Справа № 826/2639/15
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2639/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кармазін О.А. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві Рябоконь Олени Ікарівни, Головного управління юстиції у м. Києві в особі відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни та Головного управління юстиції у місті Києві, в якому просить:

1) визнати протиправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни щодо відмови у реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1, згідно заяви позивача про державну реєстрацію речових прав від 14.11.2014 р. за реєстровим номером НОМЕР_1;

2) скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни про відмову у реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 згідно заяви позивача про державну реєстрацію речових прав від 14.11.2014 р. за реєстровим номером НОМЕР_1;

3) зобов'язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олену Ікарівну здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 згідно заяви позивача про державну реєстрацію речових прав від 14.11.2014 р. за реєстровим номером НОМЕР_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятою постановою ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 08.07.2008 р., яка набрала законної сили, затверджено мирову угоду між ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1. За змістом угоди за кожною із зазначених осіб визнано право а 1/4 частку у праві власності на житловий будинок.

З огляду на наведене позивач звернувся до реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

20.11.2014 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби ГУ юстиції у м. Києві Рябоконь Оленою Ікарівною прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 17359964, яке є предметом оскарження у даній справі.

З рішення вбачається, що державний реєстратор розглянув заяву, яку подав позивач для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, та документи, подані для проведення державної реєстрації прав, та встановив, що подані документи не відповідають встановленим вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Згідно із цим рішенням вирішено відмовити у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, за суб'єктом: ОСОБА_2. Рішення прийнято на підставі п. 4. ч. 1. ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав, що їх посвідчують.

Також, рішення мотивовано тим, що згідно технічного паспорту від 04.01.2008 р. зазначено, що власником всього житлового будинку є ОСОБА_4, тобто за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на весь житловий будинок.

Крім того, наданими документами (мировою угодаю), не визначена природа права.

Насамкінець, державним реєстратором зазначено, що в технічному паспорті наявна примітка про самовільне будівництво гаража літ. «Г».

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог прийшов до висновку, що відповідач діяв у відповідності до діючого законодавства України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі по тесту Закон № 1952-IV) визначено правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

У відповідності до ст. 4 Закону № 1952-IV, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 4 статті 15 цього Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 зазначеного Закону № 1952-IV заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (ч. 3 ст. 16 Закону).

Частиною 7 ст. 16 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Форма і вимоги до заповнення заяв та запитів, що подаються до органу державної реєстрації прав, а також форма і вимоги до оформлення рішень, що приймаються у зв'язку з проведенням державної реєстрації прав, взяттям на облік безхазяйного нерухомого майна та наданням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) установлюються відповідно до законодавства (ч. 14 ст. 15 Закону).

Наказом Міністерства юстиції від 17.04.2012 N 595/5 "Про впорядкування відносин, пов'язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зареєстрованим в Міністерстві юстиції 20.04.2012 за N 590/20903, затверджено форму заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), додатка до заяви та вимоги до заповнення заяв у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Між тим, документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 3 ст. 17 Закону).

Підставою для проведення державної реєстрації прав, згідно із ст. 19 Закону № 1952-IV, є Державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили.

При цьому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав..

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Так, з матеріалів справи вбачається, що державний реєстратор відмовив у реєстрації права власності позивачу з трьох підстав, зокрема, по-перше, згідно технічного паспорту від 04.01.2008 р. зазначено, що власником всього житлового будинку є ОСОБА_4, тобто за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на весь житловий будинок; по-друге, мировою угодою не визначена природа права; по-третє, в технічному паспорті наявна примітка про самовільне будівництво гаража літ. «Г»

При цьому, що стосується невизначеності природи права, то в даному випадку колегія суддів погоджується з висновком суджу першої інстанції про наявність підстав для відмови у реєстрації.

С удом першої інстанції встановлено та позивачем не заперечується ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, що згідно з договором від 09.09.1996 р., укладеним на Київській універсальній біржі з ОСОБА_4, ОСОБА_4 придбала будинок НОМЕР_2, а також господарські споруди по АДРЕСА_1. Договір зареєстрований в БТІ.

08 липня 2008 року в рамках врегулювання спору у цивільній справі про визначення часток у праві власності на будинок, яка розглядалася Подільським районним судом м. Києва, між ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в порядку ст. 175 ЦК України укладено мирову угоду про добровільне врегулювання спору, в якій зазначено:

- визначити частки ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1,

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1,

- визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1,

- визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Також, 08 липня 2008 року Подільським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, в якій судом зазначено, що у провадженні суду знаходить справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку.

В ухвалі суду ж зазначається, що в судовому засіданні сторони прийшли до мирової угоди, яку просять визнати на умовах, що сторони визначають і визнають частки кожного із співвласників у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в розмірі по 1/4 кожному.

Однак, судом ухвалено визнати мирову угоду на наступних умовах: сторони визначають і визнають частки кожного із співвласників у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в розмірі 1/4 кожному а саме: ОСОБА_2 належить 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_4 належить 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_6 належить 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_5 належить 1/4 частина житлового будинку.

