Справа № 826/4593/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 червня 2015 року 15:24 № 826/4593/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., при секретарі судового засідання Мині І.І., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомРелігійної громади Української Православної Церкви парафії Святителя Феодосія Чернігівського у Святошинському районі м. Києва
до Київської міської ради
провизнання незаконними та скасування пунктів 5.2 та 5.3 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Київ, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 р. № 58/923 в частині,

за участю представників сторін:

від позивача: Коваленко І.В., Бахов О.В.;

від відповідача: Козак А.Л.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 18 червня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

В С Т А Н О В И В:

Релігійна громада Української Православної Церкви парафії Святителя Феодосія Чернігівського у Святошинському районі м. Києва звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, в якому просить:

1. Визнати незаконним та скасувати пункт 5.2 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Київ, затвердженого рішенням Київської міської ради 23.06.2011 № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 р. № 58/923) в частині виключення з переліку будівель для культової та релігійної діяльності, для яких встановлена ставка податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості у розмірі 0,01 %, а саме: положення «(крім будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви)».

2. Визнати незаконним та скасувати пункт 5.3 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Київ, затвердженого рішенням Київської міської ради 23.06.2011 № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 № 58/923) в частині виключення з переліку будівель для культової та релігійної діяльності, для яких встановлена ставка податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості у розмірі 0,01 %, а саме: положення «(крім будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви)».

Позовні вимоги мотивовані тим, що виключення будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви носить дискримінаційний характер, що суперечить Конституції України, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», низки положень міжнародно-правових актів та судовій практиці Європейського суду з прав людини.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі з тих підстав, що зміст положень пунктів 5.2 та 5.3 Положення полягають у встановленні пільгової категорії платників податку для яких встановлюється зменшена (пільгова) ставка податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості для усіх місць розташування (зональності). Зокрема, податок за заниженою вартістю встановлюється для будівель культової та релігійної діяльності, а тому виключення вказаних будівель із переліку є порушенням Конституції України та положень чинного законодавства.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вважає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем в порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 р. № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 р. № 58/923) затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Київ, опублікований в газеті «Хрещатик» 2015.01 № 13/1 та в газеті «Хрещатик» 2015.03 № 33 (надалі - Положення), згідно якого встановлюються ставки податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості для усіх місць розташування (зональності) за ставкою в розмірі 0,01 % для будівель для культової та релігійної діяльності (крім будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви) (пункти 5.2 та 5.3 Положення).

З прийняттям зазначеного Положення Київська міська рада виключила парафії Української православної церкви з переліку будівель для культової та релігійної діяльності, для яких встановлена ставка податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості у розмірі 0,01 %.

Позивач, вважаючи, що прийнятим рішенням порушено Конституцію України, норми міжнародно-правових угод та судову практику Європейського суду з прав людини, зокрема, в частині гарантій щодо заборони дискримінації; принципів верховенства права, рівності перед законом, соціальної справедливості оподаткування, добросовісності та розсудливості тощо, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 21 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64 Конституції України).

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначено Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 6 вересня 2012 року N 5207-VI (надалі - Закон N 5207-VI).

Частиною 1 ст. 2 Закону N 5207-VI визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:

1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;

2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;

3) повагу до гідності кожної людини;

4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Статтею 3 названого Закону визначено, що законодавство про запобігання та протидію дискримінації складається з Конституції України, цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Законом, застосовуються правила міжнародного договору.

В силу положень статті 6 Закону N 5207-VI, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Державна політика щодо запобігання та протидії дискримінації спрямована на: недопущення дискримінації; застосування позитивних дій; створення умов для своєчасного виявлення фактів дискримінації та забезпечення ефективного захисту осіб та/або груп осіб, які постраждали від дискримінації; виховання і пропаганду серед населення України поваги до осіб незалежно від їх певних ознак, поширення просвітницької діяльності у цій сфері (ст. 7 цього Закону).

Розроблення проектів нормативно-правових актів здійснюється з обов'язковим урахуванням принципу недискримінації. З метою виявлення у проектах нормативно-правових актів норм, що містять ознаки дискримінації, проводиться антидискримінаційна експертиза проектів нормативно-правових актів. Результати антидискримінаційної експертизи проектів нормативно-правових актів підлягають обов'язковому розгляду під час прийняття рішення щодо видання (прийняття) відповідного нормативно-правового акта (ст. 9 цього з Закону).

Дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що органи державної влади, зокрема, органи місцевого самоврядування, приймаючи нормативно - правові акти, повинні дотримуватись принципів недискримінації, неупередженості та рівного ставлення до усіх організацій, зокрема, релігійних, не допускаючи виникнення обставин, які зумовлюють виникнення менш сприятливих умов або становища порівняно з іншими особами та/або групами.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1- 3 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (надалі - Закон N 280/97-ВР) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Рішення ради приймається відкритим (у тому числі поіменним) або таємним голосуванням. Таємне голосування обов'язково проводиться у випадках, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 цієї статті).

Як вбачається з матеріалів справи, Київська міська рада прийняла рішення від 28.01.2015 р. № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629», яким вирішила установити нові податки та збори: податок на майно, який складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку, плати за землю.

Таким чином, Київською міською радою було прийнято регуляторний акт місцевого значення, яким установлено нові податки та збори.

За своєю правовою природою рішення органу місцевого самоврядування не є нормативно-правовим актом, позаяк відноситься до підзаконних нормативно-правових актів, які приймаються на основі первинних норм та спрямовані на їх виконання, зокрема, приймаються з питань, які належать до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, таких як, установлення місцевих податків і зборів.

