Справа № 823/1457/15
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

22 червня 2015 року справа № 823/1457/15

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Бабич А.М., перевіривши матеріали адміністративного позову Себезької митниці до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов Себезької митниці (далі - позивач) про стягнення з ОСОБА_1 (далі - відповідач) заборгованості з митних платежів для подальшого їх внесення у федеральний бюджет Російської федерації у сумі 433639руб. 33коп. і пеню 131374,65руб.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.107 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст.106 цього Кодексу.

Ознайомившись із матеріалами позовної заяви, суддя вважає, що вона не відповідає вимогам ст.ст.105-106 КАС України, а отже підлягає залишенню без руху для усунення недоліків, з огляду на таке.

Так, відповідно до п.п.2-3 ч.1 ст.106 КАС України у позовній заяві вказується ім'я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо такі є, а також вказується ім'я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо такі відомі.

Всупереч цим вимогам, позовна заява не містить всіх ідентифікаційних даних позивача та відповідача (повного найменування та по батькові).

Відповідно до ч.2 ст.106 КАС України на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості подання таких доказів. На порушення цієї норми позивач не надав документи, що посвідчують громадянство відповідача.

Ст.48 КАС України передбачено вимоги до сторін позову: мати процесуальні права та обов'язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність), що визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами). Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

До матеріалів позовної заяви не додано документів, що дають можливість встановити адміністративну процесуальну правоздатність позивача.

Крім того, ч. 3 ст. 106 КАС України встановлено, що до позовної заяви додаються її копії та копії всіх документів, що приєднуються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб, крім випадків подання адміністративного позову суб'єктом владних повноважень. До позовної заяви додається також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Позивач не надав до позовної заяви доказу сплати судового збору або звільнення за законодавством України від такої сплати.

Статтями 105, 106 КАС України визначено форму та зміст адміністративного позову та вимоги до позовної заяви. Зокрема, позовна заява має містити зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Частиною 3 ст.6 КАС України визначено, що суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч.2 ст.17 КАС України поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України;

6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Діючим законодавством України не передбачено права суб'єкта владних повноважень - державного органу іншої країни звертатися до адміністративних судів України з позовами про стягнення на користь бюджетів цих країн сум коштів із громадян України.

Посилання в обґрунтування позовних вимог на вимоги митного законодавства Митного Союзу, Конституції Російської Федерації, Конвенції про взаємну правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах суд вважає безпідставним з огляду на таке.

Митний союз - форма міждержавної торгово-економічної інтеграції Білорусі, Казахстану та Росії, договір про яку вступив у дію 1 січня 2010 року. Станом на час звернення з цим позовом Україна не є його членом.

Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписану від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року, (далі - Конвенція) ратифіковано Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР з такими застереженнями:

1. Україна бере на себе зобов'язання щодо надання правової допомоги в обсязі, передбаченому статтею 6 Конвенції, за винятком визнання і виконання виконавчих написів.

2. Україна бере на себе зобов'язання визнавати і виконувати рішення, винесені на територіях держав - учасниць Конвенції, передбачені пунктом "а" статті 51 Конвенції, за винятком нотаріальних актів щодо грошових зобов'язань.

Згідно зі ст.1 частини І «Правовий захист» розділу І Конвенції громадяни Договірних Сторін, а також інші особи, які мешкають на її території, та юридичні особи мають право вільно та безперешкодно звертатися в суди, прокуратуру та інші установи, до компетенції яких належить вирішення цивільних, сімейних та кримінальних справ, мають право виступу в них, подавати клопотання, подавати позови та здійснювати інші процесуальні дії на ідентичних умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Відповідно до ст.4 частини ІІ «Правова допомога» розділу І Конвенції установи юстиції Договірних Сторін надають правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах відповідно до вимог цієї Конвенції. Установи юстиції надають правову допомогу також іншим установам у цих справах.

Однак, спір, з яким звернувся позивач, у законодавстві України за предметом визнається адміністративним. Крім того, відповідно до вимог ст.6 Конвенції Сторони Договору надають взаємну допомогу шляхом виконання процесуальних та інших дій, передбачених законодавством запитуваної Сторони Договору, зокрема: складання та пересилання документів, проведення обшуків, вилучення, пересилання та видача речових доказів, проведення експертизи, допиту сторін, обвинувачених, свідків, порушення кримінального розслідування, розшуку та видача осіб, які вчинили злочини, визнання та виконання судових рішень у цивільних справах, вироках в частині цивільного позову, виконавчих написів, а також шляхом вручення документів.

Отже позивач зобов'язаний зазначити конкретну норму статті, яка наділяє його, як суб'єкта владних повноважень-нерезидента України, звертатися в адміністративний суд України про стягнення на користь бюджету його країни в грошовій одиниці цієї країни митних платежів з громадянина України.

На підставі ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд при вирішенні справи згідно з ч.1 ст.9 КАС України керується принципом законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). (чч.6-7 вказаної статті кодексу)

Однак позивач в обґрунтування заявленого позову зазначив лише про порушення вимог законодавства Російської федерації та Митного Союзу, членом якого Україна не є.

Суд звернув увагу, що позов усупереч ст.15 КАС України та ст.14 Закону України від 3 липня 2012 року № 5029-VI «Про засади державної мовної політики» (далі - Закон № 5029-VI) викладений не державною, а російською мовою.

Відповідно до ст.15 КАС України мова адміністративного судочинства визначається ст.14 Закону № 5029-VI.

На підставі ч.3 ст.14 Закону № 5029-VI сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. Державною мовою України є українська мова (стаття 10 Конституції України та стаття 6 Закону № 5029-VI).

Згідно з правовою позицією Верховного суду України у постанові від 24.06.2014 зазначене є однією з перешкодою для відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.108 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку надати позивачу достатній строк для усунення всіх вищевказаних недоліків позову.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, позовна заява повертається позивачеві згідно з п.1 ч.3 ст. 108 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2-15, 105-107, 108, 254-256 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Себезької митниці до ОСОБА_1 про стягнення коштів - залишити без руху.

Надати позивачу строк до 01 серпня 2015 року для усунення недоліків позову, шляхом надання позовної заяви в суворій відповідності з вимогами Кодексу адміністративного судочинства України, у т.ч. доказами сплати судового збору або звільнення від такої сплати.

2. Роз'яснити позивачу, що у разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява зі всіма доданими до неї матеріалами буде йому повернута.

3. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п'яти днів з моменту отримання ухвали. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

4. Копію ухвали направити позивачу.

Суддя А.М. Бабич