Справа № 461/4914/13-а
Суддя: Романюк В. Ф.
Дата ухвалення: 2013-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/4914/13-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2013 р. м. Львів

Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого - судді Романюка В.Ф.

при секретарі Бішко В.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Гнатковської М.І.

прокурора Бойко Н.І.

під час розгляду у відкритому судовому засіданні в місті Львові адміністративної справи за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Львівської міської ради з участю прокуратури м. Львова, про визнання протиправним та скасування рішення №790 від 14.11.2012 року суб»єкта владних повноважень,-

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просять постановити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №790 від 14.11.2012 року «Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 06.09.2012 року за №141», а також стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що ним було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 та оформлено Державний Акт на право власності на земельну ділянку від 22.06.2012 року серія ЯМ НОМЕР_1 площею 0,0975 га. На його замовлення ТзОВ «Левадія-Проект» як проектна фірма здійснила містобудівний розрахунок із техніко-економічними показниками розміщення багатоквартирного житлового будинку з підземними автостоянками. Департаментом містобудування Львівської міської ради 06.09.2012 року було видано Наказ №141 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво гр.ОСОБА_3 багатоквартирного житлового будинку з підземними автостоянками та реконструкцією існуючого двоповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1». Згідно наказу було розроблено робочий проект, одержано всі технічні умови на інженерне забезпечення проектованого об»єкта, укладено договір №428 від 05.09.2012 року про пайову участь у відповідності до вимог ухвали міської ради від 03.04.2008 року за №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова» та здійснено сплату першої частини внеску в розмірі 50 000 грн. Виконання будівельних робіт на земельній ділянці проводилось з чітким дотриманням законодавства та будівельних норм та правил. 14 листопада 2012 року виконавчим комітетом Львівської міської ради за №790 було прийнято рішення «Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 06.09.2012 року за « 141». Вважає, що рішення є незаконним та прийняте з грубим порушенням чинного законодавства, жодних приписів від органів місцевої влади щодо порушення норм та правил проведення будівельних робіт не було, крім того комісією, яка здійснювала перевірку 13.11.2012 року безпосередньо на будівельному майданчику не було виявлено жодних відхилень проведення будівельних робіт від проекту. Посилання в рішенні Виконкому на невідповідність наказу директора департаменту містобудування від 06.09.2012 року за №141 положенням ст.29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» є незаконними та необґрунтованими, оскільки згідно ч.4 ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 року у справі №1-9/2009 року вказано, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Таким чином Наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.09.2012 року вичерпав свою дію. Просить позов задоволити.

Під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги позивача підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просить заявлені позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача Гнатковська М.І. позовні вимоги не визнає, подала до суду заперечення, в якому зазначає, що факт нецільового використання земельної ділянки на АДРЕСА_1 підтверджується листом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 04.12.2012 року №5540/3-10-8, в якій зазначено, що інспекція провела перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки на АДРЕСА_1, в результаті якої встановлено, що земельна ділянка площею 0,0975 га у АДРЕСА_1 перебуває у приватній власності ОСОБА_3 для обслуговування житлового будинку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку зареєстрованого 22.06.2012 року за № НОМЕР_3, виданого на підставі свідоцтва ВРР № НОМЕР_2 р.№ 470 від 08.05.2012 року, в той час як під час проведення перевірки встановлено проведення робіт з будівництва багатоквартирного будинку за вказаною адресою, в результаті чого інспекція константувала, що ОСОБА_3 використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, посилаючись на листи Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 12.03.2013 року та 27.03.2013 року, в яких зазначено, що перевіркою встановлено, що гр. ОСОБА_3 використовує земельну ділянку у АДРЕСА_1 з відхиленням від проекту землеустрою, чим порушено вимоги ст.20 п.3 Земельного кодексу України. Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, прокурора, дослідивши докази по справі, суд встановив наступне.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з ч. 3 цієї ж статті, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу оскарження рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії) суб»єкта владних повноважень, дій чи бездіяльності.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Судом встановлено, що згідно витягу про державну реєстрацію прав, позивачу ОСОБА_3 належить на праві приватної власності житловий будинок в м. Львові по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до Державного Акта на право власності на земельну ділянку серія ЯМ НОМЕР_1, ОСОБА_3 являється власником земельної ділянки площею 0,0975 га. на підставі Свідоцтва ВРР НОМЕР_2 та рішення №470 від 08.05.2012 року, яка розташована в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Судом також встановлено, що Департаментом містобудування Львівської міської ради 06.09.2012 року було видано Наказ №141 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво гр. ОСОБА_3 багатоквартирного житлового будинку з підземними автостоянками та реконструкцією існуючого двоповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1» (а.с.8).

