Справа № 815/3057/15
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2015-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3057/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Катаєвої Е.В., Балан Я.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 235-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - відповідач або ДМС України), в якому зазначила, що вона є громадянкою Афганістану, з родиною проживала в м. Кабул, за кілька місяців до виїзду з країни родина позивача почала спілкування з людьми, які сповідували християнство. Уся родина позивача займала пасивну позицію щодо сповідування мусульманства, та вважала, що ця релігія має багато необґрунтованої агресії і є досить агресивною, тому спілкування із християнами призвело до бажання змінити віросповідання. Ризик стати об'єктами переслідувань став дуже високим. Вірогідність застосування до позивача шкоди, включаючи фізичну, досить суттєва, оскільки державні інститути підтримують позицію застосування норми Шаріату, не допускають зміну релігії та передбачають покарання хоча б за намагання це зробити. Окрім того, позивач зазначила, що суспільство спроможне вчинити самосуд, а представники влади жодним чином не будуть цьому перешкоджати або надавати захист.

На підставі викладеного, у 2013 році позивач звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, проте рішенням ДМС України від 25.03.2015 року № 235-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ОСОБА_1 просить його визнати неправомірним та скасувати, зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судове засідання позивач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подала до суду заву про розгляд справи за її відсутності в порядку письмового провадження.

Представник відповідача також подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі у порядку письмового провадження. Також представник відповідача подала до суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при необґрунтованій заяві позивача щодо надання їй статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження, відповідно до вимог ч. 4 ст. 122 КАС України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що позивач є громадянкою Афганістану, яка покинула свою країну разом зі своєю родиною та звернулась за захистом до міграційної служби України.

Рішеннями ДМС від 25.03.2015 року № 235-15 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 29).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_8 - батько родини, одружений із ОСОБА_1 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1, з якою має спільних дітей: доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9), яка одружена із ОСОБА_10 ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3; сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4; сина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5; сина ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_6 (звернення до управління разом із матір'ю ОСОБА_1); доньку ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_7 (звернення до управління разом із матір'ю ОСОБА_1).

Позивач разом з усією родиною покинула Афганістан наприкінці вересня 2013 року нелегально, вирушивши до Туркменістану. Подальший маршрут до України позивач зазначити не може, крім того, що подорож тривала з 22.09.2013 року по 02.10.2013 року. До України позивач разом з родиною потрапили нелегально, поза пунктом пропуску.

Судом встановлено, в якості підстави для отримання захисту ОСОБА_1 повідомила, що незадовго до виїзду з Афганістану, її чоловік познайомився із християнським подружжям ОСОБА_20 та ОСОБА_21, з якими він спілкувався на теми віросповідання. Внаслідок цих бесід він зацікавився християнством та неодноразово запрошував це подружжя до свого будинку, де вони спілкувались зі всіма членами його родини. У вересні 2013 року християнська родина повідомила чоловіка позивача про свій намір покинути Афганістан через побоювання зазнати переслідувань за їхню християнську віру.

На підставі викладеного чоловік заявниці - ОСОБА_19 також прийняв рішення покинути Афганістан разом із всією родиною та вирушити до європейської країни, але через брак коштів він та члени його родини змогли дістатись лише до України, де усі звернулися за захистом.

При цьому ОСОБА_1 під час співбесіди із співробітником міграційної служби пояснила, що особисто їй та членам її родини нічого не загрожувало в Афганістані. Однак вона мала побоювання, що місцеве населення може дізнатись про те, що її родина не дотримуються завітів ісламу та цікавляться християнськими релігійними течіями, що може призвести до майбутніх переслідувань, адже інші релігії (крім ісламу) в Афганістану заборонені.

До Управління ані позивач, ані жоден з членів її родини не надали документів, які б підтверджували їх особи, пояснивши, що всі документи були ними втрачені під час подорожі. При цьому, як зазначив відповідач, жоден з членів родини не може назвати маршрут потрапляння до України (всі пам'ятають момент перетину кордону між Афганістаном та Туркменістаном, але подальший маршрут ніхто назвати не може), що суд оцінює як неправдиві свідчення, зважаючи на те, що деякі члени родини володіють англійською мовою; принаймні опис міст або будь-яких ідентифікаційних ознак своєї подорожі всі заявники не надали.

