Справа № 820/19341/14
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 р.Справа № 820/19341/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: П'янової Я.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2015р. по справі № 820/19341/14

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія"

до Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

28.11.2014 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія", звернувся до суду з позовом до Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області № від 10.09.2014 року, згідно з яким Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1007958, 00 гривень та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 503979, 00 гривень.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2015 року по справі № 820/19341/14 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія" до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення рішення Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області № від 10.09.2014 року

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2015 року та прийняти нову постанову, якою відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія" у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що постанову винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права, проігноровано дійсні обставини справи та не надано належної оцінки правовій позиції відповідача, що є безумовною підставою для скасування ухваленого судового рішення в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відповідно ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія" пройшло передбачену чинним законодавством процедуру державної реєстрації, набуло правового статусу суб'єкта господарювання - юридичної особи, включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, та перебуває на обліку як платник податків, зборів (обов'язкових платежів) в Харківській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області.

Матеріалами справи підтверджено, що фахівцями Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області була проведена планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року.

Результати перевірки оформлені актом № 1292/20-23-22-01-06/25612905 від 26.08.2014 року, яким встановлені наступні порушення:

- п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755- VI, в результаті чого, на думку перевіряючих податкового органу, занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 288042 грн., у т.ч.: за жовтень 2013 року - 118542 грн., за грудень 2013 року - 169500 грн.

- п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755- VI в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму на 1007958 грн. за 2013 року.

На підставі висновків вказаного акту перевірки Харківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Харківській області було прийняте податкове повідомлення - рішення № від 10.09.2014 року, яким Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1007958,00 гривень, та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 503979,00 гривень.

Не погодившись із вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням відповідача, позивач для захисту своїх прав звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені відповідачем за наслідком проведеної перевірки порушення позивачем вимог діючого законодавства не знайшли свого підтвердження, а тому, нараховані податковим органом за дані порушення суми грошових зобов'язань є неправомірними, а отже спірне податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність захисту прав позивача та у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами п.п.14.1.36. п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, було закріплено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно до п.п. 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, та і за її межами.

За визначенням п.п. 14.1.228. п.14.1 ст.14 ПК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Відповідно п. 138.1 ст.138 ПК України, (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4,138.6 -138.9, підпунктами 138.10.2 -138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5,138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

За правилами пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2,138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.8 ст. 138 ПК України передбачалось, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

З матеріалів справи встановлено, що підприємство позивача є виробником віконних блоків, дверей та профілів з полівінілхлориду. Для реалізації основного виду діяльності товариства, підприємство позивача здійснювало закупівлю різноманітних складових, що підтверджуються договорами поставки, договорами купівлі - продажу, контрактами, ватажними митними деклараціями, видатковими накладними та актами виконаних робіт, укладеними між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Надія" та компанією "VINMAR OVERSEAS LTD", США, ТОВ "Лізинговая компаніят "Сприяння"", ТОВ "Промислова-фінансова група "Нафтахім", ТОВ "Хілал Алюмініум Юкрейн", ПАТ "Кримський Титан", ТОВ "Карпатинафтохім, ТОВ "Гардиан Стекло Украина" та інші.

В судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача та представник відповідача не заперечували той факт, що підприємством позивача було правильно сформовано собівартість виготовленої та реалізованої готової продукції, робіт, послуг в бухгалтерському обліку на суму 29302719 грн., що і було відображено в Акті.

Таким чином, у відповідності до ч.3 ст.72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

З матеріалів справи вбачається, що фактичне здійснення господарської діяльності та виконання укладених договорів ТОВ "ТБ "Надія" із контрагентами відповідачем не оскаржується та не ставиться під сумнів.

Проте, на виконання принципу офіційного з'ясування обставин у справі, визначеного ст. 1 КАС України та задля всебічного і повного дослідження обставин у справі, судом були витребувані первинні бухгалтерські документи, а також документи синтетичного обліку по рахунках підприємства, які засвідчують реальність здійснення вказаної господарської діяльності.