Копія ухвали Подільським районним судом м. Києва разом із залученою до неї мировою угодою, засвідчена цим судом, досліджені під час розгляду справи.

Згідно відмітки суду на копії вказаної ухвали, яка наявна в матеріалах реєстраційної служби, а також додана до матеріалів даної адміністративної справи, ухвала набрала законної сили.

Тобто, висновок відповідача про невизначеність природи права правомірний та підтверджений матеріалами справи.

Крім того, як вбачається з копії картки прийому заяви № 17216185, позивачем до реєстраційної служби ГУ юстиції у м. Києві подано 14.11.2014 р. заяву № НОМЕР_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) відповідно до якої: вид реєстрації - виникнення; форма власності - приватна; тип об'єкта - житловий будинок; місцезнаходження об'єкту - АДРЕСА_1.

У графі заяви «вид спільної власності», де деталізується вид спільної власності за категоріями «спільна власність», «спільна часткова», - позначки про реєстрацію прав за певним видом спільної власності - відсутні.

Разом із заявою, крім іншого, подано технічний паспорт від 04.01.2008 р., ухвала суду від 08.07.2008 р. Подільського районного суду м. Києва.

При цьому, як зазначено вище, рішенням вирішено відмовити у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, за суб'єктом: ОСОБА_2. Рішення прийнято на підставі п. 4. ч. 1. ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав, що їх посвідчують.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.07.2008 р. визнають мирову угоду по якій тільки визначають частки кожного із співвласників. Фраза ОСОБА_2 належить 1/4 частина житлового будинку не дає зрозуміти чи належить на праві власності, чи належить на праві користування 1/4 частина житлового будинку. Тобто, не визначена природа права.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано звертає увагу, що згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

При цьому, відповідно до статей 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

З наведеного у сукупності вбачається, що у разі, якщо частка співвласника у спільній власності визначена, то такий співвласник має право подати як самостійно заяву про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, так і спільно з іншими співвласниками заяву про державну реєстрацію прав щодо спільної власності.

У випадку, коли співвласником подається заява про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, державна реєстрація прав проводиться виключно щодо відповідної частки, тобто запис до Державного реєстру прав вноситься щодо частки у праві спільної часткової власності

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за формою заяви про державну реєстрацію прав (щодо права власності) передбачено у разі реєстрації прав на об'єкт, який належить на праві спільної власності, визначення, крім іншого, виду спільної власності - або спільної сумісної, або спільної часткової, тобто по суті визначення того, що заявник просить зареєструвати, зокрема, частку у спільній частковій власності.

У той же час, як вірно встановлено судом першої інстанції із змісту заяви позивача про державну реєстрацію прав, позивачем заявлено про реєстрацію прав на житловий будинок, однак, враховуючи зміст ухвали суду та мирової угоди, - без визначення щодо реєстрації заявлених прав на будинок у певній частці та за видом спільної власності - щодо реєстрації спільної часткової власності.

Тобто, виходячи із змісту заяви позивача, ним по суті заявлено про реєстрацію прав на весь будинок та не визначено про реєстрацію прав саме на його частку у спільній частковій власності.

При цьому, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги доводи позивача відносно належності йому права на 1/4 частку у праві спільної часткової та щодо невірності оцінки державним реєстратором змісту ухвали суду та мирової угоди, так як ці доводи не спростовує наявності обставин, які виключають проведення державної реєстрації прав, а отже не впливають на висновок суду щодо наявності підстав для відмови у державній реєстрації з наведених вище підстав.

Що стосується відмови державного реєстратора у реєстрації права власності з тієї підстави, що згідно поданого технічного паспорту, виготовленого КМБТІ 04.01.2008 зазначено, що власником всього житлового будинку є ОСОБА_4, тобто за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на весь житловий будинок, то колегія суддів погоджується з доводами апелянта про її неправомірність, оскільки технічний паспорт КМБТІ не є право встановлювальним документом. Техпаспорт КМБТІ може використовуватися для визначення технічних характеристик об'єкту нерухомості, а не для висновків про наявність чи відсутність права власності у особи. Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що відмова державного реєстратора у реєстрації права власності з тієї підстав, що техпаспорті відсутня відмітка про особу, за якою визнано право власності на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою суду є неправомірною.

Що стосується відмови державного реєстратора у реєстрації права власності з тієї підстави, що в технічному паспорті міститься відмітка про самовільне будівництво гаражу літ. Г, то колегія суддів також приймає до уваги доводи відповідача, що в даному випадку це не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності на житловий будинок, оскільки ОСОБА_2 не звертався із заявою про реєстрацію права власності на господарські будівлі (гараж) та не просив зареєструвати за ним право власності на гараж літ. Г.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відмова відповідача в реєстрації права власності лише з невизначеності природи права є самостійною та достатньою підставою, а тому в даному випадку, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і законами України.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить інших посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову. Натомість оскаржувана Постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції -без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 23 червня 2015 року.

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Межевич М.В.

Горбань Н.І.