомлені позивачем у позові відомості суттєво відрізняються від обставин, які позивач поклав в основу свого звернення до міграційної служби. Так, суд враховує, що позивач має неповну середню освіту та трохи знає англійську мову, у зв'язку із чим робота перекладачем у міжнародній організації вбачається сумнівною. При цьому в співбесідах із співробітником міграційної служби позивач зазначав, що він був водієм джипу та перевозив працівників міжнародної організації. Також позивача зазначає, що працював офіційно, проте доказів ні до міграційної служби, ні до суду не надав.

Крім того, позивач у співбесіді 14.03.2014 р. зазначив, що його батько звернувся до правоохоронних органів з приводу викрадення його брата, проте ці обставини також нічим не підтверджені.

На початку своїх пояснень в судовому засіданні позивач зазначив, що його брата вбили, а пізніше відповів на запитання щодо брата, що останнього просто жорстоко побили. В ході надання позивач поводив себе досить легковажно, що не відповідає психологічній атмосфері розповіді.

При цьому суд враховує, що факт переживання індивідом події, що виходить за межі звичайного людського досвіду, здатного травмувати психіку практично будь-якої здорової людини, наприклад, серйозна загроза життю і здоров'ю, як своєї, так і близьких або друзів тощо, має наслідком посттравматичний/постстресовий психоемоційний стан. Зовні стани виявляються у зміні дихання і кровообігу, у міміці, пантоміміці, рухах, жестах, інтонаційних особливостях мови тощо.

Натомість в судовому засіданні позивач, надаючи пояснення щодо обставин побиття (а спочатку вбивства) його брата, - будь-якого пригніченого стану не продемонстрував. Натомість під час судового процесу поведінка позивача характеризувалася легким відношенням до судової процедури, відсутністю переживань щодо жахливих подій, про які він розповідав. Позивач жодного разу не виявив переживань інтенсивного страху (жаху), який мав би бути зумовленим обставинами, які порушили звичний життєвий стереотип, містять реальну загрозу життю його родини. Позивач не відчував безпорадності перед обличчям зовнішніх обставин, а навпаки демонстрував протилежні психологічні реакції.

Суд також враховує, що родина позивача тривалий час проживала на території Пакистану та після виїзду заявника до України майже у повному складі туди повернулася і на теперішній проживає в м. Ланді Коталь. Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивачем не вчинено будь-яких правових превентивних заходів щодо своєї небезпеки, зокрема позивач не звертався до правоохоронних органів.

Твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до Російської Федерації позивачу ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань. Отже причиною виїзду з батьківщини було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя, у зв'язку із чим суд дійшов висновку щодо неправдоподібності покладених в основу заяви і позову фактів.

Покладена в основу заяви та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 24 червня 2015 року.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ О.А. Вовченко

Суддя _______________ С.О. Стефанов