Справа № 815/168/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/168/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Одеса Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вовченко O.A.

судді Стеценко О.О.,

судді Балан Я.В.

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участю: перекладача, позивачів, представника позивача, представника відповідача.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб та ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірними та скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулися ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб та ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 з адміністративним позовом до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірними та скасування рішень № 646-14 від 21.11.2014 року, № 677-14 від 15.12.2014 року, № 678-14 від 15.12.2014 року та зобовязання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач - ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 зазначив, що він є громадянином ОСОБА_1. До втечі з ОСОБА_1 проживав у Кабулі, був приватним підприємцем та працював з урядом та міжнародними організаціями. В наслідок співпраці з державою та іноземними компаніями ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 піддався переслідуванням зі сторони руху «Талібан». Так, на нього та на його брата був скоєний напад. Окрім того, батька позивача було викрадено. Викрадачі вимагали від сімї великий викуп. Батько провів у полоні більше двох місяців та був визволений правоохоронними органами країни. Декілька членів злочинного угрупування були заарештовані, інші втекли. Злочинці хотіли помститися сімї позивача, внаслідок чого був викрадений чоловік сестри позивача та через деякий час його знайшли мертвим. Побоюючись подальшої помсти зі сторони злочинного угрупування позивач та його сім'я втекли з ОСОБА_1. ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_1 зазначає, що на даний момент він, як і раніше, не може повернутися на батьківщину. У країні зберігається загроза життю та безпеці позивача. Через те, що в ОСОБА_1 зберігається активність злочинних угрупувань, позивач може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням та члени родини можуть бути вбиті або викрадені (т.1 а.с.3-5).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_6 зазначила, що вона є громадянкою ОСОБА_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1

Основною причиною виїзду з країни громадянського походження було те, що її син ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_1 був приватним підприємцем та працював з урядом та міжнародними організаціями. В наслідок співпраці з державою та іноземними компаніями родина піддалась переслідуванням зі сторони руху «Талібан», її чоловіка захопили злочинні угрупування, за звільнення чоловіка злочинці вимагали викуп. Представники правоохоронних органів знайшли та звільнили чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_6. Також позивачка зазначила, що злочинцями був викрадений чоловік доньки, за його звільнення теж вимагали гроші. 02.06.2010 року зятя ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_6 було вбито. Після всіх цих подій позивачка вирішила покинути країну громадянської належності (т.1 а.с.177-179).

В обґрунтування позовних вимог позивачка - ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб зазначила, що вона є громадянкою ОСОБА_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 ОСОБА_3 Вахаб проживала в одному будинку з батьками та родиною чоловіка. В грудні 2009 року батько чоловіка зник, пізніше зясувалося, що його викрали невідомі люди, які були представниками руху Талібан. Батько чоловіка мав власну фірму, яку на той час очолював її чоловік, фірма займалась доставкою вантажів. Таліби вимагали за звільнення 80 тис. доларів США, але родина могла заплатити тільки 40 000 доларів США. Цю суму й було сплачено, але таліби відмовились звільняти батька чоловіка, і після цього чоловік звернувся до поліції. Поліція провела операцію по звільненню батька, і після цього почалися певні проблеми. Через деякий час на автомобіль чоловіка був скоєний напад, а пізніше був викрадений чоловік сестри чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб, якого згодом знайшли вбитим. Після всіх цих подій вся родина вирішила покинути ОСОБА_1 (т.2 а.с.4-6).

