Справа № 815/2236/15
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2015-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2236/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Милосердного М.М.

при секретарі - Римар Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №119-15 від 27 лютого 2015 року, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року №119-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнано протиправним та скасовано. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Державної міграційної служби України ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем м. Дейр-ез-Зор. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин (суніт). Рідна мова арабська, розуміє англійську мову. За сімейним станом неодружений, має вищу освіту. Повну середню освіту позивач здобув на Батьківщині протягом 1985 - 1994 років. Після закінчення школи в період з 1995 - 1996 роки навчався в технікумі у м. Дейр-ез-Зор здобув професію майстер з побутової техніки. У період 1996 - 1998 років ОСОБА_1 працював у майстерні по ремонту побутової техніки. Позивач є військовозобов'язаним, в період з 05 вересня 1998 року по 05 березня 2001 року пройшов обов'язкову строкову службу в армії (строк служби півтора року, служив на кордоні з Ліваном у м. Дамаск).

ОСОБА_1 востаннє вибув з Сирії 31 січня 2012 року, авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна), на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2 терміном дії з 06 грудня 2011 року по 06 березня 2012 року. Державний кордон України позивач перетинав легально 31 січня 2012 року, місце перетину кордону - аеропорт м. Одеси. Термін перебування позивача продовжувався до 09 серпня 2012 року. 19 листопада 2012 року позивач втратив національний паспорт, що підтверджується зверненням позивача до правоохоронних органів, за результатами розгляду якого, постановою слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 19 листопада 2012 року за ЖРЗПЗ №15492 відмовлено в порушенні кримінальної справи.

На території Сирії залишились проживати батько - ОСОБА_2 1947 року народження; мати - ОСОБА_3 1962 року народження; брат - ОСОБА_4 1978 року народження; сестра - ОСОБА_5 1980 року народження; брат - ОСОБА_6 1989 року народження; брат - ОСОБА_7 1991 року народження; брат - ОСОБА_8; сестра - ОСОБА_9 1994 року народження.

26 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області з заявою №135 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

11 червня 2014 року наказом №102 в.о. начальника Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2014ОД0135.

29 грудня 2014 року за результатами розгляду особової справи №2014ОД0135 ОСОБА_1 Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області на підставі абз.4 п.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 лютого 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №119-15 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, відсутні. У висновку, зокрема, зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

09 квітня 2015 року громадянин Сирії ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області за №192 від 19 березня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №119-15 від 27 лютого 2015 року.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів суду правомірність прийнятого рішення відносно позивача, а тому позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення №119-15 від 27 лютого 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає задоволенню. Проте, оскільки визначення виду захисту шукачів притулку є компетенцією органів міграційної служби, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в задоволенні вимоги про зобов'язання відповідача надати конкретний вид захисту належить відмовити та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням інформації по країні походження та встановлених судом обставин.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

В пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" зазначено, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до роз'яснень п.10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивачки щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення її до Сирії та при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на Батьківщину через переслідування з боку влади за участь в антиурядовому мітингу в 2011 році.

На підтвердження факту переслідувань, ОСОБА_1 надав до міграційної служби лист №1114/148 генерального адвоката Дейр-ез-Зор, згідно якого позивач був відправлений воєнною прокуратурою до Управління прокуратури в область Дейр-ез-Зор, а потім був відправлений до суду Мухіна.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року та протоколу 1967 року (п.171): "... якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування".

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво Ноmе 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15 січня 2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): "...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму".

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 є військовозобов'язаний та проходив строкову військову службу у 1998-2001 роках, має військове звання "рядовий", але протестував проти чинної влади, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у разі повернення позивача на батьківщину це буде розглядатися сирійською владою як противник режиму.

Згідно ч.31 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці "на місці" (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відмовляючи ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особою, апелянтом не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості щодо особи позивача з урахуванням листа №1114/148 генерального адвоката Дейр-ез-Зор, в тому числі з урахуванням ситуації, яка склалася в Сирії, а відтак прийняття рішення №119-15 від 27 лютого 2015 року без детального аналізу ситуації, що склалася в Сирії не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 червня 2015 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

М.М. Милосердний