Згідно наказу №141 від 06.09.2012 року ТзОВ «Левадія-Проект» було розроблено робочий проект, який пройшов експертизу у ДП «Укрдержбудекспертиза» від 18.09.2012 року №14-03135-12 та встановлено, що проект виконано згідно вимог ДБН та розроблено з дотриманням вимог до міцності надійності та довговічності будинків та споруд, їх експлуатаційної безпеки, інженерного забезпечення та забезпечення безпеки експлуатації та вимог охорони праці, забезпечення захисту від шуму; одержано всі технічні умови на інженерне забезпечення проектованого об»єкта, укладено договір №428 від 05.09.2012 року про пайову участь у відповідності до вимог ухвали міської ради від 03.04.2008 року за №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова» та здійснено сплату першої частини внеску в розмірі 50 000 грн.

Згідно Декларації «Про початок виконання будівельних робіт» від 21.09.2012 року, інспекцією ДАБК у Львівській області було зареєстровано будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземними автостоянками та реконструкцією існуючого двоповерхового будинку на АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_3 було взято дозволи у Франківській районній адміністрації м. Львова на тимчасове порушення благоустрою для влаштування будівельного майданчика та складено комісійний Акт на обстеження житлового будинку АДРЕСА_2 щодо наявності дефектів в квартирах та претензій власників (а.с. 27-29).

Таким чином, виконання будівельних робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у м. Львові проводились з дотриманням законодавства та будівельних норм та правил.

Згідно рішення Львівської міської ради № 790 від 14.11.2012 року «Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 06.09.2012 №141», відповідно до ст. 52 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», у зв»язку з невідповідністю наказу директора департаменту містобудування від 06.09.2012 року №141 положенням ст.29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», виконавчий комітет вирішив: скасувати наказ директора департаменту містобудування від 06.09.2012 року №141 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво гр. ОСОБА_3 багатоквартирного житлового будинку з підземними автостоянками та реконструкцією існуючого двоповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1» (а. с. 29).

Посилання в рішенні Виконкому на невідповідність наказу директора департаменту містобудування від 06.09.2012 року за № 141 положенням ст.29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» є незаконними та необґрунтованими, оскільки згідно ч.4 ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Згідно ч.3 ст.8 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», рішення з питання планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, районними, обласними радами та їх виконавчими органами, місцевими державними адміністраціями м.Києва та Севастополя в межах, визначених законом повноважень з врахуванням вимог містобудівної документації.

Відповідно до ст.29 цього Закону фізична або юридична особа, яка подала до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати вихідні дані для проектування об»єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження видаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Крім того, судом з»ясовано в судовому засіданні, що весь порядок видачі містобудівних даних та обмежень був дотриманий як зі сторони позивача, так зі сторони Департаменту містобудування Львівської міської ради.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 року у справі №1-9/2009 (справи щодо скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Згідно ч.1 ст.22 ЗУ «Про Конституційний Суд України», визначено обов»язковість Рішень Конституційного Суду України та вказано, що рішення Конституційного Суду України підлягають безумовному виконанню всіма державними органами, органами місцевого і регіонального самоврядування, установами, організаціями, підприємствами, їх посадовими особами, об»єднаннями громадян та громадянами.

У відповідності до статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Дана спірна ділянка відноситься до категорії - землі житлової забудови.

