Справа № 813/1917/15
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року № 813/1917/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Петрика Р.І.,

за участі представників сторін:

від позивача: Палія Ю.В., згідно довіреності,

від відповідача: Холявки І.Я., згідно довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом українсько - польського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАР» до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень - рішень, -

ВСТАНОВИВ:

українсько - польське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАР» (далі - СП ТзОВ «ІНВАР», позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області, відповідач) про скасування податкових повідомлень - рішень від 07.04.2015 року № та № .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що висновки акта перевірки ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області, на підставі якого винесені оскаржувані податкові повідомлення - рішення, не відображають фактичних обставин фінансово - господарської діяльності позивача з його контрагентами - ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Укр Сервіс Груп». На думку позивача, висновки відповідача є хибними, не відповідають чинному законодавству, ґрунтуються на суб'єктивних судженнях та не вказують на порушення позивачем податкового законодавства. Позивач стверджує, що господарські операції позивача з вищевказаними контрагентами спричинили реальні зміни в майновому стані позивача, відповідають меті діяльності підприємства та належно відображені у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності підприємства, що підтверджується всіма необхідними первинними та додатковими бухгалтерськими документами, а відтак, відповідають вимогам чинного законодавства.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, з підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Свою позицію проти позову виклав у письмових запереченнях, поданих суду 19.05.2015 року та додаткових поясненнях від 03.06.2015 року, суть яких зводиться до наступного. Встановлені за результатами перевірки обставини свідчать про відсутність реального вчинення позивачем господарських операцій з ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Укр Сервіс Груп», що не давало права позивачу на формування податкової звітності на підставі первинних документів від наведених контрагентів, які мають юридичну дефектність. Враховуючи вищезазначені порушення позивача, представник відповідача просить у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що СП ТзОВ «ІНВАР», , зареєстроване 15.11.1995 року Львівським міським управлінням юстиції за № 0003713. Місцезнаходження згідно свідоцтва про державну реєстрацію: м. Львів, вул. Кульпарківська, 93а, фактично знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 154.

У період з 12.03.2015 року по 18.03.2015 року ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача. Дана перевірка проводилася з відома директора підприємства Роман М.Б. та головного бухгалтера Каллової Х.П.

Результати даної перевірки оформлено актом від 24.03.2015 року № 232/22-05/20787143 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки СП ТзОВ «ІНВАР» () з питань господарських відносин з ПП «НП Хіміч» () за період липень 2014 року, ТзОВ «Укр Сервіс Груп» () за липень, серпень 2014 року, а також документального підтвердження використання у власній господарській діяльності товарів (робіт, послуг) або подальшої реалізації цих товарів (робіт, послуг) від вищезазначених контрагентів».

За наслідками перевірки українсько - польського СП ТзОВ «ІНВАР» з питань господарських операцій з ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Укр Сервіс Груп», контролюючий орган дійшов висновку, що підприємством не доведена реальність здійснення ним господарських операцій з вищевказаними контрагентами, оскільки представлені позивачем до перевірки первинні бухгалтерські документи не підтверджують факту придбання товарів (робіт, послуг), а відтак, не є свідченням того, що відомості, які містяться в таких документах є недостовірними.

Так, відповідач при формуванні висновків взяв до уваги акт ДПІ у Святошинському районі м. Києва № 4725/7/26-57-22-01-20 від 18.09.2014 року, згідно якого у ПП «НП Хіміч» відсутні трудові ресурси, складські приміщення та будь - які можливості для здійснення господарської діяльності, в тому числі стосовно постачання для позивача товарно - матеріальних цінностей. Також наголошує, що діяльністю ПП «НП Хіміч», відповідно до коду КВЕД, є будівництво житлових і нежитлових приміщень.

Щодо відносин з ТзОВ «Укр Сервіс Груп», то відповідач покликається на акт ДПІ у Печерському районі м. Києва № 2755/26-55-22-02/39123362 від 09.09.2014 року, яким встановлена відсутність у даного підприємства будь - які ресурсів для здійснення господарської діяльності, в тому числі стосовно постачання для СП ТзОВ «ІНВАР» товарно - матеріальних цінностей.

