Справа № 802/1152/15-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 червня 2015 р. Справа № 802/1152/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Волошенюк Є.А., Данилюк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до: Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

27.04.2015 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) з адміністративним позовом до відповідача - Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - Іллінецька ОДПІ). У позовній заяві позивач просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення № та № від 03.04.2015 року на загальну суму штрафних санкцій в розмірі 34000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.03.2015 року посадовими особами Іллінецької ОДПІ (Липовецьке відділення) проведено фактичну перевірку господарської одиниці - магазину, що розташований в АДРЕСА_1 на предмет дотримання вимог, встановлених законодавством України, які є обов'язковими до виконання при здійсненні оптової та роздрібної торгівлі напоями та/або тютюновими виробами.

За результатами перевірки було складено Акт № 16/21/НОМЕР_1 на підставі якого прийнято оскаржувані податкові повідомлення - рішення. Позивач вважає податкові повідомлення - рішення протиправними, оскільки він на момент проведення перевірки не здійснював торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, ліцензії на здійснення такого виду господарської діяльності не оформляв. Тому на думку позивача, він і не зобов'язаний реєструвати місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Крім цього, позивач звернув увагу суду на те, що магазин є власністю ФОП ОСОБА_5, а не ФОП ОСОБА_4, що залишено поза увагою перевіряючими під час проведення перевірки.

Позивач також в обґрунтування своїх вимог вказав, що чинним законодавством України встановлено певні обмеження щодо перевірок суб'єктів господарювання контролюючими органами на 2015 рік порушення яких свідчить про незаконність проведення самої перевірки.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити. У наданих усних поясненнях зазначив, що податковим органом грубо порушено порядок проведення фактичної перевірки магазину, розташованому за адресою: АДРЕСА_1.; не встановлено хто здійснював господарську діяльність у вказаному магазині та побудовано передчасні та необґрунтовані висновки про порушення ФОП ОСОБА_4 норм ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Відповідач надав письмові заперечення проти позову, у яких зазначив, що 25.03.2015 року в магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено порушення позивачем ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а саме зберігання 62 пляшок алкогольних напоїв та 140 пачок тютюнових виробів у місці не внесеному до Єдиного реєстру(а.с. 53-55).

На підставі виявленого порушення Іллінецькою ОДПІ (Липовецьке відділення) прийнято податкові повідомлення-рішення № та № від 03.04.2015 року про застосування фінансових (штрафних) санкцій до ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 34000 грн.

З врахуванням викладеного, вважають, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами України, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представники відповідача надали пояснення у яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування заперечень зіслалися на те, що під час фактичної перевірки проведеної 25.03.2015 року в магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 виявлено зберігання ФОП ОСОБА_4 алкогольних та тютюнових виробів у місцях не внесених до Єдиного реєстру місць зберігання. Встановлений факт кваліфіковано як порушення ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів». У зв'язку із цим, на думку відповідача, до позивача правомірно застосовано санкції згідно оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

Заслухавши думку позивача та представників відповідача, дослідивши наявні в матеріалах адміністративної справи письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних мотивів.

Судом встановлено, що на підставі наказу Головного управління ДФС у Вінницькій області від 24.03.2015р. № 103 «Про проведення фактичної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_4.» та направлень на перевірку № 131 та № 132 від 24.03.2015 року, 25.03.2015 року працівниками Іллінецькою ОДПІ (Липовецьке відділення) проведено фактичну перевірку магазину, розташованому за адресою: АДРЕСА_1., а саме стану дотримання норм Податкового кодексу України та Законів України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та інших нормативно-правових актів, які регулюють виробництво, зберігання та обіг спирту етилового, алкогольних напоїв і тютюнових виробів в України (а.с. 65-67).

За результатами перевірки виявлено факт зберігання 62 пляшок алкогольних напоїв та 140 пачок тютюнових виробів в місцях зберігання, що не внесені до Єдиного реєстру місць зберігання, який кваліфіковано як порушення норм ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів». Зазначений факт задокументовано Актом фактичної перевірки № 16/21/НОМЕР_1 від 25.03.2015 року (а.с. 6-8).

Акт фактичної перевірки № 16/21/НОМЕР_1 від 25.03.2015 року став підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень № та № від 03.04.2015 року, якими до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 34 000 грн. за зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів у місцях не внесених до Єдиного реєстру (а.с. 10-11).

Не погоджуючись із оскаржуваними рішеннями, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку рішенням суб'єкта владних повноважень, які стали предметом оскарження, суд враховує, що спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України, Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» за № 481/95-ВР від 19.12.1995 р.

