Справа № 802/40/15-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 червня 2015 р. Справа № 802/40/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання: Череватої А.Ю.,

представника позивача: Цибка В.В.,

представника відповідача: Плахотнюк Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

до: відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області

про: визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за повторне невиконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

12.01.2015 року Головне управління Держземагенства у Вінницькій області звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області) Мельник Т.М. від 24.12.2014 року ВП № 44430673 про накладення на позивача штрафу у розмірі 1360 грн. за повторне невиконання рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області перебуває виконавчий лист, виданий Немирівським районним судом Вінницької області від 27.06.2014 року у справі № 140/1594/13-ц, згідно з яким Головне управління Держземагенства у Вінницькій області зобов'язано виділити ОСОБА_5 в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) розміром 5,00 га в умовних кадастрових гектарах із земель державної власності на території Боблівської сільської ради Немирівського району Вінницької області та здійснити державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Позивач неодноразово інформував виконавчу службу про неможливість виконання судового рішення у встановлені державним виконавцем строки через наявність поважних і об'єктивних причин. Зокрема, законодавство не передбачає такого поняття як "виділення" земельної ділянки. Крім того, для виконання рішення суду стягувачу необхідно вчинити певні дії, а саме звернутись до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, додавши графічні матеріали з бажаним розташуванням земельних ділянок. Однак, такі дії ОСОБА_5 не вчинялись, що унеможливлює виконання судового рішення. При цьому позивач зазначає, що до скарги на дії начальника юридичного відділу УДВС ГУЮ у Вінницькій області стягувач долучав графічні матеріали з бажаним місцем розташування земельної ділянки, проте дана земельна ділянка перебуває в оренді у іншої особи. Відтак, Головне управління Держземагенства у Вінницькій області не може надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою на цю земельну ділянку, про що стягувач повідомлявся. Таким чином, на думку позивача, рішення суду про виділення ОСОБА_5 земельної частки (паю) не виконується з поважних причин, а бездіяльність стягувача створює додаткові перешкоди для цього.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.06.2015 року на підставі ст. 55 КАС України в порядку процесуального правонаступництва судом проведено заміну Головного управління Держземагенства у Вінницькій області правонаступником Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та надав пояснення згідно з наведеними у позовній заяві обґрунтуваннями. Просить суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов заперечив з мотивів, викладених у письмових запереченнях (а.с. 32-33). Вважає постанову № 44430673 від 24.12.2014 року про накладення на боржника штрафу за повторне невиконання рішення суду такою, що була винесена головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про виконавче провадження".

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та оцінивши наведені сторонами доводи, суд доходить висновку, що заявлений адміністративний позов не може бути задоволений.

Встановлено, що 15.08.2014 року на адресу ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області надійшов виконавчий лист № 140/1594/13-ц, виданий 27.06.2014 року Немирівським районним судом Вінницької області, яким Головне управління Держземагенства у Вінницькій області зобов'язано виділити ОСОБА_5 в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) розміром 5,00 га в умовних кадастрових гектарах із земель державної власності на території Боблівської сільської ради Немирівського району Вінницької області та здійснити державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. від 20.08.2014 року на підставі вищевказаного виконавчого документа відкрито виконавче провадження ВП № 44430673 та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення суду (а.с. 7).

В подальшому постановами головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. від 28.08.2014 року, від 10.09.2014 року та від 24.09.2014 року провадження виконавчих дій з примусового виконання рішення суду відкладалося за клопотанням боржника у зв'язку з наявністю обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій (а.с. 8-10).

02.10.2014 року УДВС ГУЮ у Вінницькій області звернулось до Немирівського районного суду Вінницької області із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення суду по справі № 140/1594/13-ц, у зв'язку з чим постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. від 02.10.2014 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 140/1594/13-ц було зупинене (а.с. 34-37).

Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 14.11.2014 року по справі № 140/1594/13-ц, яка набрала чинності 20.11.2014 року, у задоволенні вищевказаної заяви відмовлено (а.с. 38).

Відтак, постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. від 08.12.2014 року виконавче провадження ВП № 44430673 було поновлене (а.с. 40).

Крім того, 08.12.2014 року за вих. № 11167/2.1-28/7 на адресу боржника Головного управління Держземагенства у Вінницькій області відповідачем направлено вимогу, якою у строк до 15.12.2014 року зобов'язано надати документально підтверджену інформацію щодо виконання рішення суду по справі № 140/1594/13-ц (а.с. 41-42).