В зв'язку з наведеним, перевіркою встановлено такі порушення:

- порушення п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, а саме занижено податок на прибуток за 2014 рік на суму 108435,58 грн. за рахунок проведення взаєморозрахунків з ПП «Хіміч», ТзОВ «Укр Сервіс Груп»;

- порушення ст. 185, п. 187.1 ст. 187, ст. 188, п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме завищено суму податкового кредиту на 120483,98 грн., в томц числі за липень 2014 року на 50069,98 грн., серпень 2014 року на 70414,00 грн. за рахунок проведення взаєморозрахунків з ПП «Хіміч», ТзОВ «Укр Сервіс Груп».

За наслідками проведеної перевірки та на підставі вказаних вище порушень, податковим органом прийнято спірні податкові повідомлення - рішення:

- від 07.04.2015 року № про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем з податку на прибуток у сумі 162653,37 грн. (в т.ч. 108435,58 грн. за основним платежем та штрафна (фінансова) санкція в сумі 54217,79 грн.);

- 07.04.2015 року № про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем з податку на додану вартість у сумі 180725,97 грн. (в т.ч. 120483,98 грн. за основним платежем та штрафна (фінансова) санкція в сумі 60241,99 грн.).

Не погоджуючись з висновками акта перевірки та винесеними на його підставі податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення в даній адміністративній справі, суд виходив з наступного.

Щодо правовідносин СП ТзОВ «ІНВАР» з ПП «НП Хіміч» у липні 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ПП «НП Хіміч» було укладено договір поставки № 28/04 від 28.04.2014 року (а.с. 41-44), згідно якого ПП «НП Хіміч» (постачальник) зобов'язувався передати (поставити) в обумовлені строки СП ТзОВ «ІНВАР» (покупцеві) товар, а покупець зобов'язувався прийняти вказані товари і оплатити його вартість.

На підтвердження виконання умов вищевказаного договору, позивачем до матеріалів справи долучені копії податкових накладних від 03.07.2014 року № 30, від 14.07.2014 року № 86, від 22.07.2014 року № 186, копії видаткових накладних від 03.07.2014 року № РН - 30/07, від 14.07.2014 року № 86, від 22.07.2014 року № 186 та копії специфікацій до накладних від 03.07.2014 року № 30, від 14.07.2014 року № 86, від 22.07.2014 року № 186, а також відповідні їм копії товарно - транспортних накладних з копіями відомостей про вантаж від 03.07.2014 року № 0000001, від 14.07.2014 року № 0000009 та від 22.07.2014 року № 00000011. Крім того, позивачем надано суду докази перерахування коштів в адресу контрагента, а саме копії банківських виписок по рахунку.

Станом на момент розгляду справи в суді кредиторська заборгованість у СП ТзОВ «ІНВАР» перед ПП «НП Хіміч» по придбанню ТМЦ відповідно до специфікацій до накладних від 03.07.2014 року № 30, від 14.07.2014 року № 86, від 22.07.2014 року № 186 відсутня.

Щодо правовідносин СП ТзОВ «ІНВАР» з ТзОВ «Укр Сервіс Груп» у липні - серпні 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТзОВ «Укр Сервіс Груп» було укладено договір поставки № УСГ - 1/08 від 04.08.2014 року (а.с. 63-66), згідно якого ТзОВ «Укр Сервіс Груп» (постачальник) зобов'язувався передати (поставити) в обумовлені строки СП ТзОВ «ІНВАР» (покупцеві) товар, а покупець зобов'язувався прийняти вказані товари і оплатити його вартість.

На підтвердження виконання умов вищевказаного договору, позивачем до матеріалів справи долучені копії податкових накладних від 04.08.2014 року № 14 та від 13.08.2014 року № 11, копії видаткових накладних від 04.08.2014 року № 14 та від 13.08.2014 року № 11, копії специфікацій до накладної від 04.08.2014 року № 14 та від 13.08.2014 року № 11, а також копії товарно - транспортних накладних з копіями відомостей про вантаж від 04.08.2014 року № 000004 та від 13.08.2014 року № 000009. ;

Крім того, позивачем надано суду докази перерахування коштів в адресу контрагента, а саме копії банківських виписок по рахунку.