Судом встановлено, що під час підготовки рекомендаційного висновку співробітником міграційної служби був проведений аналіз наданих тверджень усіх повнолітніх членів родини позивача, під час якого, зокрема, було встановлено, що всі члени родини плутаються в поясненнях та не володіють інформацією щодо причин їх виїзду з країни походження. Так, позивач, у своїх поясненнях зазначила, що не готова до прийняття християнської віри, її чоловік надає неправдиві твердження про те, що його життя в Афганістані було під загрозою через зміну віросповідання. При цьому ніхто з членів родини під час проживання в Афганістані не змінював віру. Також відсутня інформація про прийняття православної віри членами родинами в Україні.

В основу всіх заяв покладена історія батька родини - ОСОБА_19, який стверджує, що за віросповіданням він та члени його родини є послідовниками релігійної течії «Свідки Ієгови», через що вони мають побоювання зазнати переслідувань у разі повернення до Афганістану.

Поряд із тим, позивач - ОСОБА_1 не знає основоположних канонів християнської віри, не зважаючи на її твердження про відвідування в Україні зібрань «Свідків Ієгови». У співбесіді вона також не змогла надати адекватних пояснень стосовно негативних моментів в Ісламі, які слугували мотивом вивчення християнської віри. Підтвердити або спростувати факт спілкування її чоловіка та членів родини із особами на ім'я ОСОБА_20 та ОСОБА_21 неможливо, тим більше встановити відношення вказаних осіб до будь-якої конкретної релігійної течії через замалий обсяг отриманих від іноземки пояснень. При цьому позивач підтвердила, що ніколи не зазнавала в Афганістані переслідувань або дискримінації за релігійними ознаками. Також на момент проведення співбесіди позивач зазначила, що наразі не готова до прийняття християнської віри.

Поряд із тим, для світогляду свідків Ієгови характерною рисою є відсторонене відношення до суспільства, демонізація основних соціальних інститутів, пасивне відношення до суспільної та політичної діяльності, не включення до культурного та освітнього життя, соціальний ескапізм.

При цьому сама історія про сімейну пару ОСОБА_20 та ОСОБА_21, які (ймовірно) в Афганістані проповідували вчення Свідків Ієгови, судом визнається маловірогідною. Так, за правилами Свідків Ієгови не схвалюється встановлення тісних та особистих взаємовідносин із людьми інших віросповідній. Тривалі та часті розмови на релігійні теми свідків Ієгови з людьми інших релігійних поглядів допускають лише за наявності перспективи переконати останніх в істинності вчення та схилити у віру свідків Ієгови. Якщо така перспектива відсутня, подібні тривалі та часті розмови не схвалюються (Витяг з експертного висновку по змісту віровчення та практики діяльності релігійної організації "свідки Ієгови", авт. Галицька І.А., Метлик І.В.).

Зважаючи на пояснення позивача, як то неготовність зміни релігії іслам на будь-яку іншу та неправдивість тверджень її чоловіка про загрозу їхньому життю в Афганістані через зміну віросповідання, які покладені в основу адміністративного позову та заяви про надання захисту в Україні історія позивача вбачається неправдоподібною. Тим більше, що ані позивач, ані жоден інший з членів її родини не володіє навіть базовими знаннями прихильників «Свідків Ієгови».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було.

Твердження позивача про наявність підстав для надання їй статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Надана нею інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надала не довела жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка їй та членам її родини загрожує в Афганістані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надала переконливих доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

При цьому під час співбесід в міграційній службі позивач пояснювала, що вони направлялись до країн Європейського Союзу, тобто використовували Україну як транзитну країну, що унеможливлювало розгляд заяв в площині надання захисту в Україні.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до України позивачу та членам її родини ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань в Туркменістані. Отже причиною виїзду з батьківщини було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя.

Вирішуючи справу, суд не знаходить обґрунтованими твердження позивача про причини, які змусили її покинути Афганістан. Покладена в основу заяви та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача та членів її родини, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особових справ з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, остання не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 235-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді Е.В. Катаєва

Я.В. Балан