Справа № 825/1248/15-а
Суддя: Добрянський В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року Чернігів Справа № 825/1248/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Добрянського В.В.,

при секретарі - Шевченко А.В.,

представника відповідача - Замури Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до начальника Менської виправної колонії № 91 про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до начальника Менської виправної колонії № 91 та просить зобов'язати начальника Менської ВК № 91 розглянути заяву ОСОБА_2 від 07.10.2014 року та прийняти рішення відповідно до вимог пункту 6 частини 2 статті 99 Кримінально-виконавчого кодексу України, яким дозволити ОСОБА_2 проживати з членами сім'ї в смт. Макошине; постановити окрему ухвалу, яку направити в Державну пенітенціарну службу України та прокуратуру Чернігівської області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 07.10.2014 року ним була подана заява начальнику Менської ВК № 91 ОСОБА_3 з проханням дозволити позивачу проживати з членами сім'ї в межах смт. Макошине, де розташована колонія. Проте, начальник Менської ВК № 91 з жовтня 2014 року свідомо не розглядає в передбаченому статтею 99 КВК України порядку заяву позивача, не приймає по ній законного рішення у встановлений законом термін, не вручає йому належну копію такого рішення. Мотивує, що начальник Менської виправної колонії № 91 ОСОБА_3 незаконно передав вирішення заяви позивача Методично-виховній раді Менської ВК № 91, яка, на думку позивача є дорадчим органом і не наділена повноваженнями приймати рішення.

22.06.2015 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження по даній справі до розгляду і прийняття рішення Вищим адміністративним судом України за касаційною скаргою ОСОБА_2 по справі № 825/502/15-а за позовом ОСОБА_2 до Менської виправної колонії № 91 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії. В судовому засіданні в задоволенні клопотання представника позивача відмовлено.

Позивач у судовому засіданні в режимі відеоконференції брати участь відмовився, про що складено акт начальником відділу ІТЗО ЗІ Менської ВК-№ 91 вн. сл. ОСОБА_5, ЧПНУ Менської ВК-№91 ст. лейтенантом вн.сл. ОСОБА_6, молодшим інспектором ВНіБ Менської ВК-№91 старшим прапорщиком вн.сл. ОСОБА_7 (а.с. 75), в якому зазначено, що 22.06.2015 року Менською ВК № 91 було забезпечено проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Чернігівським окружним адміністративним судом по розгляду справи засудженого ОСОБА_2, але прибути на відеоконференцію засуджений відмовився.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях. Додатково зазначила, що позивач звертався до суду з адміністративним позовом до Менської виправної колонії № 91 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року у справі № 825/502/15-а позовні вимоги було задоволено частково, проте постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.05.2015 року постанову Чернігівського окружного адміністративного суду в частині задоволення позовних вимог було скасовано, в решті - залишено без змін. Таким чином позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того, зауважує, що заява ОСОБА_2 була розглянута адміністрацією установи, про що на даній заяві міститься запис, зроблений начальником установи - ОСОБА_3, відповідно до якого, питання про надання можливості проживати за межами установи позивача буде розглядатись на засіданні методично-виховної ради, до складу якої входить начальник установи - ОСОБА_3 Таким чином, рішення про відмову засудженому ОСОБА_2 в можливості проживання зі своєю сім'єю в смт. Макошине приймалося за участю адміністрації установи. Про що також вказує в своїй постанові від 20.05.2015 року і Київський апеляційний адміністративний суд.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно вироку Оболонського районного суду м. Києва від 19.09.2011 року ОСОБА_2 відбуває покарання в Менській виправній колонії № 91. Постановою начальника Менської ВК № 91 з 09.03.2014 року позивач переведений до дільниці соціальної реабілітації.

07 жовтня 2014 року позивач подав на ім'я начальника Менської ВК № 91 заяву, в якій просив надати йому дозвіл на проживання разом з членами сім'ї в межах смт. Макошине, де розташована Менська виправна колонія № 91 (а.с. 21).

Право позивача на отримання такого дозволу передбачене статтею 99 КВК України.

Начальником Менської ВК № 91 розгляд заяви ОСОБА_2 було передано Методично-виховній раді Менської ВК №91, яка рішенням від 04.03.2015 року (а.с. 19) відмовила позивачеві в задоволенні заяви від 07.10.2014 року.

Суд вважає, що посилання відповідача на порушення строку розгляду його заяви в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» є необґрунтованим виходячи з наступного.

Стаття 12 Закону України «Про звернення громадян» встановлює обмеження сфери застосування цього Закону, а саме: дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кримінального процесуального кодексу України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов'язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Статтею 4 КВК України встановлено, що підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Таким чином виконання вироку - завершальна стадія кримінального процесу, в якій вирок суду, що набрав законної сили, звертається до виконання.

Відповідно до ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 8 КВК України засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних органів міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань. Відповідні заяви подаються у двох примірниках, один з яких з відміткою про отримання залишається у засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КВК України у дільниці соціальної реабілітації засуджені після відбуття шести місяців покарання в дільниці в разі відсутності порушень режиму відбування покарання, наявності житлових умов з дозволу адміністрації колонії можуть проживати в межах населеного пункту, де розташована колонія, із своїми сім'ями, придбавати відповідно до чинного законодавства жилий будинок і заводити особисте господарство.

Вищезазначена стаття Кримінально-виконавчого кодексу України не встановлює строку розгляду заяви засудженого про спільне проживання з членами сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КВК України, повноваження щодо прийняття рішення щодо звернення особи, яка відбуває покарання щодо надання їй дозволу на проживання разом з членами сім'ї - належить виключно адміністрації колонії.

Суд звертає увагу, що на заяві позивача щодо проживання разом з сім'єю міститься запис, зроблений начальником установи - ОСОБА_3 Відповідно до вищезазначеного запису, питання про надання можливості проживати за межами установи позивача буде розглядатись на засіданні методично-виховної ради.

Крім того, на засіданні методично-виховної ради Менської ВК-91 04 березня 2015 року головував начальник Менської ВК № 91 підполковник внутрішньої служби ОСОБА_3

Таким чином, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 адміністрацією установи, а саме начальником Менської ВК-91, - розглядалась, а рішення про відмову приймалося адміністрацією установи.

Отже, вимога про зобов'язання начальника Менської ВК № 91 розглянути заяву ОСОБА_2 від 07.10.2014 року є небгрунтованою, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Крім того, вимога щодо зобов'язання начальника Менської ВК № 91 прийняти рішення відповідно до вимог пункту 6 частини 2 статті 99 Кримінально-виконавчого кодексу України, яким дозволити ОСОБА_2 проживати з членами сім'ї в смт. Макошине не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 99 КВК України, проживання разом з сім'єю за межами колонії - це право засудженого, реалізація якого знаходиться у прямій залежності від дозволу адміністрації колонії.

А тому, адміністрація колонії, з урахуванням вимог зазначених у ч. 2 ст. 99 КВК України, приймає рішення щодо надання дозволу на проживання засудженого з сім'єю за межами колонії - на основі адміністративного розсуду.

Щодо позовної вимоги про постановлення окремої ухвали, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 166 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

В ході розгляду справи, судом не встановлено порушення закону зі сторони відповідача, тому підстав для задоволення даної позовної вимоги немає.

За таких обставин, згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням вищенаведеного, керуючись принципами адміністративного судочинства, передбаченими ст. 7 КАС України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до начальника Менської виправної колонії № 91 про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Добрянський