Станом на момент розгляду справи в суді кредиторська заборгованість у СП ТзОВ «ІНВАР» перед ТзОВ «Укр Сервіс Груп» по придбанню ТМЦ відповідно до специфікацій до накладної від 04.08.2014 року № 14 та від 13.08.2014 року № 11 відсутня.

Факт транспортування товару додатково підтверджується договором надання транспортних послуг № 1/14 від 02.01.2014 року, укладеним між СП ТзОВ «ІНВАР» та ФО-П ОСОБА_6, згідно якого та наданих суду товарно - транспортних накладних ФО-П ОСОБА_6 здійснював перевезення ТМЦ для позивача. Крім того, будучи комерційним директором СП ТзОВ «ІНВАР» ОСОБА_6 мав належним оформлені довіреності на отримання товару від ТзОВ «Укр Сервіс Груп» у серпні 2014 року та від ПП «НП Хіміч» у липні 2014 року, що підтверджується витягами з журналів реєстрації довіреностей на отримання товару від ТзОВ «Укр Сервіс Груп» у серпні 2014 року та від ПП «НП Хіміч» у липні 2014 року.

Товар позивачем був оприбуткований згідно оборотно - сальдових відомостей по рахунку 631 за липень, серпень 2014 року.

Наявність у позивача складських приміщень загальною площею 4500 м. кв., що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Муроване, вул. Вокзальна, 20, підтверджується договором № 01/14 від 01.01.2014 року, укладеним з приватним підприємством «Теола - Плюс». Крім того, в матеріалах справи наявний акт прийому - передачі нерухомого майна (вищевказаного складського приміщення) від 01.01.2014 року, а також копією наказу № 3 від 02.01.2002 року про прийом на роботу на посаду завідуючого складом ОСОБА_7 з 02.01.2002 року та копією трудової книжки.

Також суд звертає увагу на наявні в матеріалах справи докази наявності у контрагентів позивача складських приміщень на час здійснення господарських взаємовідносин з позивачем. Так, факт наявності складських приміщень у ПП «НП Хіміч» підтверджується листом з якого вбачається, що дане підприємство під час проведення поставок товару позивачу орендувало складські приміщення за адресою: м. Львів, вул. Персенківка, 70 відповідно до договору оренди № б/н від 01.05.2014 року, укладеного з ТзОВ «ТРЕНТОВА ЛТД». Наявність складського приміщення у ТзОВ «Укр Сервіс Груп» підтверджується листом, з якого вбачається, що дане товариство орендувало приміщення за адресою: м. Київ, вул. Екскаваторна, 35 у ТзОВ «ЛКО», згідно договору № 06/2014 від 01.06.2014 року.

Факт використання, а саме реалізація товарів, отриманих позивачем у спірних господарських операціях з контрагентами ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Укр Сервіс Груп», підтверджується долученими до матеріалів справи видатковими та податковими накладними, укладеними при господарських операція з ТзОВ «Теола», ПП «ЮліВіт», ТзОВ «Хіміфарб», ТзОВ «МВЗ» та ТзОВ «Компанія Техногрес».

На переконання суду, предмет договорів купівлі-продажу, укладених позивачем з ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Укр Сервіс Груп» відповідає виду діяльності СП ТзОВ «ІНВАР» - оптова та роздрібна торгівля будівельними матеріалами.