Листом за № 11-2-0.6-11688/2-14 від 15.12.2014 року позивач повідомив державну виконавчу службу про те, що порядок набуття земельної ділянки у власність визначений статтею 118 Земельного кодексу України та не передбачає можливості виділення земельної ділянки особі без її письмового клопотання. Станом на 15.12.2014 року стягувач ОСОБА_5 до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області не звертався, що унеможливлює виконання рішення суду (а.с. 43).

Листом за № 11475/2.1-28/7 від 17.12.2014 року відповідач повідомив боржника про те, що із клопотань представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 від 22.09.2014 року вбачається, що стягувач неодноразово звертався до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та до відділу Держземагенства у Немирівському районі із клопотанням щодо надання викопіювання кадастрового плану Боблівської сільської ради. Відтак, відсутні підстави для застосування пункту 4 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (повернення виконавчого документа стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій) (а.с. 44-45).

Постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. від 17.12.2014 року за невиконання рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії на Головне управління Держземагенства у Вінницькій області накладено штраф у розмірі 680 грн. (а.с. 47).

Крім того, 17.12.2014 року за вих. № 11474/2.1-28/7 на адресу позивача направлено повторну вимогу державного виконавця, якою у строк до 23.12.2014 року зобов'язано надати документально підтверджену інформацію про виконання рішення суду по справі № 140/1594/13-ц (а.с. 14).

Листом за № 11-2-0.6-12158/2-14 від 23.12.2014 року боржник повідомив державного виконавця про неможливість виконання рішення суду (а.с. 50).

24.12.2014 року Головне управління Держземагенства у Вінницькій області в судовому порядку оскаржило постанови головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. від 17.12.2014 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 1360 грн. та про накладення штрафу у розмірі 680 грн. за невиконання рішення суду (а.с.75-76).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.01.2015 року у справі № 802/4387/14-а позов Головного управління Держземагенства у Вінницькій області задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. від 17.12.2014 року про накладення штрафу у розмірі 680 грн. за невиконання рішення суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Однак, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.05.2015 року за апеляційною скаргою ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області вищевказану постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні адміністративного позову Головного управління Держземагенства у Вінницькій області відмовлено повністю (а.с. 86-88).

Предметом публічно-правового спору у цій адміністративній справі є постанова головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельник Т.М. від 24.12.2014 року про накладення на позивача штрафу у розмірі 1360 грн. за повторне невиконання рішення суду (а.с. 15).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та правомірності оскаржуваного рішення органу державної виконавчої служби, суд керується наступними мотивами.

Право на судовий захист закріплене Конституцією України, частиною другою статті 55 якої кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Водночас як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у пункті 6 Постанови № 3 від 13.12.2010 року "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби", судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до певних видів відповідальності за невиконання рішення у добровільному порядку та порушення обов'язків, що покладаються на осіб, які беруть участь у виконавчому процесі.

Прийнята державним виконавцем постанова про накладення штрафу на учасників виконавчого провадження, громадян і посадових осіб за невиконання покладених на них обов'язків щодо вчинення необхідних процесуальних дій у виконавчому провадженні, не виконана добровільно, є підставою для її примусового виконання шляхом звернення стягнення на заробіток чи інші доходи оштрафованої особи, а за їх відсутності - на її майно.

За змістом пункту 8 частини другої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Тому судам слід ураховувати, що спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби під час виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору або накладення штрафу, прийнятої під час виконання будь-яких виконавчих документів, у тому числі рішень судів загальної юрисдикції та господарських судів, також належать до адміністративної юрисдикції.

Як встановлено судом, позивач оскаржує постанову державного виконавця від 24.12.2014 року ВП № 44430673 про накладення на нього штрафу у розмірі 1360 грн. за повторне невиконання рішення суду.

З огляду на викладене та виходячи з положень ч. 2 ст. 19 КАС України розгляд і вирішення цієї адміністративної справи належить до компетенції Вінницького окружного адміністративного суду.

Крім того, в силу вимог ч. 3 ст. 181 КАС України даний адміністративний позов заявлено до належного відповідача - ВПВР УДВС ГУЮ у Вінницькій області.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 статті 11 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вживати заходів щодо примусового виконання рішень, встановлених Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з пп. 4.1.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 року, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

Частиною першою статті 27 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 89 Закону № 606-XIV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу - від 10 до 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від 20 до 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника-юридичну особу - від 40 до 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець в тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону (ч. 2 ст. 89 Закону № 606-XIV).

Змістовний аналіз вищезазначених норм закону дає підстави для висновку, що приймаючи рішення про накладення штрафу на боржника, державний виконавець зобов'язаний з'ясувати, чи вжито боржником дії щодо виконання рішення суду, та чи існують поважні причини, які унеможливлюють його виконання.

