Справа № 826/19407/13-а
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря: Козлової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2015 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» до Київської міської митниці Державної фіскальної служби України, Державної фіскальної служби України, Митного посту «Столичний» Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, треті особи - Інспектор Митного посту «Столичний» Київської міжрегіональної митниці Міндоходів Лисенко Наталія Вікторівна, тимчасово виконуюча обов'язки начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів Буряк Тетяна Вікторівна, директор Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України Дороховський Олександр Миколайович, Приватне підприємство «НЄВ» про визнання незаконним та скасування рішень від 20.09.2013 та від 07.11.2013, -

В С Т А Н О В И Л А:

ТОВ «Нікея-ЛТД» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської митниці Державної фіскальної служби України, Державної фіскальної служби України, Митного посту «Столичний» Київської міжрегіональної митниці Міндоходів про визнання незаконним та скасування рішення Митного посту «Столичний» № 100270000/2013/300184/2 від 01.08.2013 про коригування митної вартості товарів, рішення Київської регіональної митниці № 14.1/2-26/5030 від 20.09.2013, рішення на бланку Міністерства доходів і зборів України № 14878/6/99-99-24-02-05-15 від 07.11.2013, зобов'язання Митного посту «Столичний» та Київську міжрегіональну митницю Міністерства доходів і зборів солідарно повернути заявнику надану в прядку розділу Х Митного кодексу України фінансову гарантію у розмірі 36735,11 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2014, закрито провадження в адміністративній справі № 826/19407/13-а в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення Київської регіональної митниці № 14.1/2-26/5030 від 20.09.2013 та визнання незаконним і скасування рішення на бланку Міністерства доходів і зборів України № 14878/6/99-99-24-02-05-15 від 07.11.2013.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2014 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Нікея-ЛТД» про визнання незаконним і скасування рішення Митного посту «Столичний» № 100270000/2013/300184/2 від 01.08.2013 про коригування митної вартості та зобов'язання Митного посту «Столичний» та Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів солідарно повернути заявнику надану в прядку розділу Х Митного кодексу України фінансову гарантію у розмірі 36735,11 грн, відмовлено повністю.

Зазначені рішення суду першої інстанції залишені без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2014.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 18.12.2014 скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.04.2014, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.04.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2014.

В частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення Київської міжрегіональної митниці Міндоходів № 14.1/2-26/5030 від 20.09.2013 та рішення Міністерства доходів і зборів України № 14878/6/99-99-24-02-05-15 від 07.11.2013 справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В іншій частині вимог - ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано рішення Митного поста «Столичний» Київської міжрегіональної митниці Міндоходів № 100270000/2013/300184/2 від 01.08.2013.

Зобов'язано Київську міжрегіональну митницю Міндоходів розглянути по суті заяву ТОВ «Нікея-ЛТД» про повернення фінансової гарантії у розмірі 36 735,11 грн, з урахуванням правових висновків, викладених у цій постанові.

Відмовлено у задоволенні вимог про зобов'язання Київської міжрегіональної митниці Міндоходів та Митного поста «Столичний» Київської міжрегіональної митниці Міндоходів повернути фінансову гарантію у розмірі 36 735,11 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Крім того, позивач також просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Оцінюючи обставини справи, що перешкоджали здійсненню процесуального права на апеляційне оскарження колегія суддів приходить до висновку, що заявник за таких обставин не мав реальної можливості своєчасно реалізувати право на апеляційне оскарження, а тому відсутні правові підстави окремо вирішувати питання щодо поновлення пропущеного строку.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами - Київською міською митницею Державної фіскальної служби України, Державною фіскальною службою України, не порушені права та законні інтереси позивача, оскільки вони діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені нормами діючого законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до зовнішньоекономічного контракту з компанією «ELECTRUM LIMITED» (Китай) у липні 2013 року позивачем ввезено на митну територію України партію ламп люмінісцентних. Задекларована позивачем митна вартість, обчислена за ціною договору, склала 25 641 долар США.

На підтвердження заявленої вартості додані документи, визначені статтею 53 Митного кодексу України.

Постом запропоновано надати додаткові документи на підтвердження вартості: виписку з бухгалтерської документації, каталоги, специфікації, прейскуранти виробника товару; копію митної декларації країни відправлення, експертні висновки про вартість товару.

Позивачем частково виконані вимоги Митниці, зокрема надані: експертний висновок Київської торгово-промислової палати, бухгалтерські документи (видаткова накладна, рахунок - фактура, податкова накладна); прайс-листи виробника; копію листа виробника щодо неможливості подання митної декларації країни відправлення.

