Справа № 124/1921/13-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2015 р. м. Київ К/800/62612/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Ємельянової В.І.

Швеця В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Сімферополя Автономної Республіки Крим про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя Автономної Республіки Крим про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 квітня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Центральному районі м.Сімферополя Автономної Республіки Крим щодо відмови в нарахуванні та виплати пенсії позивачу. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя провести ОСОБА_2 з 08.02.2013 нарахування та виплату пенсії за віком. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013 року скасовано постанову Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 квітня 2013 року та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Перевіривши наведені доводи в касаційній скарзі, рішення судів щодо застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України.

В серпні 1996 року позивач у віці 54 роки виїхав на постійне місто проживання в Ізраїль. До виїзду за кордон проживав за адресою АДРЕСА_1.

20 лютого 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя АРК з заявою про призначення пенсії за віком, проте відповіді не отримав.

31 січня 2013 року представник позивача ОСОБА_4 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя АРК з адвокатським запитом щодо вирішення питання про призначення пенсії ОСОБА_2

Листом Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя від 08 лютого 2013 року № 1448/05-05 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що для призначення пенсії за віком саме Управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя, а не будь-яким іншим управлінням Пенсійного фонду України, позивач у відповідності з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» повинен надати документи про проживання (реєстрацію) в Центральному районі м. Сімферополя.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду погодитись не може з огляду на наступне.

Пенсія за віком є формою соціального захисту, яка пов'язана насамперед з попередньою трудовою діяльністю та трудовими заслугами особи і не може бути залежною від її місця проживання.

Пенсійні правовідносини є одним з видів суспільних відносин і особливою формою здійснення права на пенсію. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об'єктивно виникає в суспільстві згідно із законом, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права - обов'язки й реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів у особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований та охороняється нею в особі певних органів.

Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 за № 25-рп/2009, справа 1-32/2009 визнані неконституційними положення п.2 ч.1 статті 43, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», положення зазначеного Закону втрачають силу з дня прийняття Конституційним судом України вказаного рішення.

Конституційний Суд України окреслив суттєві умови, які впливають на право на отримання пенсії взагалі, і визначив місце проживання як умову, що не повинна впливати на реалізацію такого права, зокрема такої його складової, як перерахунок пенсії.

Зміст частини першої статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» створює ситуацію, коли громадянин, який досяг пенсійного віку та має право на призначення пенсії, пов'язане з його попередньою трудовою діяльністю, може бути позбавлений цього заслуженого права на соціальний захист тільки у зв'язку з обранням ним іншого місця постійного проживання, хоча така обставина відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 не може створювати будь-який вплив на реалізацію такого права.

Так, зокрема, згідно із частиною сьомою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи те, що Конституційний Суд України вже визнав неконституційними положення про припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, виходячи з конституційних принципів і загальних засад права до положення про те, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, має бути застосована аналогія права. Пенсійні правовідносини є цілісним триваючим процесом, у якому право на призначення пенсії є первинним, а право на її виплату - похідним. Водночас ці правовідносини є ідентичними та взаємозалежними, без призначення пенсії не може виникнути право на її виплату.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 24 квітня 2015 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року. Як зазначив ЄСПЛ, "у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України" (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що вказаних вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково, а тому касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013 року - скасувати.

Постанову Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Сімферополя Автономної Республіки Крим про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді В.І. Ємельянова

В.В. Швець