Справа № 803/1729/14
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2015 р. м. Київ К/800/10475/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П.,

секретаря судового засідання Горбатюка В.С.,

за участю представників:

Міністерства інфраструктури України - Ярошенко Н.Ю., Лісовика В.С.,

Генеральної прокуратури України - Чубенка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом фізичної-особи підприємця ОСОБА_5 до Міністерства інфраструктури України про визнання рішення протиправним та стягнення коштів,

за касаційними скаргами Міністерства інфраструктури України, Генеральної прокуратури України на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним рішення Міністерства інфраструктури України від 25 липня 2014 року № 8150/25/10-14; стягнути кошти у сумі 159 838 грн 70 коп. як компенсацію за фактично надані послуги з перевезення пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути) за липень-грудень 2011 року.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року скасовано постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року, прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог.

У касаційних скаргах Міністерство інфраструктури України, Генеральна прокуратура України, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалене ним судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про задоволення касаційної скарги з врахуванням наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом, зокрема, внутрішні перевезення пасажирів автобусами.

На підставі дозволів Державного департаменту автомобільного транспорту, Державної адміністрації автомобільного транспорту, Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, виданих протягом 2008-2011 років з різним терміном дії, позивач здійснює перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування.

За самостійними розрахунками позивача, у липні-грудні 2011 року ним було надано послуги з перевезення пільгових категорій населення на міжобласних маршрутах на загальну суму 159838 грн 70 коп.

3 липня 2014 року позивач звернувся до Міністерства інфраструктури України з листом, у якому ставив питання про компенсацію витрат за фактично надані послуги з перевезення пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути).

Листом від 25 липня 2014 року №150/25/10-14 відповідач повідомив, що жодним нормативно-правовим актом не визначено ні Мінінфраструктури України, ні Укртрансінспекцію розпорядниками коштів, на яких покладається повноваження забезпечувати виплату компенсацій перевізникам за пільгові перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування, а також не встановлено механізм такої компенсації.

Статтею 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено систему органів державного регулювання та контролю, до якої входить також і центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту; він забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту. Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною другою статті 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Пунктом 1 Указу Президента України від 9 грудня 2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство інфраструктури України, Державну автотранспортну службу України, Державну авіаційну службу України, Державну службу зв'язку України, Державну службу морського та річкового транспорту України, реорганізувавши Міністерство транспорту та зв'язку України, а також поклавши на Міністерство, що утворюється, функції з реалізації державної політики у сфері туризму.

Відповідно до Положення про Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури України), затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2011 року №581/2011 (далі - Положення), воно є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Одним із основних завдань Мінінфраструктури України є формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах транспорту. Повноваження Мінінфраструктури України відповідно до покладених на нього завдань у сфері автомобільного та міського електричного транспорту визначені підпунктом 4.8 пункту 4 Положення.

В свою чергу, на виконання пункту 4 зазначеного Указу постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано Головну державну інспекцію на автомобільному транспорті, Державну адміністрацію автомобільного транспорту.

Разом з тим, Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 370/2011 «Питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» було утворено Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекцію). Відповідно до Положення про неї, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №387/2011, Укртрансінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури України. Укртрансінспекція входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, на перевезення яким видано ліцензію, міському електричному, залізничному транспорті, експлуатації автомобільних доріг загального користування.

Укртрансінспекція у сфері автомобільного та міського електричного транспорту організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах); встановлює та розриває відносини з переможцями конкурсу (видача дозволу, його анулювання) - підпункти 10, 11 пункту 4.2 Положення.

Статтею 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. При цьому стаття розмежовує ці відносини в залежності від території, охопленої автобусними маршрутами загального користування (міські, приміські та міжміські маршрути, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), та приміські та міжміські, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути).

Відповідно до частини другої вказаної статті відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника. Форму дозволу, порядок його видачі та анулювання визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Отже, з наведеного випливає, що у відносинах із автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути) відповідач як центральний орган, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, визначає форму дозволу, порядок його видачі та анулювання. В свою чергу, Укртрансінспекція безпосередньо організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах) та встановлює відносини з переможцями конкурсу шляхом видачі дозволу.

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції, що чинним законодавством України не визначено обов'язку (повноважень), способу і порядку для проведення відповідачем компенсації перевізнику за надання послуги з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

Крім того, посилання позивача, а також суду апеляційної інстанції на норми частини другої статті 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» є безпідставними, оскільки вказана правова норма регулює засади діяльності автоперевізника на договірних умовах, а позивач здійснює перевезення на підставі дозволу.

За таких обставин судом апеляційної інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи, у зв`язку з чим його рішення підлягає скасуванню.

За правилами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги Міністерства інфраструктури України, Генеральної прокуратури України задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року скасувати, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

О.П. Стародуб