Ст.20 Земельного кодексу України вказує, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Щодо висновку Державної інспекції сільського господарства у Львівській області про нецільове використання земельної ділянки у м. Львові на АДРЕСА_1, викладеного в листах Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 12.03.2013 року та 27.03.2013 року, в яких зазначено, що перевіркою встановлено, що гр. ОСОБА_3 використовує земельну ділянку у АДРЕСА_1 з відхиленням від проекту землеустрою, чим порушено вимоги ст.20 п.3 Земельного кодексу України, суд враховує наступне.

Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля визначені Законом України від 19.06.2003 р. № 963-ІV «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (далі - Закон № 963-ІV), згідно з ч. 1 ст. 5 якого державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 р. № 459/2011 Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Держсільгоспінспекція України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України (Мінагрополітики України), іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра.

Основними завданнями Держсільгоспінспекції України є: 1) реалізація державної політики у сферах здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; 2) внесення на розгляд Міністра пропозицій щодо формування державної політики у зазначених сферах.

Судом у судовому засіданні встановлено: цільове призначення земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Львові - обслуговування житлового будинку, що відноситься до секції В «Землі житлової та громадської забудови» розділу 02 код розділу КВЕД 95, 96, 97 Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з ч. 1 ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати житлові будинку, виробничі та інші будівлі і споруди.

У ст. 38 та ст. 39 ЗК України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Відповідно до ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЗК України «Категорії земель», землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

г) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Тобто, у ч. 1 ст. 19 ЗК України передбачено вичерпний перелік категорій земель України за основним цільовим призначенням.

Кожна з категорій земель становить узагальнене (або основне) цільове призначення земельних ділянок. Це означає, що зміна цільового призначення земельної ділянки потрібна, лише коли має місце зміна категорії земельної ділянки. Постанова Кабінету міністрів України від 11.04.2012 року № 502 «Про затвердження порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» також пов'язує зміну основного цільового призначення землі з переходом до іншої категорії (наприклад із сільськогосподарських земель до земель лісогосподарського призначення).

Згідно з умовами п. 5 ст. 20 ЗК України, види використання земельної ділянки в межах відповідної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Відтак, суд не бере до уваги покликання відповідача та прокурора на те, що скасування наказу № 141 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво гр. ОСОБА_3 багатоквартирного житлового будинку з підземними автостоянками та реконструкцією існуючого двохповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1» було проведено відповідачем з підстав використання позивачем земельної ділянки не за цільовим призначенням. Суд враховує також те, що на момент винесення відповідачем оскаржуваного рішення від 14.11.2012 р., та на час погодження містобудівних умов та обмежень Державною інспекцією сільського господарства у Львівській області не встановлено порушень чи відхилень у використанні власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Львові.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21.05.1997 р. № № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з ч.1 ст. 5 якого система місцевого самоврядування включає територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Згідно з Положенням про департамент містобудування Львівської міської ради Департамент містобудування (надалі - департамент) є виконавчим органом Львівської міської ради, утвореним відповідно до ухвали міської ради від 06.07.2006 року № 94 "Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання" та згідно з чинним законодавством України (п. 1.1). Департамент є підзвітним і підконтрольним міській раді, підпорядкованим виконавчому комітету, міському голові, заступнику міського голови з питань містобудування та інфраструктури. Департамент є відповідальним за виконання частини повноважень виконавчих органів міської ради, покладених на нього у встановленому порядку (п.1.2). Департамент у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, цим Положенням, іншими нормами чинного законодавства України (п. 1.3). Департамент є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки у територіальних представництвах Державного казначейства України та банківських установах, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, кутовий штамп та бланк встановленого зразка (п. 1.4).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3 Конституції України). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст. 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання (абз. 5,6 п. 5 мотивувальної частини).