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову, в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяв вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В судовому засіданні позивачі та представник позивачів підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів та представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином ОСОБА_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1. За національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі, іншими мовами не володіє. За сімейним станом одружений на громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахад ІНФОРМАЦІЯ_3, має двох дітей доньку ОСОБА_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_7 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 має вищу освіту. В період з 1988 - 2000 роки позивач навчався в ліцеї Нодирья в м.Кабул. В 2001 році ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 вступив до інституту "Кордан" на факультет бізнесу, який закінчив в 2005 році. В період з 2005 по 2010 роки іноземець очолював приватну родинну фірму "ОСОБА_8 Транспортейшн", в якій працював разом з рідним братом ОСОБА_6 ОСОБА_9 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 Фірма "ОСОБА_8 Транспортейшн" була створена рідним батьком позивача - ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 не був членом жодної політичної партії.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 з ОСОБА_1 вилетів 15.11.2010 року літаком, авіарейсом м. Кабул (ОСОБА_1) м. Москва (Російська Федерація). При виїзді мав національний паспорт з візою до Російської Федерації строком на три місяці. На території Росії позивач пробув 10 діб, проживав у квартирі посередника. 24.11.2010 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 виїхав на мікроавтобусі в напрямку російсько-українського кордону, державний кордон України позивач перетинав пішки, нелегально поза пунктом пропуску. Після потрапляння до України ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 виїхав автомобілем до м.Харків, звідки легковим автомобілем дістався до м.Одеси.

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_1 покинув ОСОБА_1 15.11.2010 року разом з родичами: дружина - ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахад, батько - ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12, мати - ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_6, сестри - ОСОБА_1 ОСОБА_13 ОСОБА_1, ОСОБА_14 ОСОБА_15, дружина брата - ОСОБА_16 ОСОБА_17 Рабоні.

У відповідності до протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 від 09.09.2014 року (т.1 а.с.84-89) в Одесі залишились проживати батьки, дружина, діти та сестра ОСОБА_14. Дружина брата з дітьми, брат та дві сестри поїхали до Німеччини.

При співбесіді з працівниками міграційної служби позивач зазначив, що проблеми на батьківщині у нього почались через те, що він займався комерційною діяльністю із компанією ISAF, та компанією Супрім, через це йому погрожували таліби, зокрема, обстріляли з автоматів його машину. Потім почали переслідувати брата ОСОБА_9, погрожували йому. Після того взяли у полон батька, та вимагали 180 тис. доларів, позивач віддав їм всю суму, але таліби не відпустили батька, тому позивач звернувся до правоохоронних органів та з їх допомогою звільнили батька. Позивач зазначив, що на підтвердження переслідувань родини свідчать докази: документи в міліції Кабула, де зафіксовано події щодо викрадення батька, компакт диск, де міститься відео про звільнення батька.

Після звільнення батька, як вказав позивач працівникам міграційної служби, родині погрожували по телефону, а потім вбили чоловіка сестри Амени - ОСОБА_18 Насір.

Відтак, 02.12.2010 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_19 у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця в Україні або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

10.09.2014 року за результатами розгляду особової справи ODS 10/259 громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_19 у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.11.2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 646-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні (т.1 а.с.46).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_18 є громадянкою ОСОБА_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1, район Деафгонан. За національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка-сунітка. Рідна мова - дарі, іншими мовами не володіє. Одружена з громадянином ОСОБА_12 ОСОБА_15 ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_15 ОСОБА_5 ОСОБА_18 має неповну середню освіту. В період з 1961 по 1967 роки навчалась в школі Бібі Маро в м. Кабул. До моменту виїзду з країни позивачка не працювала, була домогосподаркою. ОСОБА_14 ОСОБА_5 ОСОБА_18 не була членом жодної політичної партії.

ОСОБА_14 ОСОБА_5 ОСОБА_18 покинула ОСОБА_12 15.11.2010 року разом з родичами: чоловік - ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12, син - ОСОБА_15 ОСОБА_2 ОСОБА_15, донька - ОСОБА_15 ОСОБА_13 ОСОБА_15, донька ОСОБА_14 ОСОБА_15, дружина сина - ОСОБА_16 ОСОБА_17 Рабоні, дружина сина - ОСОБА_16 ОСОБА_3 Вахад.

Судом також встановлено, що ОСОБА_16 ОСОБА_5 ОСОБА_18 15.11.2010 року вилетіла літаком разом з чоловіком та дочкою, рейсом Кабул - Москва (РФ), прямий рейс, без транзиту.

