Справа № 101/1625/13-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року м. Київ К/800/64036/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Ємельянової В.І.

Швеця В.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Алушта Автономної Республіки Крим на постанову Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 18 червня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Алуштинської міської ради, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в місті Алушта Автономної Республіки Крим про визнання дій протиправними, спонукання виконати певні дії,

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Алуштинської міської ради, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в місті Алушта Автономної Республіки Крим про визнання дій протиправними, спонукання виконати певні дії.

Постановою Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 18 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року, позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії виконавчого комітету Ізобільненської сільської ради щодо витребування довідки про реабілітацію та невидачі ОСОБА_2 посвідчення реабілітованого у відповідності за ст. 6 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні". Зобов'язано виконавчий комітет Ізобільненської сільської ради надати ОСОБА_2 посвідчення реабілітованого у відповідності зі ст. 6 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

У касаційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в місті Алушта Автономної Республіки Крим посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що позивач в 1944 році на підставі постанови Державного комітету оборони від 11.05.1944 № 5859-сс «Про кримських татар» був підвергнутий репресивному акту - насильницькому виселенню по національному признаку з м. Алушти і взято на облік спец поселення Марійської АССР. 18 червня 1956 року позивач був звільнений від спецпоселення. Ці факти підтверджуються довідкою Міністерства внутрішніх справ Узбекськой ССР.

На підставі вказаного документу ОСОБА_2 звернувся до виконкому Ізобільненської сільської ради з проханням видати йому свідоцтво реабілітованого українського зразку, але йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва.

Свідоцтво про реабілітацію, яке було видано ОСОБА_2 в Російської Федерації 28.02.1997 підтверджує, що він як реабілітована особа по попередньому місцю проживання в РФ мав право на пільги, які встановлені законом РСФСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій».

Приймаючи рішення про задоволення позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України « Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» позивач відноситься до кола осіб, які є реабілітованими, має право на одержання посвідчення реабілітованого, яким би підтверджувалось його право на отримання відповідних пільг, передбачених чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Декларацією Верховної Ради СРСР від 14 листопада 1989 року № 772-I «Про визнання незаконними і злочинними репресивних актів проти народів, яких було піддано насильницькому переселенню, і забезпечення їхніх прав» встановлено, що варварськими акціями сталінського режиму було виселення в роки Другої світової війни з рідних місць балкарців, інгушів, калмиків, карачаївців, кримських татар, німців, турків-месхетинців, чеченців.

Постановою ВР СРСР від 7 березня 1991 року № 2013-I «Про скасування законодавчих актів у зв'язку з Декларацією Верховної Ради СРСР від 14 листопада 1989 року «Про визнання незаконними і злочинними репресивних актів проти народів, яких було піддано насильницькому переселенню, і забезпечення їхніх прав», виходячи з політичного й соціального значення повного вирішення всіх питань, пов'язаних з відновленням прав народів, що зазнали необґрунтованих репресій, було постановлено скасувати акти найвищих органів державної влади СРСР, які послужили основою для протиправного насильственного переселення окремих народів з місць постійного проживання, обмеження прав громадян з числа цих народів, а також незаконної ліквідації деяких національно-державних утворень.

Відповідно до статті 6 Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" встановлено певні пільги реабілітованим, зокрема, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих рад. Також встановлено, що чинність статей 4, 5 і 6 цього Закону поширюється на жертви політичних репресій, що були реабілітовані до прийняття цього Закону.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів, що довідки про реабілітацію, видані у державах-республіках колишнього СРСР або його державними органами, є чинними на території України, що відповідає положенням пункту 11 постанови Верховної Ради України "Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

Виходячи з наведеного суди першої та апеляційної інстанції прийшли до обґрунтованих висновків, що позивач має право на отримання відповідного посвідчення, як жертва політичних репресій, та наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Алушта Автономної Республіки Крим залишити без задоволення, а постанову Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 18 червня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Алуштинської міської ради, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в місті Алушта Автономної Республіки Крим про визнання дій протиправними, спонукання виконати певні дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді В.І. Ємельянова

В.В. Швець