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що наказ директора департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.09.2012 року № 141 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво гр. ОСОБА_3 багатоквартирного житлового будинку з підземними автостоянками та реконструкцією існуючого двоповерхового житлового будинку на вул.. АДРЕСА_1», є актом індивідуальної дії. Цим наказом затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на проектування та будівництво, а також зобов'язано ОСОБА_3 в установленому законом порядку отримати технічні умови на інженерне забезпечення проектованого об'єкта; розробити робочий проект у спеціалізованій проектній організації або архітектора, що має кваліфікаційний сертифікат та провести його експертизу відповідно до вимог чинного законодавства; укласти договір про пайову участь (а.с.8-9)

Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 на виконання наказу директора департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.09.2012 року № 141 отримав технічні умови на інженерне забезпечення проектованого об'єкта (а.с.10-11); уклав договір про пайову участь № 428 від 05.09.2012 року з Департаментом економічної політики Львівської міської ради (а.с.18-19); будівництво погоджене квартирно-експлуатаційним відділом м.Львова; розробив робочий проект; товариством з обмеженою відповідальністю «Левадія-проект» розроблено робочий проект будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземними автостоянками та реконструкцією існуючого двоповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1 у м. Львові, який отримав позитивний експертний звіт у Філії ДП «Укрдержбудекспертиза» (а.с.12-17). В результаті Інспекцією ДАБК у Львівській області 21.09.2012 року зареєстровано Декларацію № ЛВ 9 про початок виконання будівельних робіт (а.с.21-24).

Таким чином, акт індивідуальної дії - наказ директора департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.09.2012 року № 141 - вичерпав свою дію фактом його виконання, тому він не може бути скасований чи змінений органом місцевого самоврядування після його виконання.

Суд не бере до уваги покликання відповідача на те, що наказ директора департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.09.2012 року № 141 скасовано відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим комітетом ради, а не самим департаментом, оскільки враховує те, що департамент містобудування є органом місцевого самоврядування та вважає, що визначальним в цьому випадку є не момент скасування акту індивідуальної дії тим самим органом місцевого самоврядування, який його попередньо видав, а факт вичерпання дії індивідуального акту, факт виникнення правовідносин, пов'язаних з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Саме таке розуміння рішення Конституційного Суду України забезпечить стабільність суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Крім того, вирішуючи спір суд повинен досліджувати правомірність рішення чи дій суб'єкта владних повноважень на момент їх прийняття (вчинення) та не може оцінювати юридичну правильність (правомірність) цих рішень (дій) з урахуванням подій, які сталися у майбутньому. Рішення суду не може ґрунтуватися на тих фактичних обставинах, які на момент його ухвалення хронологічно ще не відбувалися.

Тому суд приходить до висновку, що дії службових осіб виконавчого комітету ЛМР є незаконними, рішення № 790 від 14.11.2012 року прийняте з грубим порушенням чинного законодавства, жодних приписів від органів місцевої влади щодо порушення норм та правил проведення будівельних робіт позивачу не було, крім того комісією, яка здійснювала перевірку 13.11.2012 року безпосередньо на будівельному майданчику не було виявлено жодних відхилень проведення будівельних робіт від проекту.

Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є підставними, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню, оскільки враховуючи позицію Конституційного суду України та той факт, що Наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.09.2012 року «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво гр. ОСОБА_3 багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1» вичерпав свою дію, оскільки на його основі розроблений проект ТзОВ «Левадія-Проект», який пройшов обов»язкову у ДП «Укрдержбудекспертиза» у Львівській області, позитивний експертний звіт та проектна документація затверджена гр.ОСОБА_3 та зареєстрована декларація. Таким чином рішення Виконкому Львівської міської ради від 14.11.2012 року №790 суперечить рішенню Конституційного суду України.

Керуючись ст.ст.4, 7, 14, 86, 94, 99, 104, 105, 111, 112, 136, 158, 159, 160, 162 КАС України, ст.317 Цивільного кодексу України, ст.19 Конституції України, ст.22 ЗУ «Про Конституційний Суд України», суд,-

П О С Т А Н О В И В:

адміністративний позов задоволити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 790 від 14.11.2012 року «Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 06.09.2012 року за № 141».

Стягнути з Виконавчого комітету Львівської міської ради в користь ОСОБА_3 34 грн. 41 коп. судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення через Галицький районний суд м.Львова.

Постанову виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя В.Ф.Романюк

З оригінлом згідно:

Суддя В.Ф.Романюк