Після цього позивачу відмовлено в митному оформленні ввезеного товару та винесено рішення № 100270000/2013/300184/2 від 01.08.2013 про визначення митної вартості в розмірі 45 115,20 доларів США. Застосовано шостий (резервний) метод визначення митної вартості на підставі відомостей автоматизованої інформаційної бази Держмитслужби (митні декларації № 100250000/2013/63186 від 11.07.2013 та № 100270000/2013/172051 від 30.07.2013).

Пост обґрунтував своє рішення тим, що у поданих декларантом документах містяться розбіжності, а вимогу митного органу щодо подання додаткових документів на їх спростування Товариство повністю не виконало. Розбіжностями визнано наявність у банківському документі про оплату товару відомостей про оплату і за іншими інвойсами, які митному органу не надавалися, а також той факт, що наданий прайс-лист містить умови поставки СРТ Київ, що суперечить суті прайс-листа як комерційної пропозиції невизначеному колу осіб.

Позивачем здійснено оплату митних платежів за коригованою митною вартістю в порядку гарантування сплати митних платежів, а товар випущено у вільний обіг.

29.08.2013 позивач звернувся до Митниці зі скаргою на рішення про коригування митної вартості. У скарзі просив розглянути її відповідно до правил статті 56 Податкового кодексу України, скасувати рішення про коригування митної вартості, а сплачену фінансову гарантію - повернути Товариству.

У відповідь на скаргу позивачу надійшов лист Митниці № 14.1/2-26/5030 від 20.09.2013, в якому повідомлялось про відсутність підстав для перегляду оскаржуваного рішення, оскільки позивач не додав до скарги додаткових документів.

04.10.2013 Товариство направило до Міндоходів скаргу на рішення Поста про коригування митної вартості та згадане рішення Митниці від 20.09.2013. Висували аналогічні попередній скарзі вимоги та додатково просили скасувати рішення Митниці у формі листа № 14.1/2-26/5030 від 20.09.2013.

07.11.2013 Міндоходів направило позивачу лист № 14878/6/99-99-24-02-05-15 у якому зазначило про відсутність підстав для перегляду рішення про коригування митної вартості, оскільки позивач не додав до скарги додаткових документів.

Закривши провадження у справі в частині вимог про визнання незаконними та скасування рішення Митниці № 14.1/2-26/5030 від 20.09.2013 та рішення Міндоходів № 14878/6/99-99-24-02-05-15 від 07.11.2013 суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що ці рішення не несуть для позивача жодних правових наслідків, тому не є рішеннями суб'єкта владних повноважень та не можуть бути предметом розгляду адміністративного суду.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що рішення, прийняті повноважними органами за результатами розгляду відповідних скарг, можуть тягнути правові наслідки для учасників відповідних правовідносин. Відмова у задоволенні скарги є різновидом рішення, ухваленого за результатами її розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що Митниця та Міндоходів, розглянувши скарги Товариства, зазначили про відсутність підстав для перегляду оскаржуваного рішення, таким чином - ухвалили рішення за результатами розгляду скарг.

За таких обставин, оформлення цих рішень листами не позбавляє їх статусу управлінських дій. Не може слугувати підставою для втрати ними такого статусу і помилкове прохання Товариства розглянути скарги за правилами ПК України.

Таким чином, рішення Митниці та Міндоходів, прийняті за результатами розгляду скарг Товариства на рішення про коригування митної вартості, можуть бути предметом адміністративного оскарження, а суди дійшли помилкових висновків про закриття провадження у відповідній частині вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Митниці та Міндоходів із заявами, змістом яких є оскарження рішення про коригування митної вартості. При цьому, просив розглянути їх в порядку статті 56 ПК України, яка визначає порядок оскарження рішень контролюючих органів щодо сплати податків та зборів.

Підпунктом 14.1.157 статті 14 Податкового кодексу (ПК) України надано визначення податкового повідомлення-рішення. Це письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 50 Митного кодексу (МК) України № 4496-VI від 13.03.2013 відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів.

Вищим адміністративним судом України зазначено, що використання таких відомостей для нарахування митних платежів не надає рішенню про коригування митної вартості статусу податкового повідомлення-рішення. Цей висновок ґрунтується на тому, що у рішенні про коригування відсутній обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом. Крім того, такий обов'язок не випливає і з інших вимог законодавства. Зокрема, після проведення коригування декларант має право на застосування процедури надання фінансової гарантії, яка не є тотожною сплаті мита і ПДВ, крім того, імпортер не позбавлений права відмовитися від ввезення і декларування товару.

Таким чином, рішення про коригування митної вартості не тягне безумовного обов'язку сплати митних платежів, тому не є податковим повідомленням-рішенням.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скарга на рішення про коригування митної вартості не могла розглядатись митним органом у порядку ст. 56 ПК України.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про необхідність застосування до даних правовідносин положення ПК України.

