Справа № 826/20532/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року № 826/20532/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого Бояринцевої М.А., суддів Мазур А.С. Добрянської Я.І. , розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом Громадянина Палестини ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України

провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги заявлені про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 20.10.14 р. №540-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Палестини ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач - Громадянин Палестини ОСОБА_1 - вважає рішення від 20.10.14 р. №540-14 Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, незаконним та необґрунтованим з таких підстав.

Позивач стверджує, що з тексту та змісту повідомлення від 03.11.14 р. №120 не вбачається викладення саме причин відмови у визнанні позивача біженцем. Натомість у повідомленні лише відтворений абз. 4 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що є порушенням ч. 13 ст. 10 Закону та п. 6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.11 р. №649.

На думку позивача, відповідач не провів перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

У своїй заяві про надання статусу біженця, відповідній анкеті та під час співбесіди в міграційній службі позивач вказав причини, через які він не може повернутися до країни громадянської належності: "Я втік з Лівану через війну, яку почав Ізраїль у 1982 р. Після виходу з Лівану почалася громадянська та міжетнічна війна в Лівані та мене переслідували деякі політичні партії, і моє життя знаходилося в небезпеці. Приїхав в Україну та почав нове життя. Я звернувся за статусом біженця в Мукачево в Закарпатті в 2004 р. та був зареєстрований під ім'ям ОСОБА_2 через побоювання переслідування цих партій. Я почав працювати з українською службою безпеки проти терору, і тому використовував інше ім'я. А інша причина - щоб захищати себе від цих терористичних партій та ще була одна причина, тих терористів, яких я здавав українській службі безпеки, знали та намагалися добратися до мене. Тому я був вимушений зробити це, щоб захиститися від цих осіб. Третій раз я звертаюся за статусом біженця і прошу визнати мене, тому що мене вигнали з моєї країни, і я не можу повернутися туди. Я вважаю, що та країна, де моє життя буде в небезпеці, то вона і стане моєю батьківщиною, тому прошу прийняти мене як біженця. Я прошу визнати мене як біженця, бо то моє право - біженець. А від статусу біженця в Лівані я відмовлюсь через вищезазначені причини, а саме - палестинські біженці не мають ніяких гуманітарних та цивільних прав. У 2009 р. УВКБ ООН видало перегляд запису про використання статті 1D Конвенції 1951 р. про статус біженця у відповідності з п. 8, яким передбачено, що палестинські біженці, до числа яких я належу, що знаходяться за межами області дії БАПОР, автоматично отримують право на привілеї Конвенції 1951 р., тобто, право на статус біженця".

Позивач зазначає, що він підпадає під поняття "біженець" відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. та Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки змушений залишити країну свого громадянського походження через політичні переслідування. Позивач вступив до Національного руху визволення Палестини ФАТЕХ, його переслідував рух Амаль

Позивач посилається на ч. 3 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", згідно з яким у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Оскільки Державна міграційна служба України не вимагала додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади, то у відповідача не було жодних сумнівів у достовірності повідомленої позивачем інформації, і відповідач повинен був прийняти рішення про визнання позивача біженцем.

Об'єктивна сторона побоювань підтверджується, зокрема, інформацією міжнародної правозахисної організації Amnesty International від 01.07.14 р. "Палестинських біженців з Сирії не пускають у Ліван" та інформацією Міжнародного комітету червоного хреста, що підтверджує наявність в країні походження позивача загальнопоширеного насильства та порушення прав людини.

На думку позивача, рішення про відмову у визнанні біженцем прийняте з порушенням ст. 9 та ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно є незаконним та необґрунтованим; невиконання відповідачем своїх обов'язків щодо позивача свідчить про його необ'єктивність та упереджене ставлення до позивача.

Відповідач - Державна міграційна служба України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що причиною звернення за захистом в Україні позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідувань за політичними причинами, проте, з наданої ним інформації не вбачається підстав вважати, що позивач переслідується в Лівані за вказаною або будь-якою іншою ознакою.

Позивачем не надано жодних конкретних пояснень чи доказів наявності переслідувань його особисто на території країни походження - Лівану, актів фізичного насильства щодо нього.

Згідно матеріалів особової справи позивач мав реєстраційну картку БАПОР (Близькосхідне агентство ООН для допомоги палестинським біженцям), тим не менше, залишив Ліван.

Вивчення матеріалів особової справи позивача дає підстави для висновку про те, що позивач є економічним мігрантом, і згідно п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців на нього захист Конвенції про статус біженців не поширюється.

При розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Державна міграційна служба України правомірно відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Палестини; за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин.

Територію країни громадянської належності - Ліван - залишив 01.01.99 р. До України прибув 1999 р. легально, автомобілем.

Позивач залишив Ліван, маючи намір потрапити до Німеччини, проте через обман туристичної компанії потрапив до України.

Проживав на території України в м. Одеса, Київ, на Закарпатті.

Позивач має посвідчення політичного біженця (є палестинцем, який проживає на території Лівану); справа №903, статистичний НОМЕР_1 видане Генеральним управлінням з політичних справ та справ біженців МВС та Муніципалітетів Республіки Ліван 05.12.08 р.

