Справа № 813/1175/15
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року справа № 813/1175/15

15 год. 44 хв. зал судових засідань № 6

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Гулика А.Г.,

судді Гавдика З.В.,

судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Павлишин Ю.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів Клапчука Р.Я., Сагайдака Д.М.,

перекладача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання до вчинення дій, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2015 року №04-15 про відмову у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційної служби України рішення про відмову у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні. Зазначає також, що у повідомленні про відмову у визнанні біженцем не викладено конкретної причини такої відмови у зв'язку із чим така не може вважатися обґрунтованою в розумінні Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649. Позивач вказує на те, що відповідачем при прийнятті оскарженого наказу поверхнево вивчено та оцінено документи і матеріали, які мають значення для визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, позивач вважає, що рішення про відмову у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з порушенням ст.9 та ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а отже, є незаконним та необґрунтованим.

Представник відповідача ДМС України подав до суду заперечення на адміністративний позов від 10.06.2015р., в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначає, що позивачем не надано органу міграційної служби документів та матеріалів , що можуть бути доказом його особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання, фактів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, фізичного чи психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, тобто, позивачем не обґрунтовано наявності умов, визначених у п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Наведені в заяві та протоколах співбесід позивачем відомості не можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду. У зв'язку з цим, відповідач вважає рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2015 року №04-15 про відмову у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Відповідач ГУ ДМС У Львівській області заяви про визнання позову чи заперечень на позовну заяву не подала.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву. Просили у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Позивач - ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1., громадянин Афганістану, за національністю - таджик, мусульманин за релігійними переконанням; радна мова - перська, дарі; місце народження -м.Кабул, місце проживання - АДРЕСА_1; 11 років навчався в школі м.Шеберган, не працює та раніше також не працював.

Основними причинами свого виїзду з Афганістану позивач зазначає той факт, що має місце ворожнеча його сім'ї з узбеком, що призвела до вбивства його діда.

В квітні 2014р. ОСОБА_1 на законних підставах покинув Афганістан. Літаком прибув до Москви (РФ), на що мав візу терміном на 3 місяці та проживав там у свого рідного брата. Після трьох місяців перебування в Москві продовжив свій шлях через України в Німеччину. 14.08.2014р. виявлений працівниками Державної прикордонної служби України поблизу українсько-польського кордону.

30.09.2014р. позивач звернувся через свого законного представника Андрейко Л.І. до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649 (надалі - наказ №649), ГУ ДМС України у Львівській області проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особової справи №2014 LV 0045.

30.09.2014р. ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 30.09.2014 року №147 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Позивач документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №003799 від 30.09.2014 р.

За результатами розгляду особової справи ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що позивач не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що оформлено Висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.12.2014 року №2014 LV 0045 (надалі - Висновок).

31.01.2015р. ДМС України прийнято рішення №04-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Рішення).

23.02.2015р. ГУ ДМС у Львівській області скеровано директору комунального закладу Львівської обласної ради «Червоноградська загальноосвітня школа - інтернат 1-3 ступенів» повідомлення №43 про вдму у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із Рішенням ДМС України та діями ГУ ДМС у Львівській області щодо повідомлення про прийняте Рішення, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Суд при вирішенні спору по суті виходив з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Частиною сьомою статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суд зазначає, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Суд при оцінці фактів, які є підставами для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановив наступне.

Позивач при проведенні співбесіди, оформленої протоколом №2 від 31.10.2014р. (а.с. 89-90), повідомив, що не може повернутися до країни свого походження тому, що там є ворожнеча сім'ї його батьків з узбеком. Ця ворожнеча почалася ще з його дідом, причин її виникнення він не знає, бо це була дідусева справа. Його діда вбили два роки тому, чому і хто він не знає, але після цього узбек зник на шість місяців і постійно погрожував, щоб не зверталися в поліцію. Ім'я узбека, з яким ворогує сім'я його батьків, він також не знає, але знає, що вони його бояться, тому що він неодноразово погрожував та висловлювався поганими словами. Він ще приходив до його батька, коли позивач вже був у Москві, і залякував та застерігав, щоб той не звертався в поліцію, інакше вб'є всю сім'ю. Вказані відомості повністю підтверджені позивачем в судових засіданнях.

Позивач також повідомив, що інформацію про підтвердження таких погроз може надати його батько, але відповідних документів про це немає. Також зазначив, що не було загрози застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання в країні походження.

Позивач ніколи не брав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій, а також не вказує на переслідування за ознаками раси, національності або громадянства

Відповідно до інформації по країні походження, заявник проживав на території, яка не перебуває під контролем антиурядових формувань, а знаходиться під сферою впливу законної влади Афганістану, тому ризик бути відібраним (завербованим) на військову службу є вкрай низьким. Проживаючи в Афганістані він не працював та не повідомляє про факт, що хтось його примушує працювати. Також ОСОБА_1 не надає інформації, що став жертвою насилля, зокрема сексуального та гендерного.

Місто Шеберган знаходиться на території північної провінції Джоузджан. Останні роки конфлікту в Афганістані, північні території були найменш вражені конфліктом, порівняно з південними, південно-східними чи східними.