У ході судового розгляду справи встановлено, що в рамках одного і того ж виконавчого провадження № 44430673 державним виконавцем Мельник Т.М. було винесено постанову від 17.12.2014 року про накладення на боржника штрафу у розмірі 680 грн. за невиконання Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області без поважних причин рішення суду, що зобов'язує його вчинити певні дії, а також постанову від 24.12.2014 року про накладення на вказаного боржника штрафу в розмірі 1360 грн. за повторне невиконання рішення суду, яка є предметом оскарження у даній адміністративній справі.

При цьому належна правова оцінка питанню щодо правомірності накладення на позивача штрафу у розмірі 680 грн. вже надана постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.05.2015 року по справі № 802/4387/14-а (а.с. 86-88).

Отже, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду вищезазначеної справи доведено правомірність свого рішення, яке прийняте саме з підстав невиконання Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області судового рішення без поважних протягом визначеного державним виконавцем строку.

Згідно з ч. 5 ст. 254 КАС України постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Таким чином, постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.05.2015 року у справі № 802/4387/14-а на даний час набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене і враховуючи те, що оскаржувана у даній справі постанова про накладення штрафу ВП № 44430673 від 24.12.2014 року прийнята внаслідок повторного невиконання боржником рішення, що зобов'язує його вчинити певні дії, та з тих самих підстав, що і постанова про накладення штрафу ВП № 44430673 від 17.12.2014 року, суд доходить висновку про правомірність накладення на позивача штрафу у розмірі 1360 грн.

Крім того, при вирішенні справи суд бере до уваги, що державний виконавець Мельник Т.М., неодноразово відкладаючи провадження виконавчих дій та зупиняючи виконавче провадження, надавав позивачу достатньо часу для вжиття заходів, спрямованих на виконання судового рішення, чого однак зроблено не було.

Водночас суд вважає безпідставними посилання позивача на неможливість виконання судового рішення з тих мотивів, що таке виконання безпосередньо залежить від стягувача, який не звертається до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області із клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Так, обов'язок щодо виконання судового рішення покладається насамперед на боржника за виконавчим провадженням.

Отже, саме боржник зобов'язаний вчинити активні дії на виконання постанови Немирівського районного суду Вінницької області від 08.08.2013 року по справі № 140/1594/13-ц у той спосіб та порядок, які визначені судом рішенням.

При цьому суд зауважує, що ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 14.11.2014 року по справі № 140/1594/13-ц відмовлено у задоволенні заяви УДВС ГУЮ у Вінницькій області про встановлення способу та порядку виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження № 44430673, чим додатково підтверджено необхідність виконання постанови суду від 08.08.2013 року саме у спосіб та порядок, що визначені даним судовим рішенням.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 55-67), стягувач ОСОБА_5 та його представник неодноразово зверталися до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, однак з тих чи інших причин їм було відмовлено у наданні такого дозволу.

Отже, поважних причин, які б могли свідчити про неможливість виконання позивачем судового рішення у встановлений державним виконавцем строк, немає.

Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено право на справедливий суд.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 року право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній із сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції" від 15.03.2001 року).

Таким чином, державний виконавець зобов'язаний вживати усіх передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів для примусового виконання рішень суду неупереджено, своєчасно та в повному обсязі.

З огляду на викладене суд вважає, що оскаржувана постанова про накладення штрафу ВП № 44430673 від 24.12.2014 року прийнята відповідачем на підставах, у спосіб та в порядку, передбаченому чинним законодавством, тобто правомірно.

В силу положень ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), а відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши зібрані та досліджені у справі докази, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати. Оскільки відповідачем не представлено суду документального підтвердження судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, питання про стягнення таких витрат з позивача судом не вирішується.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Позовні вимоги у цій справі мають майновий характер, а тому при зверненні до адміністративного суду позивач сплатив 10 відсотків розміру ставки судового збору за такими позовними вимогами, а саме судовий збір у розмірі 182,70 грн.

Разом із тим, оскільки у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю, решту суми судового збору, що підлягав сплаті при звернені до адміністративного суду, тобто 1644,30 грн. (1827?182,70), належить стягнути з позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 181, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (ідентифікаційний код 39767547) в дохід Державного бюджету України решту суми судового збору, що підлягав сплаті при звернені до адміністративного суду, а саме судовий збір в сумі 1644 (одна тисяча шістсот сорок чотири) грн. 30 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Сало Павло Ігорович