Згідно п. 75.1. ст. 75 Податкового Кодексу України (далі - ПК України), органи державної податкової служби мають право проводити в тому числі фактичні перевірки.

Відповідно до п.п.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Відповідно до п.80.1. та п.80.2. ст. 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Нормою пункту 80.2 ст. 80 ПК України передбачено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки.

Як видно із Наказу від 24.03.2015 року № 103, який став підставою для проведення фактичної перевірки позивача у справі, підставою для його прийняття стали норми п.п. 80.2.2. та 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України.

Позивач, з поміж іншого, обґрунтовуючи позов зіслався на незаконність проведення самої перевірки, а тому і протиправність її наслідків.

Надаючи оцінку таким доводам, суд зазначає, що Верховний Суд України в постанові від 27.01.2015 року по справі № 21-425а14 за позовом ТОВ "Будгарантінвест-55" до ДПІ у м. Южному Одеської області про визнання незаконним наказу про проведення документальної невиїзної позапланової перевірки та визнання протиправними дій зазначив, що недотримання податковим органом норм Кодексу, щодо порядку призначення та проведення перевірки може призвести до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Згідно п. 80.2 ст.80 ПК України фактична перевірка може проводитися за наявності хоча б однієї з таких обставин:

у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; (пп.80.2.2 п. 80.2. ст. 80 ПК України);

у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, нафтопродуктів, палива моторного альтернативного, скрапленого газу; (п.п.80.2.5 п. 80.2. ст. 80 ПК України);

Як видно із диспозиції норми пп.80.2.2 п. 80.2. ст. 80 ПК України обов'язковою передумовою для застосування її як підстави для прийняття наказу повинно бути отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Судом при розгляді справи вживались заходи з метою з'ясування отримання якої саме інформації послужило підставою для призначення перевірки та у якому порядку така інформація надходила.

Проте, стороною відповідача пояснено, що офіційне джерело такої інформації відсутнє та зазначено про неможливість надання документу, який є носієм інформації.

Так при наданні пояснень в одному із засідань представник відповідача пояснила, що інформація, яка слугувала підставою для призначення перевірки черпалась із баз даних інформаційних систем контролюючих органів про порушення вимог законодавства в частині зберігання та реалізації алкогольних напоїв та тютюнових виробів позивачем.

Проте в іншому судовому засіданні представниками сторони відповідача зазначено, що джерелом такої інформації стали протоколи про адміністративні правопорушення складені працівниками податкової міліції щодо ОСОБА_4

Суд звертає увагу на суперечності в отриманих поясненнях відповідача. Крім того з метою їх перевірки у відповідача витребовувалися копії протоколів, проте такі не надані суду із посиланням на їх відсутність.

Із наведених взаємосуперечливих доводів відповідача суд ставить під сумнів дотримання податковим органом процедури фактичної перевірки позивача, оскільки чітких пояснень щодо підстав її проведення та документального підтвердження їх існування відповідачем не надано.

Пунктом 81.1. ст. 81 ПК України передбачено, що посадові особи органу державної податкової служби мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування органу державної податкової служби, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника органу державної податкової служби або його заступника, що скріплений печаткою органу державної податкової служби;

- копії наказу про проведення перевірки;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб органу державної податкової служби до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Згідно п. 86.5 ст. 86 ПК України, у разі відмови платника податків, його законних представників або особи, яка здійснювала розрахункові операції, від підписання акта (довідки), посадовими особами контролюючого органу складається акт, що засвідчує факт такої відмови. Один примірник акта або довідки про результати перевірки не пізніше наступного робочого дня після його складення реєструється в журналі реєстрації актів контролюючого органу і не пізніше наступного дня після його реєстрації вручається або надсилається платнику податків, його законному представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції.

Судом встановлено, що перевіряючими в підтвердження фактів відмови від підписання направлення на перевірку та відмови у підписанні матеріалів перевірки складено відповідні Акти (а.с. 68-69). Проте представниками сторони відповідача у судовому засіданні однозначно не зазначено кому саме пред'являлись вказані документи та хто приймав рішення про допуск перевіряючих до проведення перевірки.

Водночас у своїх поясненнях посадова особа контролюючого органу, яка брала участь у проведенні перевірки зазначила про перебування на момент проведення перевірки магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у ньому декількох осіб. Проте, представник відповідача не змогла обґрунтовано пояснити хто саме здійснював господарську діяльність у магазині на момент здійснення перевірки. Водночас у Акті перевірки зроблено висновки про порушення вимог ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» саме позивачем у справі.