Щодо твердження представника відповідача про неоформлення сторонами правочину документів, передбачених Інструкціями П-6 та П-7 Держарбітражу СРСР (відповідно до умов договорів поставки № 28/04 від 28.04.2014 року та № УСГ - 1/08 від 04.08.2014 року), то суд зазначає, що такі повинні складатись в зв'язку із виявленням факту недостачі продукції за кількістю та виявленого дефекту продукції за якістю. В інших випадках акти, на які звертає увагу представник відповідача, не складаються та представники виробника не викликаються. Отже, оскільки під час отримання товару не було виявлено фактів недостачі товару або фактів його дефектності, СП ТзОВ «ІНВАР» та ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Укр Сервіс Груп» документи, передбачені Інструкціями П-6 та П-7 Держарбітражу СРСР, не складались.

При вирішенні даної справи, суд керувався наступним.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704.

Відповідно до п.п.1.2 п.1 вказаного Положення, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.п.2.1 п.2 Положення).

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Так, виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV, обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

У статті 2 вказаного Закону зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до вимог п.3.2 ст. З Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п.2 ст.9 цього Закону).

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що підприємство самостійно визначає облікову політику; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів.

Разом з тим, у листі Державної податкової адміністрації України від 08.04.2008 року №3146/6/15-016 зазначено, що частиною другою та третьою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» передбачається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно п.152.1. ст.152 Податкового кодексу України (в редакції до 28.12.2014 року) податок на прибуток нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною пунктом 151.1 статті 151 цього кодексу, від податкової бази, визначеної згідно зі ст.149 цього кодексу.

Згідно ст.149 Податкового кодексу України, податковою базою для цілей цього розділу визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього кодексу, з урахуванням положень ст.ст.135-137 та 138-143 цього кодексу.

Згідно п.п. 134.1.1. п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст.ст.135-137 цього кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.ст.138-143 цього кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст.152 цього кодексу.

Склад витрат та порядок їх визнання передбачений ст.138 Податкового кодексу України, витрати, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку визначені ст.139 кодексу.

Так, відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (п.п. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138).

Відповідно п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності.

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V ПК України.

Згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п.201.10 ст.201 ПК України).

Згідно п. 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст. 193 ПК України, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Згідно до п. 7.3. ст. 7 ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Перелік підстав, відповідно до яких платник податку не має права відносити відповідні суми до податкового кредиту наведено у п.198.6 ст. 198 ПК України, а, відтак, виходячи зі змісту п. 7.3. ст. 7 ПК України, перелік цих підстав є вичерпним.

Таким чином, відображення господарських операцій у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до їх реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавством на момент здійснення спірних правовідносин був визначений такий порядок формування витрат та податкового кредиту, за яким платник податку має право на включення до складу витрат та податкового кредиту суми не будь-яких витрат, здійснюваних як компенсація вартості товарів, а тільки тих, які придбаються таким платником податку для їх подальшого використання безпосередньо у власній господарській діяльності, направленої на отримання доходу.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі останнього від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 9 КАС України, передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем при визначенні податкового зобов'язання з податку на додану вартість дотримані не були, що, в свою чергу, зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наслідками розгляду справи суд погоджується з твердженнями позивача про відсутність порушення ним норм податкового законодавства, описаних в акті перевірки від 24.03.2015 року № 232/22-05/20787143.

Реальність здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Укр Сервіс Груп» підтверджується всіма належним чином оформленими первинними документами.

Висновки відповідача про безтоварність та нереальність господарських операцій позивача з вищевказаними контрагентами не знайшли свого підтвердження зібраними у справі належними та допустимими доказами та ґрунтуються на припущеннях.

Водночас, доказування не може базуватись на припущеннях в силу ст.ст. 69-70 КАС України.

Позивачем під час проведення перевірки (та в подальшому суду) було надано всі документи, які підтверджують спірні господарські операції. Факт здійснення господарських операцій підтверджується долученими до матеріалів справи договорами поставки, податковими та видатковими накладними, специфікаціями, товарно - транспортними накладними, доказами оплати тощо.

Щодо твердження відповідача про недоліки у первинній документації, то суд зазначає, що такі недоліки мають поодинокий характер та можуть свідчити про технічні описки при оформленні даних документів, а не про умисні порушення сторонами договірних відносин оформлення товарно - транспортних накладних.