Національний паспорт та гостьова 3-х місячна віза були оформлені через транспортну фірму ОСОБА_8, ОСОБА_2, Компані (NYC), за 27 діб. ОСОБА_14 ОСОБА_5 ОСОБА_18 з ОСОБА_12 вилітала разом із чоловіком та дочкою. До Москви прибули 15.11.2010 року. В аеропорту зустріли посередники, розмістили у квартирі, на якій перебували приблизно 7-8 діб. 23.12.2010 року вночі переходили пішки кордон, поза пункту пропуску. Наприкінці шляху ОСОБА_16 ОСОБА_5 ОСОБА_18, чоловіка та доньку чекали інші автомобілі, на якій 25.12.2010 року потрапили до України.

Причиною виїзду з країни громадянського походження при співбесіді з працівниками міграційної служби ОСОБА_16 ОСОБА_5 ОСОБА_18 вказала захоплення в полон чоловіка та переслідування родини злочинними угрупуваннями (а.с. 211).

17.01.2011 року ОСОБА_16 ОСОБА_5 ОСОБА_18 звернулася до ОСОБА_19 у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця в Україні або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи ODS 11/09 громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21 у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту дійшло до висновку щодо відмови громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.218-229).

15.12.2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 678-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні (т.1 а.с.189).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб, ІНФОРМАЦІЯ_8, є громадянкою ОСОБА_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_9, району Шахрара. За національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка - сунітка. Рідна мова - дарі, володіє англійською та урду. За сімейним станом одружена на громадянинові ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10, має двох дітей доньку ОСОБА_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_7 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб має середню освіту. В період з 1986 - 2005 рр. навчалась в школі ОСОБА_16 Фатума Захра в м. Пешавар (Пакистан). З 2005 по 2006 рік навчалась в ліцеї Заруна в м.Кабул. В 2006 році позичка вступила до Кабульського університету, в 2007 році покинула навчання через те, що вийшла заміж. В період з 2007 року до моменту виїзду з країни - 15.11.2010 року особа ніде не працювала, була домогосподаркою. ОСОБА_7 ОСОБА_3 Вахаб не була членом жодної політичної партії.

ОСОБА_7 ОСОБА_3 Вахаб покинула ОСОБА_1 15.11.2010 року разом з родичами: чоловік - ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, донька ОСОБА_4 ОСОБА_2, син ОСОБА_7 ОСОБА_2, батько чоловіка - ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12, мати чоловіка - ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21, сестри чоловіка - ОСОБА_1 ОСОБА_13 ОСОБА_1, ОСОБА_14 ОСОБА_15, дружина брата чоловіка - ОСОБА_16 ОСОБА_17 Рабоні.

Судом також встановлено, що ОСОБА_16 ОСОБА_3 Вахаб вилетіла 15.11.2010 року літаком, авіарейсом м. Кабул (ОСОБА_1) м. Москва (Російська Федерація). При виїзді мала націольний паспорт з візою до РФ. В Росії позивачка пробула до 24.11.2010 року, проживала в квартирі посередника, потім на автомобілі виїхала до кордону з Україною, який перетинала пішки поза пунктом пропуску. До м.Одеси Сарварі ОСОБА_3 Вахаб прибула 25.11.2010 року легковим автомобілем до проминку Авангард.

Причиною виїзду з країни громадянського походження при співбесіді з співробітниками міграційної служби ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб вказала на обставини щодо викрадення батька чоловіка та вбивство чоловіка сестри її чоловіка (т. 2 а.с. 48).

21.12.2010 року ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб звернулася до ОСОБА_21 у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця в Україні.

24.11.2014 року, за результатами розгляду особової справи ODS 10/272 громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб ОСОБА_21 у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту дійшло до висновку щодо відмови громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.55-63).

15.12.2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 677-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні (т.2 а.с.21).

Суд не погоджується з такими висновками міграційної служби та вважає, що останні здійснені без належної оцінки фактичних обставин, належного обґрунтування та всупереч нормам права, що регулює спірні правовідносини.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

У відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця ОСОБА_21 Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_22 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як встановлено судом, позивачі - ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб звертались до суду з адміністративними позовами до Державної міграційної служби України про визнання рішень ДМС України від 06.12.2012 року № 764-12, №766-12, № 737-12, відповідно, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та їх скасування, зобовязання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Ухвалою суду від 22 січня 2013 року по адміністративній справі № 815/578/13-а було відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб до Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним та зобов"язання вчинити дії.