Дослідивши надані позивачем первинні документи на підтвердження виконання укладених договорів та формуванню підприємством позивача в бухгалтерському та податковому обліку собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони не мають дефектів форми і змісту та відповідають вимогам, передбаченим чинним законодавством для первинних бухгалтерських документів.

Таким чином ТОВ "ТБ "Надія" у перевіряємому періоді здійснювало господарську діяльність, передбачену статутом та у відповідності за видами діяльності за КВЕД.

Також колегія суддів зазначає, що згідно наданої позивачем бухгалтерської довідки у відповідності до даних бухгалтерського обліку підприємства у 2013 році на рахунку 901 "собівартість реалізованої продукції" за 2013 рік підприємством відображено суму 28397299,79 грн. та на рахунку 903 "собівартість реалізованих робіт і послуг" за 2013 рік - 905418, 73 грн.

На витрати в податковому обліку (р.05.1 податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 рік - собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт,послуг)) підприємством позивача самостійно не віднесена сума 5423898 грн. загальновиробничих витрат, яка складається з:

Дт 901 "собівартість реалізованої продукції" Кт91 "загальновиробничі витрати" - нерозподілені постійні загальновиробничі витрати у сумі 456955,56 грн.

Дт 901 "собівартість реалізованої продукції" Кт26 "готова продукція" за статтями калькуляції 4 966 901,96 грн.:

-"загальновиробничі витрати" у сумі 2448805,04 грн.,

-"витрати на утримання обладнання" у сумі 723203,02 грн.,

-"загальновиробничі витрати" та "витрати на утримання обладнання" у складі напівфабрикатів власного виробництва у сумі 1794893,90 грн.

Аналізом даних податкового обліку, а саме р.05.1 податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 рік вбачається, що підприємство позивача віднесло в податковому обліку до складу собівартості виготовленої та реалізованої готової продукції, робіт, послуг суму у розмірі 23878 821 грн.

Отже, в силу пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.6 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

При цьому у відповідності до пункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена підпунктом 1.2 пункту 1, підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 року за №168/704. Так, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно з приписами ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

У відповідності до частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до приписів ст.16.1 Податкового кодексу України, платники податків, зокрема, зобов'язані: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Пунктом 36.5 даної статті встановлено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав усі підтверджуючі документи, що засвідчують факт виконання укладених договорів.

Вся сума собівартості виготовленої та реалізованої продукції, робіт, послуг згідно аналізу бухгалтерського та податкового обліку підтверджується наданими копіями документів, які містяться в матеріалах справи.

Колегія суддів також зазначає, що представник податкового органу, який безпосередньо здійснював перевірку ТОВ "ТБ "Надія", у судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував того факту, що підприємством позивача було правильно сформована собівартість виготовленої та реалізованої готової продукції, робіт, послуг в бухгалтерському обліку на суму 29302719, 0 грн., що і було відображено актом перевірки.

Згідно п.138.2. ст.138 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

За таких обставин позивачем правомірно сформовано витрати операційної діяльності на суму витрат, понесених по взаємовідносинах із своїми контрагентами.

Колегія суддів зазначає, що при складанні Акту перевірки від 26.08.2014 року №1292/20-23-22-01-06/25612905 фахівцями податкового органу для визначення об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємства позивача в якості зменшуваного значення використані дані бухгалтерського обліку на суму 29302719 грн., а не податкового обліку на суму 23878821 грн., що не відповідає нормам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Податкового кодексу України, так як дані бухгалтерського та податкового обліку не повинні були бути тотожними згідно діючого законодавства за перевіряємий період.

Таким чином твердження відповідача, викладені в акті перевірки ТОВ "ТБ "Надія" щодо зайвого віднесення в податковому обліку до складу р.5.1 "Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів, робіт, послуг" податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 рік вартості реалізованих вікон, дверей, профілів ПВХ власного виробництва не відповідають обставинам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем у перевіряємому періоді не було занижено суму податку на прибуток.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2015 року по справі № 820/19341/14 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2015р. по справі № 820/19341/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя Зеленський В.В.
Судді П'янова Я.В. Чалий І.С.