Як вбачається положення Закону N 5207-VI не поширюються на підзаконні нормативно-правові акти, між тим, на думку суду, оскільки останні розробляються на підставі нормативно-правових актів, вирішуючи дану справу, необхідно застосувати аналогію виникнення таких правовідносин.

Таким чином, на думку суду, принципи недискримінації, неупередженості та рівного ставлення до усіх організацій, зокрема, релігійних, зокрема, недопущення виникнення обставин, які зумовлюють виникнення менш сприятливих умов або становища порівняно з іншими особами та/або групами повинен застосовуватися і до регуляторних актів органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 3.1 Положення базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до п. 3.3 Положення база оподаткування об'єктів нежитлової та житлової нерухомості, в тому числі й часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюються такими особами самостійно, виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником нежитлового будинку літ. «Б», який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Чорнобильська, буд. 2, загальною площею 238 кв.м. Цільове призначення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт нерухомого майна є будівництво, експлуатація та обслуговування храму і дзвіниці.

Пунктами 5.2 та 5.3 Положення встановлено пільгової категорії платників податку, для яких встановлюється зменшена (пільгова) ставка податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості для усіх місць розташування (зональності).

Зокрема, податок за зниженою ставкою у розмірі 0,01 % встановлюється для будівель культової та релігійної діяльності.

Разом з тим, виключенням із пільгової категорії платників є будівлі, споруди та приміщення, які належать парафіям Української православної церкви.

Як пояснили представники позивача в судовому засіданні, виключення із пунктів 5.2 та 5.3 Положення «будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви» призводить до збільшення ставки оподаткування до 1%, що обмежує права Української Православної церкви поряд з іншими релігіями.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23 квітня 1991 року N 987-XII (надалі - Закон N 987-XII) усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.

Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству (ч. 3 вказаної статті).

Як вбачається зі змісту Витягу із стенограми пленарного засідання 28.01.2015 р. Київської міської ради ІІІ сесії VII скликання підставою виключення споруд, будівель та приміщень Української православної церкви стало те, що Московський та Київський патріархат офіційно не зареєстровані як окремі конфесії. З огляду на відсутність ідентифікатора, яка громада до якої належить, було прийнято рішення про виключення із переліку пільговиків споруди, будівлі та приміщення Української православної церкви, що є порушенням основоположних принципів українського законодавства, зокрема, гарантованих Конституцією України прав та свобод людини та громадянина.

Згідно із Законом від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу N 1 та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Всі люди мають право на рівний захист від якої б то не було дискримінації, що порушує цю Декларацію, і від якого б то не було підбурювання до такої дискримінації (ст. 7 Загальної Декларації прав людини).

В пункті 107 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Magyar Kereszteny Mennonita Egyhaz та інші проти Угорщини» зазначається, що: «Суд вже визнав, що привілеї, які отримують релігійні громади, зокрема у сфері оподаткування, допомагають їм у реалізації релігійних цілей (див. рішення у справі «Об 'єднання Свідків Єгови проти Франції» (Association Les Temoins de Jehovah v. France), №8916/05, §§ 49 і 52-53, від 30 червня 2011 року) і що, отже, згідно зі статтею 9 Конвенції органи державної влади зобов'язані при здійсненні своїх повноважень дотримуватися нейтралітету (див. згадане вище рішення у справі «Релігійна громада Свідків Єгови та інші проти Австрії», § 92), коли йдеться про виділення таких коштів і надання таких пільг. Якщо держава, виконуючи свої усвідомлені позитивні зобов'язання за статтями 9 і 11, добровільно вирішила надати релігійним організаціям право на субсидії та інші пільги - і тоді, відповідно, надане право підпадатиме під ширшу сферу застосування цих статей Конвенції - вона не може допускати дискримінації при наданні таких пільг (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Е.В. проти Франції» № 43546/02, §§ 48-49, від 22 січня 2008 року, і рішення у справі «Союз церков "Слово життя" та інші проти Хорватії» (Savez crkava "Rijec Zivota " and Others v. Croatia), № 7798/08, § 58, від 9 грудня 2010 року). Так само, якщо держава вирішує скоротити або скасувати певні пільги для релігійних організацій, такі заходи також: не можуть мати дискримінаційний характер.».

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що виключення будівель, споруд та приміщень, які належать Українській православній церкві із пунктів 5.2 та 5.3 Положення не має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Зокрема, суд вбачає наявність менш сприятливих умов сплати податків з будівель, споруд та приміщень, що належать парафіям Української православної церкви порівняно з іншими представниками релігійної діяльності.

Отже, положення пунктів 5.2 та 5.3 Положення в частині виключення парафій Української православної церкви з переліку будівель для культової та релігійної діяльності, для яких встановлено ставку податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості для усіх місць розташування (зональності) у розмірі 0,01 % є протиправними, а позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч. 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Релігійної громади Української Православної Церкви парафії Святителя Феодосія Чернігівського у Святошинському районі м. Києва задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати пункт 5.2 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Київ, затвердженого рішенням Київської міської ради 23.06.2011 № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 р. № 58/923) в частині виключення з переліку будівель для культової та релігійної діяльності, для яких встановлена ставка податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості у розмірі 0,01 %, а саме положення «(крім будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви)».

3. Визнати незаконним та скасувати пункт 5.3 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Київ, затвердженого рішенням Київської міської ради 23.06.2011 № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 № 58/923) в частині виключення з переліку будівель для культової та релігійної діяльності, для яких встановлена ставка податку для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості у розмірі 0,01 %, а саме положення «(крім будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви)».

4. Судові витрати в сумі 73,08 грн. присудити на користь Релігійної громади Української Православної Церкви парафії Святителя Феодосія Чернігівського у Святошинському районі м. Києва за рахунок Державного бюджету України.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук

Повний текст постанови складено 23.06.2015 р.