Справа № 820/1829/15
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 р.Справа № 820/1829/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Лях О.П.

Суддів: Яковенка М.М. , Старосуда М.І.

при секретарі судового засідання Клочко Ю.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Іраку ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2015р. по справі № 820/1829/15 за позовом Громадянина Іраку ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Іраку ОСОБА_3 (надалі за текстом - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015р. № 49-15; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина Іраку ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2015 року адміністративний позов Громадянина Іраку ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2014 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність встановлених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, судом не було надано належної оцінки тому факту, що позивач не може повернутись до Іраку внаслідок побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановленої, що громадянин Іраку ОСОБА_3 на підставі трудової візи, 03.08.2007р. прибув в Україну з Іраку та 14.08.2014р втретє звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Так, перший раз він звернувся з заявою про визнання біженцем 03.12.2007р., наказом від 21.12.2007р. № 195-о Держнацкомрелігії було відмовлено в оформленні документів, вказане рішення було оскаржене позивачем та постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2008р. позивачу відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду вказану постанову залишено без змін.

02.07.2012р. позивач в друге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби в Харківській області, наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 18.07.2012р. № 192-о було відмовлено в оформленні документів. Вказане рішення позивач оскаржив до ДМС України. Рішенням № 128-1 від 24.09.2012р. ДМС України відхилило вказану скаргу. Дане рішення позивач оскаржив до Харківського окружного адміністративного суду та постановою у справі № 2а- 12703/12/2070 від 24.01.2013р. в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2013р. вказана постанова залишена без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.03.2014р. касаційну скаргу залишено без задоволення.

14.08.2014р. позивач в третій раз звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

На момент надання заяви до ГУ ДМС України в Харківській області заявник на території України перебував нелегально. В якості документів, що посвідчують особу заявник надав паспорт громадянина Республіки Ірак № НОМЕР_1, виданий в Богдаді, 01.04.2007р. з терміном дії до 31.03.2015р.

У заяві від 14.08.2014р. заявник просив визнати його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, оскільки на батьківщині існує загроза для його життя оскільки, він є сунітом, працював з американцями, його розшукують терористичні угрупування, погрози продовжуються через членів його сім'ї.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.02.2015р. № 49-15, підтримано висновок Головного управління ДМС у Харківській області та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі його повернення до Іраку, є повністю безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається, є не обґрунтованими. Причини, які позивач має щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон України № 3671-VI).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із ч.5 ст.5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до п.7 ст.7 Закону України № 3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. Як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідування можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадянської належності або країні постійного проживання.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно протоколу співбесіди з громадянином Іраку ОСОБА_3 від 20.08.2014 року вбачається, що останній прибув до України у 2007 року по запрошенню проходити навчання на заводі ім. Малишева.

Колегія суддів зазначає, що аналіз матеріалів особової справи дозволяє зробити висновок, що громадянин Іраку ОСОБА_3 не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Так, як вбачається з проведеного відповідачем під час розгляду заяви позивача аналізу матеріалів по країні походження позивача, протягом перебування громадянина Іраку ОСОБА_3, в країні його громадянської належності не виникло подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Обов'язок доказу здійснюється позивачем, який має надавати правдиві обґрунтування фактів, що стосуються заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято відповідне рішення. Це означає, що позивач повинен переконати посадову особу в правдивості своїх фактичних тверджень.

Зважаючи на розділ С.2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з позивачем співбесіди та матеріалами справи встановлено, що твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка нібито загрожує в Іраку йому , є повністю безпідставним і не має реального підґрунтя.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. З аналізу матеріалів справи вбачається, що позивач не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Колегія суддів зазначає, що позивач, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час її апеляційного перегляду, не навів жодних доказів, які б свідчили про те, що в разі повернення на батьківщину до нього буде застосовано смертну кару або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що "побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що позивачем не було надано до ГУ ДМС в Харківській області достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на Батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати права від дискримінації, переслідувань. Вказаних обставин позивачем також не було надано під час судового розгляду справи.

Також, слід зазначити, що позивач покинув країну свого походження легально, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань за особистим паспортом.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що до органу міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно. При цьому, основною причиною від'їзду позивача з країни громадянської належності є вирішення особистих проблем.

Колегія суддів зауважує, що згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця "мігрант - це особа, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місті, а його дії мотивуються особистим бажанням. Якщо особа переїджає тільки з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем." Пошук кращих економічних та соціальних умов життя є сферою правового регулювання Закону України "Про імміграцію" з відповідним правовим статусом, який набувається згідно з цим законом.

Таким чином, посилання в заяві Громадянина Іраку ОСОБА_3 на небезпеку та побоювання, що нібито загрожує їй у разі повернення до Іраку є необґрунтованою, а побоювання позивача, на які посилається в заяві, не містять умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Проаналізувавши викладене вище колегія суддів приходить до висновку, що позивач підпадає під дію умови коли особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Під час розгляду справи було встановлено, що позивачем не було надано фактів фізичного насилля та дискримінації по відношенню до позивача, порушення права на життя позивача та його сім'ї.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності належних та допустимих доказів побоювань позивача стати жертвою переслідувань, та як наслідок правомірності висновків відповідача про відсутність передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов, для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їй надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Крім того, оскільки позовні вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є похідними від вимог про скасування рішення, то вони також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, в порушення вищезазначених вимог, не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2015 року по справі №820/1819/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1ч.1 ст.198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Іраку ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2015р. по справі № 820/1829/15 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Повний текст ухвали виготовлений 19.06.2015 р.

Головуючий суддя (підпис)Лях О.П.
Судді(підпис) (підпис) Яковенко М.М. Старосуд М.І.