Предметом дослідження по даній справі були ті ж обставини переслідувань ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб в країні громадянського походження, що і по даній справі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21 задоволено частково: рішення Державної міграційної служби України від 06.12.2012 року № 764-12 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - визнано протиправним та скасовано; зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21 про визнання її біженцем особою, яка потребує додаткового захисту; адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 - задоволено частково: рішення Державної міграційної служби України від 06.12.2012 року № 766-12 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - визнано протиправним та скасовано; зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 про визнання його біженцем особою, яка потребує додаткового захисту; адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб - задоволено частково: рішення Державної міграційної служби України від 06.12.2012 року № 737-12 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - визнано протиправним та скасовано; зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб про визнання її біженцем особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2014 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб до Державної міграційної служби України про визнання рішення неправомірними та їх скасування, зобовязання прийняти рішення залишено без змін.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року, що набрала законної сили згідно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2014 року, встановлено, що вже під час судового розгляду ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся з листом до ОСОБА_21 безпеки поліції м. Кабулу 4-го району для підтвердження обставин викрадення ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 - батька ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_1.

Судом було встановлено, що на підтвердження вищевказаних обставин, ОСОБА_21 кримінального розшуку на запит ОСОБА_21 безпеки поліції м.Кабулу 4-го району надано відповідь, згідно якої зазначена інформація стосовно викрадення батька позивача та звільнення його з полону силами поліції була зареєстрована в управлінні, та на даний час знаходиться в архіві управління безпеки ОСОБА_1.

Зазначена інформація щодо викрадення ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12, який є батьком ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_21, також була підтверджена наданим суду відеозаписом звільнення його з полону.

Згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року вказані докази були досліджені та вивченні судом.

Водночас, суд не бере до уваги доводи представника відповідача відносно того, що відеозапис, що містись інформацію відносно викрадення ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 був змонтований, адже в обґрунтування таких доводів представника відповідача не надано жодних доказів (висновку експертизи тощо).

Окрім того, постановою суду від 30 вересня 2013 року встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 з 2005 року працював на посаді директора фірми "ОСОБА_8 Транспортейшн"(NYC). Між фірмою "ОСОБА_8 Транспортейшн"(NYC перевізник) було укладено угоду про транспортування з фірмою Супрім сайт сервіс (Supreme замовник), згідно якої займається поставкою послуг матеріально технічного забезпечення для клієнтів у ОСОБА_1, перевізник займається послугами забезпечення сухопутним транспортом та наданням підготовлених кадрів, спеціалізованого обладнання, послугами з управління, що підтверджується наданим позивачем суду вищевказаним договором.

За інформацією з відкритих компетентних джерел, фірма Супрім сайт сервіс є постачальником товарів для іноземних військових, в свою чергу логістичні компанії (такі як фірма "ОСОБА_8 Транспортейшн"(NYC)), за співробітництво з зазначеною фірмою зазнавали утисків та переслідувань з боку представників радикального руху Талібан.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, вищенаведені судом обставини є встановленими згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року, що набрала законної сили, та не потребують доказуванню.

Водночас, суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання захисту в Україні має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є субєктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, зясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вже зазначено судом, згідно змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Так, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для зобов'язання відповідача визнати позивачів біженцями в розумінні Конвенції про статус біженців.

Окрім того, як зясовано судом та підтверджується матеріалами справи, брату ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_23, який залишив країну ОСОБА_1 з тих самих причин, що і позивачі, надано статус біженця в Федеративній Республіці Німеччині.

Відтак, оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення відповідача, є безпідставними, в зв'язку з чим не можуть залишатися чинними та підлягають скасуванню із зобовязанням Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб та ОСОБА_23 ОСОБА_5 ОСОБА_21 біженцями.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб та ОСОБА_23 ОСОБА_5 ОСОБА_21 - задовольнити частково.

Визнати неправомірними та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 646-14 від 21.11.2014 року, № 677-14 від 15.12.2014 року, № 678-14 від 15.12.2014 року,

Зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Вахаб та ОСОБА_23 ОСОБА_5 ОСОБА_21 біженцями.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 22.06.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко O.A.

Суддя Стеценко О.О.

Суддя Балан Я.В.