Крім цього, в листі Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 року № 375/11/14-14 зазначено, що окремі дефекти в документі не можуть свідчити про зміну суті самого документу та не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо його протиправності і, як наслідок до його скасування. Якщо з його змісту можна чітко встановити характер операції, яку він підтверджує, то такий документ може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів його форми. Запропонований підхід є універсальним принципом розгляду податкових спорів, відповідно до якого перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Щодо використання інформації актів перевірки ДПІ у Святошинському районі м. Києва № 4725/7/26-57-22-01-20 від 18.09.2014 року та ДПІ у Печерському районі м. Києва № 2755/26-55-22-02/39123362 від 09.09.2014 року, а саме щодо відсутності у контрагентів позивача трудових ресурсів, складських приміщень та будь - яких можливостей для здійснення господарської діяльності, в тому числі стосовно постачання для позивача товарно - матеріальних цінностей, суд зазначає, що дослідженню в даній справі підлягають лише взаємовідносини позивача з його безпосереднім контрагентом, а отже, таке твердження не може бути підставою для визнання господарських операцій позивача безтоварними.

Також, суд при вирішенні даної адміністративної справи, бере до уваги лист Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, в якому зазначається, що відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Доводи, якими відповідач мотивує висновки про порушення платником податків вимог податкового законодавства (відсутність контрагентів за місцезнаходженням, відсутність у них необхідних ресурсів для ведення господарської діяльності несплати ними податків до бюджету) є свідченнями порушень, допущених цими контрагентами, тобто третіми особами, але не є доказом недобросовісності позивача, даної думки дотримується і Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі № К/800/15892/13 від 26.02.2014 року.

Крім того, в ухвалі Вищого адміністративний суд України від 18.09.2013 року № К/9991/55382/12, зазначено, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Важливо зазначити і те, що податковий орган вправі проводити зустрічні звірки даних суб'єктів господарювання щодо платника податків з метою отримання податкової інформації, однак, зустрічні звірки не є перевірками, а акти про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання лише засвідчують факт неможливості її проведення і не можуть мстити висновків стосовно документального підтвердження господарських відноси з платником податків і зборів, не підтверджують відносин, вид і якість операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-IV, практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) визнається самостійним джерелом права в Україні і є обов'язковою для застосування судами України

Вирішуючи податкові спори, Європейський суд застосовує ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, що була ратифікована Україною 17.07.1997 року і набула чинності для України 11.09.1997 року (далі - «Протокол № 1»), який гарантує право на повагу власності та передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому термін «майно» має автономне для Європейського Суду значення, яке не залежить від кваліфікації цього терміну у праві України, та у контексті податкових справ може включати правомірне очікування повернення надміру сплаченого податку, відшкодування податку на додану вартість або права на податкову пільгу, вирахування для цілей податку на додану вартість та податку на прибуток, оспорювання податкового зобов'язання тощо.

Так, у справах «Інтерсплав» проти України» (2007 рік), «Булвес АТ» проти Болгарії» (2009 рік) та «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії» (2010 рік) податковими органами України та Болгарії платники ПДВ були позбавлені права на податковий кредит / бюджетне відшкодування у зв'язку з виявленням зловживань з боку їх постачальників, спрямованих на незаконне бюджетне відшкодування ПДВ.

Проаналізувавши справу «Інтерсплав» проти України», Європейський суд дійшов висновку, що право на відрахування (відшкодування) податку також може визнаватися «власністю» особи та відзначив, що перешкоджання відшкодуванню (відрахуванню) ПДВ могло бути виправдане, лише якщо б у податковому правопорушенні був замішаний сам платник.