Порядок оскарження рішення митних органів передбачено главою 4 МК України.

Згідно частин другої, сьомої ст. 25 МК органами вищого рівня є:

1) щодо митних постів - митниці, структурними підрозділами яких є ці митні пости;

2) щодо митниць, спеціалізованих митних органів, митних організацій - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Посадова особа або орган, які розглядають скаргу, зобов'язані надати особі, яка подала скаргу, належним чином обґрунтовану письмову відповідь у визначений законом строк.

Як вбачається зі змісту скарги позивача від 29.08.2013, адресованої Київській міжрегіональній митниці Міндоходів, до неї не було додано, а ні оскаржуваного рішення про коригування митної вартості № 100270000/2013/300184/2 від 01.08.2013, а ні будь-яких документів на обґрунтування його протиправності, що свідчить про невиконання позивачем належним чином вимог частини шостої ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» та ст. 26 Митного кодексу України та, відповідно, відсутності підстав для перегляду оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, про що позивача було належним чином повідомлено листом № 14.1/2-26/5030 від 20.09.2013 в межах строків, встановлених для розгляду скарги.

Аналогічно, як вбачається зі змісту скарги позивача, адресованої Міністерству доходів і зборів України, до неї не додано, а ні оскаржуваного рішення про коригування митної вартості № 100270000/2013/300184/2 від 01.08.2013, а ні рішення Київській міжрегіональній митниці Міндоходів № 14.1/2-26/5030 від 20.09.2013, а ні будь-яких документів на обґрунтування їх протиправності, що свідчить про невиконання позивачем належним чином вимог частини шостої ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» та ст. 26 Митного кодексу України та, відповідно, відсутності підстав для перегляду оскаржуваних рішень, про що позивача було належним чином повідомлено листом № 14878/6/99-99-24-02-05-15 від 07.11.2013.

Згідно ст. 26 МК вимоги до форми та змісту скарг громадян, строки їх подання, порядок і строки їх розгляду, а також відповідальність за протиправні дії, пов'язані з поданням та розглядом скарг, визначаються Законом України «Про звернення громадян».

Скарга підприємства повинна містити всі необхідні реквізити цього підприємства та бути підписана керівником зазначеного підприємства або особою, яка виконує його обов'язки. Якщо інше не передбачено законом, скарги підприємств подаються і розглядаються у такому самому порядку і в ті самі строки, що й скарги громадян.

Скарга повинна містити конкретну інформацію про предмет оскарження і бути належним чином аргументованою. У разі якщо особа при поданні скарги не може надати відповідних доказів, такі докази можуть бути представлені пізніше, але в межах строку, відведеного законом на розгляд скарги.

Дані положення спростовують доводи апелянта, про те, що до даних спірних правовідносин не можна застосувати Закон України «Про звернення громадян». Вказаною статтею прямо передбачено, що скарги підприємств подаються і розглядаються у такому самому порядку і в ті самі строки, що й скарги громадян.

Крім того, в апеляційній скарзі, апелянтом жодним чином не спростовані обґрунтовані висновки суду першої інстанції про порушення товариством ст. 26 Митного кодексу України.

Щодо доводів апелянта про те, що жодного рішення про заміну сторін суд першої інстанції не ухвалював, суд зазначає наступне.

Виходячи з приписів частини першої статті 52 КАС України залучення відповідача можливе лише в разі, якщо це не потягне зміну підсудності адміністративної справи.

Частиною четвертою ст. 160 КАС України окремим документом викладаються ухвали з питань:

1) залишення позовної заяви без руху;

2) повернення позовної заяви;

3) відкриття провадження в адміністративній справі;

4) об'єднання та роз'єднання справ;

5) забезпечення доказів;

6) визначення розміру судових витрат;

7) продовження та поновлення процесуальних строків;

8) передачі адміністративної справи до іншого адміністративного суду;

9) забезпечення адміністративного позову;

10) призначення експертизи;

11) виправлення описок і очевидних арифметичних помилок;

12) відмови в ухваленні додаткового судового рішення;

13) роз'яснення постанови;

14) зупинення провадження у справі;

15) закриття провадження у справі;

16) залишення позовної заяви без розгляду.

Тобто, законодавець не покладає обов'язку на суд щодо викладення окремим документом ухвали про заміну сторін у справі.

Згідно журналу судового засідання від 05.03.2015 ухвалу про заміну сторін, постановлено без виходу до нарадчої кімнати та занесено секретарем судового засідання у журнал судового засідання, у чіткій відповідності до частини шостої ст. 160 КАС України.

З урахуванням вище викладеного та приписів ст. 159 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2015 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено: 23.06.2015.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна

.

Головуючий суддя Кучма А.Ю.

Судді: Безименна Н.В.

Аліменко В.О.