Проте, декілька останніх років ситуація значно погіршилася. Міжнародний контингент починав згортатися. Виходити вони планували через північні провінції - кордони із колишніми республіками, які надали б можливість скористатися територіями для «перекидання військ». Тому, знаючи, що війська згортатимуться та відходитимуть на північ, антиурядові сили та безліч терористичних угруповань сконцентрували свої удари також й по північних територіях. Якщо раніше (2011-2012 р.р.) вони здебільшого перебували у гірських районах, серйозно не чіпляючи місцеве цивільне населення, то тепер є численні факти атак саме на цивільне населення.

Судом також беруться до уваги інші відомості щодо ситуації в країні походження позивача, відображені у Висновку (а.с. 102-103), а також доповідь Генерального секретаря Генеральної Асамблеї Ради Безпеки ООН щодо становища в Афганістані і його наслідки для міжнародного миру і безпеки від 09.09.2014р. (а.с. 108-127).

Позивач ні під час підготовки Висновку, ні в судовому засіданні не повідомляв про факти особистих погроз чи переслідувань з боку афганських державних чи недержавних агентів. Крім того, повідомив, що його брат та батько хотіли відправити його до Німеччини, де проживає його дядько ОСОБА_4 та про статус біженця дізнався, перебуваючи в притулку для дітей.

У Висновку наведені причини, з яких позивач не може бути визнаним біженцем:

небажання заявника повертатися до країни походження через смерть дідуся та проблеми сім'ї через невідомого йому узбека не підтверджуються жодними аргументами та документами;

заявник в протоколі співбесіди від 22 жовтня 2014 року вказує, що виїхав з країни походження законно та мав при собі паспорт з російською візою на 3 місяці, що свідчить про те, що він безперешкодно пройшов паспортний контроль на території Афганістану. Це, в свою чергу, дає право вважати, що у афганських правоохоронних органів не було жодного застереження щодо виїзду даного громадянина. Також заявник жодним чином не повідомляє та не наводить фактів погроз чи переслідувань з боку афганських державних чи недержавних агентів;

в протоколі співбесіди від 22.10.2014 року заявник стверджує, що його брат і батько хотіли відправити його до Німеччини, де проживає його дядько ОСОБА_4 (стор.4). в протоколі співбесіди від 31.10.2014 р. заявник вказує, що про статус біженця він дізнався, знаходячись в притулку для дітей;

немає жодних підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно немає підстав для набуття ним статусу біженця у відповідності до умов передбачених п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»;

заявник законно покинув країну громадянської приналежності (Афганістан) та не мав жодних проблем при виїзді з її території, що свідчить про необґрунтованість побоювань заявника щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини;

у разі повернення заявника до Афганістану, йому не буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту, а тому в нього відсутні підстави для надання йому додаткового захисту, відповідно до вказаного Закону.

Суд з врахуванням встановлених обставин, погоджується з висновком відповідачів про те, що немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до соціальної групи або політичних переконань, а тому немає підстав для набуття ним статусу біженця відповідно до умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Щодо наявності підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазнає наступне.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

При вирішення питання про наявність підстав для визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, необхідно визначити чи існуватиме загроза життю, безпеці чи свободі позивача через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку посмертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

В цьому контексті суд зазначає, що позивач на законних підставах покинув країну громадянської приналежності та не мав жодних проблем при виїзді з її території, що освідчить про необґрунтованість побоювань позивача щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту систематичного порушення прав людини.

Крім того, в судовому засіданні позивач підтвердив, що загрози застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в країні походження відсутні.

З огляду на це, суд погоджується з висновком відповідача про те, що у разі повернення позивача в Афганістан, йому не буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту», а тому в нього відсутні підстави для, надання йому додаткового захисту.

Суд також враховує те, що позивачем всупереч вимогам ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається", Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, та ч.7 ст. 7 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не надано органу міграційної служби документів та матеріалів, що можуть бути доказом його особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання, фактів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, фізичного або психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, тобто, що у позивача склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, заявники повинні довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується їх заяви. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Проте, позивачем не надано відповідачам жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування його на батьківщині.

Таким чином, на підставі системного аналізу норм законодавства та дослідження, наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2015 року №04-15 про відмову Шеразі Шадабу Нур Ахмаду у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, а тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Порядок повідомлення особи про прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 р. за № 1146/19884 (далі - Правила).

Частиною 13 статті 10 вказаного Закону визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа вказаного центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Вказана норма кореспондується із підпунктом "а" пункту 6.9. Правил, відповідно до якого при отриманні рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 29), з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Судом не встановлено порушень Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» та зазначених Правил при оформленні та врученні ГУ ДМС України у Львівській області позивачу повідомлення №42 від 23.02.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на наведене, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги позивача про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необхідно відмовити, у зв'язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, то така задоволенню не підлягає, оскільки суд дійшов до висновку про правомірність оскарженого рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до вимог п.23 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому, згідно з вимогами ст. 94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання до вчинення дій відмовити.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений і підписаний 12 червня 2015 року.

Головуючий суддя А.Г. Гулик

Суддя З.В. Гавдик

Суддя Р.І. Кузан