Справа № 2а-12114/09/0470
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2015 р. м. Київ К/800/31660/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці про поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 березня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2009 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду першої інстанції із позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив поновити його на посаді заступника начальника відділу Управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті у м. Дніпропетровську; визнати протиправними дії Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті (далі - відповідач) щодо невиплати йому грошового забезпечення за період з липня 2008 року по грудень 2009 року; зобов'язати відповідача виплатити йому грошове забезпечення за період з липня 2008 року по грудень 2009 року включно, з урахуванням індексу інфляції, в розмірі 132623,28 грн. та моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року, адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за період з липня 2008 року по грудень 2009 року; зобов'язано відповідача виплатити позивачу грошове забезпечення за період з липня 2008 року по грудень 2009 року включно, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 132623,28 гривень; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що відповідачем не в повній мірі виплачено позивачу грошове забезпечення за період з липня 2008 року по грудень 2009 року включно. Позивача неможливо поновити на займаній посаді, оскільки орган перебуває у стані ліквідації.

Не погоджуючись із судовими рішеннями у справі, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанцій, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. У доводах касаційної скарги зазначає, що судами попередніх інстанцій не повно з'ясовано обставини що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, зобов'язано виплатити грошове забезпечення із врахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення та премій які не носять постійний характер.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті від 15.02.2008 року № 14о/с підполковника міліції ОСОБА_4 призначено заступником начальника відділу з обслуговування Придніпровської залізниці УБОЗ УМВСУЗТ. Грошове забезпечення складало: посадовий оклад - 1200 грн., оклад за спеціальним званням - 130 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань у розмірі 40%, надбавка за службу в спеціальних підрозділах по боротьбі з організованою злочинністю у розмірі 40%.

На підставі наказу УМВСУЗТ від 03.07.2008 року № 203 дск управління по боротьбі з організованою злочинністю на транспорті МВС України ліквідовано та відповідно до вимог пп. «в» п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991 року ОСОБА_4 для здійснення організаційно-штатних заходів зараховано у розпорядження УМВСУЗТ з 03.07.2008 року.

Наказом начальника УМВС України на Придніпровській залізниці від 30.12.2009 року № 92о/с ОСОБА_4 призначений на посаду заступника начальника відділу-начальника спеціального сектору з протидії злочинам у сфері службової діяльності відділу служби боротьби з економічною злочинністю управління.

Зазначену посаду позивач займав до 24.06.2011 року (до моменту переведення по службі у ГУ МВС України в Дніпропетровській області).

Вважаючи, що відповідачем протиправно переведено його з посади заступника начальника відділу Управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті у м. Дніпропетровську та не виплату грошового забезпечення у повному розмірі, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції вважає, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій не дотримано вимог процесуального права від яких прямо залежало правильне по суті вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду першої інстанції) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно матеріалів адміністративного позову, позивачем заявлено вимогу про поновлення його на посаді заступника начальника відділу Управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті у м. Дніпропетровську. Тобто позивач оскаржує дії відповідача щодо його переведення на іншу посаду, яке відбулось за наказом відповідача від 03.07.2008 року № 203 дск.

В свою чергу за захистом порушеного права позивач звернувся лише у вересні 2009 року.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 100 КАС України (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду першої інстанції) пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін; якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи позивач не просив про поновлення строків звернення до суду. Суди попередніх інстанцій не надали цим обставинам жодної оцінки та не дослідили питання поважності пропуску цього строку, не прийняли та не мотивували з приводу цього своїх рішень.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не дослідили доказів та не встановили обставин пов'язаних з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду та чи наявні підстави для визнання таких поважними чи не поважними. Не встановили обставин пов'язаних з вимогою позивача щодо поновлення на посаді та не вирішили вказаних позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях посилались на те, що відповідачем не в повній мірі виплачено позивачу грошове забезпечення за період з липня 2008 року по грудень 2009 року включно.

Відповідно до вимог пункту 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499 (далі - Інструкція № 499), грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно п. 3.4.3 Інструкції № 499 за період перебування особи рядового і начальницького складу в розпорядженні органу внутрішніх справ їй виплачується грошове забезпечення з розрахунку посадового окладу за останньою основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру, крім премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

В свою чергу, суди попередніх інстанцій не врахували вказаного обмеження щодо нарахування складових грошового забезпечення, зокрема премії та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, оскільки суди виходили і з довідки де було визначено грошове забезпечення в повному обсязі та не дослідили наявність чи відсутність асигнувань на певні види грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у відповідача. Крім того, розрахунок належного та невиплаченого позивачу грошового забезпечення зроблений на підставі розрахунку самого позивача та без врахування отриманих за спірний період коштів.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд або для продовження розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 227, 231, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 березня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року у справі № 2а-12114/09/0470 - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 КАС України

Судді: І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко