Справа № 826/2628/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 червня 2015 року № 826/2628/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуюча суддя Добрянська Я.І., суддів Бояринцевої М.А. та Нагорянського С.І., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)

до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач)

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невжиття заходів стосовно внесення змін до статті 81 Кримінального кодексу України шляхом доповнення її змісту нормами про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України вчинити дії, наслідком яких буде доповнення статті 81 Кримінального кодексу України таким змістом:

- частину першу після слова «військовослужбовців» і коми до слів «умовно-дострокове» викласти в наступній редакції «позбавлення волі або довічного позбавлення волі, застосовується»;

- частину другу після слова «покарання» до коми викласти в наступній редакції «застосовується»;

- частину третю після слова «покарання» до слова «після» викласти в наступній редакції «застосовується»;

- частину третю доповнити новим пунктом четвертим наступного змісту « 4) не менше дванадцяти років покарання у виді довічного позбавлення волі».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що чинним Кримінальним кодексом України не передбачено умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення, що призводить до нелюдського поводження та покарання, яке принижує гідність особи, порушення її особистих немайнових прав, а, відтак, порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Водночас позивач вказує, що відсутність приписів у Кримінальному кодексі України щодо можливості умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення не узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, який у Рішенні у справі Vinter v. the UK (заяви номер 66069/09, 130/10 і 3896/10) підтвердив свою позицію і встановив порушення статті 3 Конвенції у зв'язку з примарністю перспективи звільнення довічно позбавлених волі. Зокрема, Суд вказав, що в контексті довічного ув'язнення стаття 3 Конвенції повинна тлумачитися як така, що вимагає існування можливості зменшення покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи мали місце суттєві зміни засудженого до довічного позбавлення волі, чи було під час відбування покарання зроблено прогрес у виправленні і чи не було тривале тримання в ізоляції більше виправдано пенологічними міркуваннями. Тим не менш, як витікає зі змісту Положення про помилування, найголовнішим критерієм для вирішення питання про застосування помилування є лише «обставини, що потребують особливо гуманного ставлення» (п. 6), а далеко не пенологічні, тобто кримінально-правові, кримінологічні критерії, зокрема, безпека засудженого для суспільства, ступінь виправлення, характеристики поведінки, роботи і т. ін.

Невжиття Кабінетом Міністрів України відповідних дій щодо внесення вищевказаних змін до Кримінального кодексу України позбавляє можливості позивача, засудженого до довічного позбавлення волі, скористатися можливістю умовно-дострокового звільнення від відбування цього виду покарання.

Розгляд справи позивач просив здійснювати без його участі, оскільки перебуває у місцях позбавлення волі.

Кабінет Міністрів України у письмовому запереченні, що надійшло до суду, просив відмовити у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість, стверджуючи про відсутність законодавчо визначеного обов'язку Уряду України опрацювати зміни до статті 81 Кримінального кодексу України.

Ознайомившись із доводами сторін стосовно обґрунтованості позовних вимог, проаналізувавши законодавство, яким врегульовано спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Правовою основою організації та діяльності Кабінету Міністрів України є Конституція України, Закон України «Про Кабінет Міністрів України», постанови Верховної Ради України, укази Президента України тощо.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 113 Конституції України та частини першої статті 1, статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, що у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Статтею 117 Конституції України, якій кореспондує стаття 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Зміни до Кримінального кодексу України, про необхідність внесення яких до статті 81 цього Кодексу стверджує позивач, вносяться законами України, що приймаються Верховною Радою України.

Верховна Рада України в системі органів державної влади забезпечує законодавче регулювання всіх суспільних відносин в державі, вона розглядає та вирішує питання державного і суспільного життя, що потребують урегулювання законами України приймаючи закони, постанови та інше.

Таке право Верховної Рада України закріплено статтею 75 Конституції (Основного Закону) України.

Відповідно до частини першої статті 89 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» право законодавчої ініціативи у Верховній Раді належить Президенту України, народним депутатам, Кабінету Міністрів України і Національному банку України.

Право законодавчої ініціативи Кабінету Міністрів України у Верховній Раді України також визначене статтею 27 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Право законодавчої ініціативи реалізується суб'єктом законодавчої ініціативи шляхом внесення відповідного законопроекту до Верховної Ради України.

Постановою Верховної Ради України від 11.12.2014 № 26 схвалено Програму діяльності діючого Кабінету Міністрів України, на виконання якої, а також Стратегії сталого розвитку «Україна - 2020» у 2015 році розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 213-р затверджено однойменний план заходів.

Згаданим планом заходів з виконання Програми діяльності Кабінету Міністрів України та Стратегії сталого розвитку «Україна - 2020» у 2015 році не передбачено реформування кримінального законодавства в частині пом'якшення умов звільнення осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, в тому числі внесення змін до статті 81 Кримінального кодексу України.

Доказів, які визначають необхідність реалізації Кабінетом Міністрів України права законодавчої ініціативи щодо внесення змін до статті 81 Кримінального Кодексу України, у ході судового розгляду справи судом не здобуто.

Водночас судом не встановлено законодавчих актів, якими у своїй діяльності керується Кабінет Міністрів України, та які покладають на нього обов'язок опрацювати та внести до Верховної Ради України проект змін до статті 81 Кримінального кодексу України.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо внесення змін до статті 81 Кримінального кодексу України, тому у суду відсутні підстави для його зобов'язання внести ці зміни до згаданого кодексу.

При цьому суд не погоджується з доводами відповідача про відсутність публічно-правових відносин у разі розроблення Кабінетом Міністрів України проектів відповідних законів, та подання їх на розгляд Верховної Ради, оскільки всупереч викладеному зазначений вид діяльності Уряду України поміж іншого охоплюється поняттям владних управлінських функції, що зумовлює необхідність вирішення адміністративним судом спорів, пов'язаних з реалізацією Кабінетом Міністрів України такого виду діяльності.

Керуючись статтями 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 254 КАС України, та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені статтями 185-187 КАС України.

Головуюча суддя Я.І.Добрянська

судді М.А.Бояринцева

С.І.Нагорянський