Зокрема, у висновку в справі «Булвес АТ» проти Болгарії» Європейський суд вказав, що платник (позивач) не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку. На думку Європейського суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника (позивача), що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності з огляду на таке. Європейський суд визнав, що, оскільки компанія (позивач) в повному обсязі і своєчасно виконала свої обов'язки з дотримання встановлених державою норм стосовно сплати податку на додану вартість, не мала способів для забезпечення виконання податкових обов'язків постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного з основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме - визнання права на відрахування вхідного ПДВ, який був сплачений постачальнику. Більше того, тільки після пред'явлення такого податку до відрахування та проведення податковими органами зустрічної перевірки постачальника могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок щодо подання звітності з ПДВ у повному обсязі. Таким чином, Європейський суд визнав, що право компанії (позивача) на пред'явлення вхідного ПДВ до відрахування утворило, щонайменше, «правомірне очікування» того, що їй буде надана ефективна можливість реалізувати своє майнове право, яке могло бути прирівняне до «майна» у розумінні статті 1 Протоколу № 1 (п. 57 рішення). Європейський суд окремо відзначив, що компанія (позивач) не мала абсолютно ніяких повноважень відстежувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків щодо складання та подання звітності з ПДВ, а також обов'язки по сплаті ПДВ та інших зобов'язань. Відповідно, Європейський суд визнав, що, незважаючи на повне виконання своїх обов'язків, компанія (Позивач) була поставлена в несприятливе становище через неясність щодо того, чи може вона відрахувати сплачений постачальнику вхідний ПДВ, оскільки визнання чи невизнання права на відрахування податку також залежало від висновків податкових органів з приводу того, чи своєчасно виконав постачальник свої обов'язки з поданням звітності з ПДВ та інші обов'язки (п. 69 рішення). Європейський суд погодився з тим, що, коли держава (відповідач) має інформацію про зловживання з боку певної фізичної або юридичної особи (контрагента), вона може вживати відповідних заходів щодо попередження, припинення чи покарання таких зловживань. Однак, якщо національна влада (відповідач) за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи (позивача) у зловживанні, пов'язаному зі сплатою ПДВ, який нараховується з операцій в ланцюжку поставок, або будь-яких вказівок на поінформованість про таке порушення, все ж карає одержувача (позивача), який повністю виконав свої обов'язки, за дії або бездіяльність постачальника, то влада (відповідач) виходить за рамки розумного і порушує справедливий баланс, який має бути дотриманий між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності (п. 70 рішення).

Аналогічних висновків Європейський суд дійшов й у справі «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії».

Наведена вище судова практика дозволяє стверджувати, що відповідач неправомірно позбавив позивача права на податковий кредит з ПДВ, оскільки відповідачем не було встановлено та не було доведено:

- невиконання позивачем власних обов'язків (вимог законодавства України) щодо формування та документального підтвердження оспорюваних витрат;

- обов'язку та можливості для позивача забезпечити виконання вимог законодавства України своїми контрагентами;

- обізнаність позивача про невиконання контрагентами вимог законодавства;

- безпосередню (пряму) участь та / або поінформованість позивача у порушеннях третіх осіб та / або у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою податків.

Відтак, висновки ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області про те, що між позивачем та його контрагентами ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Укр Сервіс Груп» було укладено безтоварні угоди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, в суду відсутні правові підстави вважати правомірними спірні податкові повідомлення - рішення від 07.04.2015 року № та № , прийняті за результатами проведеної у період з 12.03.2015 року по 18.03.2015 року ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області документальної позапланової перевірки позивача, якими було збільшено грошове зобов'язання СП ТзОВ «ІНВАР» з податку на прибуток та податку на додану вартість, та, відповідно, застосовано штрафні (фінансові) санкції згідно ст. 123 ПК України.

Тому, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а спірні податкові повідомлення - рішення - скасуванню.

Відповідно до ст. 94 КАС України, на користь позивача слід стягнути з Державного бюджету України 488,00 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18, 19, 69-71, 94, 158-163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 07.04.2015 року № та № , прийняті Державною податковою інспекцією у Франківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

Стягнути з Державного бюджету України в користь українсько - польського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАР», , що знаходиться за адресою: 79019, м. Львів, вул. Городоцька, 154, 488 (чотириста вісімдесят вісім) гривень 00 коп., сплаченого при подачі позову до суду судового збору.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 186, 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 22.06.2015 року.

Суддя Потабенко В.А.