Вперше звернувся з заявою про надання статусу біженця в Україні 01.01.04 р. до Управління Державного комітету України у справах національностей та релігій у Закарпатській області під ім'ям ОСОБА_2, проте, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій йому було відмовлено у наданні статусу біженця.

Повторно позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, 05.03.12 р.

Згідно з висновком від 22.06.12 р. щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, погодженим начальником Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.12 р. №450-12 позивачу відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, щодо якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

14.09.12 р. позивач отримав повідомлення №100 Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і звернувся до суду з позовом про оскарження вказаного рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.02.13 р. у справі №2а-13116/12/2670 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 10.08.12 р. №450-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду заяви позивача, згідно з висновком від 11.08.14 р. щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, погодженим начальником Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 20.10.14 р. №540-14 позивачу відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, щодо якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

17.12.14 р. позивач отримав повідомлення №120 Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і звернувся до суду з позовом про оскарження вказаного рішення 22.12.14 р.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в тому числі, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На думку суду, відповідачем в даному випадку під час прийняття рішення про відсутність обставин, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не враховано повну інформацію щодо країни походження позивача та особливості статусу такої категорії біженців як палестинські біженці, до якої належить позивач, а саме.

Згідно ст. 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.51 р. D - положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, які в цей час користуються захистом або допомогою інших органів або установ Організації Об'єднаних Націй, окрім Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців.

У разі, коли такий захист або допомога з будь-якої причини були припинені до того, як становище цих осіб було остаточно врегульоване згідно з відповідними резолюціями, прийнятими Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй, ці особи автоматично набувають прав, які випливають з цієї Конвенції.

В даному випадку згідно наявних у справі матеріалів позивач має посвідчення політичного біженця (є палестинцем, який проживає на території Лівану); справа №903, статистичний НОМЕР_1 видане Генеральним управлінням з політичних справ та справ біженців МВС та Муніципалітетів Республіки Ліван 05.12.08 р.

У грудні 1949 р. Генеральна Асамблея ООН ухвалила заснувати Близькосхідне Агентство Організації Об'єднаних Націй для допомоги палестинським біженцям і організації робіт (БАПОР). Рішення було прийнято тоді, коли стало ясно, що уряд новоствореної Держави Ізраїль навряд чи дасть згоду на повернення на його територію скільки-небудь істотної кількості біженців.

Безпосередньо до роботи на місцях БАПОР приступило 1 травня 1950. Агентство взяло на себе функції UNRPR і в своїй роботі використовувало документацію про реєстрацію біженців, яку вели ця та інші міжнародні організації.

Відповідно до затвердженим мандатом БАПОР зобов'язане "здійснювати програми надання прямої допомоги палестинським біженцям при співпраці з місцевими урядами ", "Проводити консультації з урядами країн Близького Сходу про завчасне вжиття заходів у разі припинення надання міжнародної допомоги ", а також вирішувати питання, що стосуються дій Агентства на етапі, коли надається допомога більше не потрібно. Загальний огляд програм та діяльності БАПОР проводиться Консультативної комісією у складі 10 членів, до якої входять представники основних донорів Агентства і урядів приймаючих країн. Комісія підтримує робочі зв'язки з Організацією звільнення Палестини.

БАПОР є іншою установою Організації Об'єднаних Націй, окрім Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, допомогою та захистом якої користуються палестинські біженці, в тому числі і позивач, в розумінні ст.1 D Конвенції, і за загальним правилом положення Конвенції не поширюються на позивача до тих пір, поки він користується допомогою і захистом БАПОР.

Проте, в даному випадку такий захист або допомога були припинені щодо позивача, оскільки він покинув територію Лівану до того, як становище палестинських біженців було остаточно врегульоване згідно з відповідними резолюціями, прийнятими Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй.

Відповідно, позивач згідно вказаного положення Конвенції автоматично набуває прав, які випливають з цієї Конвенції, незважаючи на те, що йому попередньо надано захист БАПОР.

Вказане питання було предметом розгляду Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, за результатами якого переглянуто довідку щодо застосування ст. 1D Конвенції 1951 р. про статус біженців щодо палестинських біженців (жовтень 2009 р.)

Згідно вказаної довідки (http://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?docid=4add77d42), якщо особа перебуває у сфері дії БАПОР, вона вважається такою, що користуються захистом або допомогою інших органів або установ Організації Об'єднаних Націй в розумінні ст. 1D Конвенції і, відповідно, не підпадає під дію Конвенції.

Якщо особа перебуває поза межами території дії БАПОР, вона не вважається такою, що користуються захистом або допомогою інших органів або установ Організації Об'єднаних Націй в розумінні ст. 1D Конвенції і, відповідно, така допомога або захист їй не надається в розумінні пар. 2 ст. 1D Конвенції. Така особа ipso facto підпадає під дію Конвенції.

Згідно матеріалів справи відповідачем не надано належної оцінки вказаній обставині, про що свідчить зміст висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.08.14 р.

Вказане свідчить про обґрунтованість позовних вимог та необхідність повторно розглянути заяву позивача з врахуванням вказаного вище.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.10.14 р. №540-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Палестини ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий М.А. Бояринцева

Судді А.С. Мазур

Я.І. Добрянська