Суд звертає увагу на поверхневий та необ'єктивний підхід контролюючого органу при проведенні перевірки виходячи із наступного.

Так, згідно п. п. 1-4 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено).

З метою встановлення фактів порушень вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на податкові органи, а також осіб які їх вчинили, норми Податкового кодексу України наділяють перевіряючих рядом повноважень, в тому числі щодо проведення контрольної розрахункової операції та хронометражу господарських операцій.

Зокрема, згідно п. 80.4. ст. 80 ПК України, перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.

В силу п. 80.8 ст. 80 ПК України, під час проведення перевірки посадовими особами, які здійснюють таку перевірку, може проводитися хронометраж господарських операцій. За результатами хронометражу складається довідка, яка підписується посадовими особами контролюючого органу та посадовими особами суб'єкта господарювання або його представника та/або особами, що фактично здійснюють господарські операції.

Відповідно до п.п. 14.1.264. п. 14.1 ст. 14 ПК України, хронометраж - процес спостереження за веденням господарської діяльності платника податків, який здійснюється під час проведення фактичних перевірок та застосовується контролюючими органами з метою встановлення реальних показників щодо діяльності платника податків, яка здійснюється на відповідному місці її провадження.

Водночас податковим органом при проведення перевірки неповно встановлено хто здійснював господарську діяльність у магазині який перевірявся та на кого саме покладено обов'язок дотримання вимог Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» при здійсненні торгівлі у магазині розташованого за адресою: смт Турбів, вул. Миру.

Так, при обґрунтуванні позовних вимог представник позивача зазначив, що магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 який також являється фізичною особою - підприємцем.

Судом досліджено паспорт прив'язки МАФ для розміщення об'єкту торгівлі та договір про встановлення особистого сервітуту, що підтверджує належність на праві власності магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 саме ОСОБА_5, а не позивачу у справі.

Крім того встановлено, що договір оренди приміщення магазину чи інший договір, який би надавав підстави позивачу здійснювати у зазначеному магазині господарську діяльність на момент перевірки не існував.

Також, з метою спростування факту здійснення позивачем на момент проведення перевірки господарської діяльності у вказаному магазині його представником надано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб від 16.03.2015 року та Витяг з реєстру платників єдиного податку від 19.03.2015 року. Із вказаних документів встановлено, що основним видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_4 є «комп'ютерне програмування», а тому відсутні підстави стверджувати, що позивач на час проведення податковим органом перевірки, здійснював діяльність пов'язану з реалізацією чи зберіганням алкогольних напоїв і тютюну у магазині за адресою АДРЕСА_1.

Суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що виходячи із того, що у магазині на час перевірки зберігались алкогольні вироби та тютюн, міг мати місце факт їх незаконного продажу чи зберігання. Проте, виходячи із неповноти та поверхневості проведеної перевірки стверджувати, що такі порушення допущені саме позивачем у справі є передчасно.

Отже, відповідач дійшов необґрунтованого висновку про те, що саме ФОП ОСОБА_4 здійснював зберігання у магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Крім того судом при розгляді справи досліджено Книгу обліку доходів ФОП ОСОБА_4 зміст якої також не дає підстави стверджувати, що саме позивач здійснював оприбуткування, а згодом і реалізацію алкоголю та тютюну у магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи встановлені процедурні порушення, які призвели до неповноти та поверхневості проведеної фактичної перевірки, за результатами якої було складено Акт № 16/21/НОМЕР_1 від 25.03.2015 року, суд ставить під сумнів правомірність повідомлень - рішень № та № від 03.04.2015 року, як наслідок недотримання податковим органом норм Кодексу, щодо порядку призначення та проведення перевірки. Вказана позиція узгоджується із практикою Верховного Суду України висвітленою у постанові від 27.01.2015 року по справі № 21-425а14.

Крім того, даючи правову оцінку дотриманню процедури проведення перевірки, а саме: наявність підстав для проведення перевірки, відповідності порядку проведення перевірки вимогам закону тощо, суд досліджує ланцюг юридичних актів, в якому попередній факт є підставою для виникнення наступного.

Необхідно зазначити, що виключно правомірні рішення та дії посадових осіб суб'єктів владних повноважень є юридичними фактами в адміністративній процедурі. В діяльності суб'єкта владних повноважень, існує принцип ланцюга юридичних фактів, який означає, що всі дії, рішення органу влади, які в силу закону передують певному рішенню, мають бути правомірними, у випадку неправомірності будь-якої з дій/рішень у суб'єкта владних повноважень не виникає право на вчинення наступної дії в ланцюгу, а тому остаточне рішення в будь-якому разі є неправомірним, так як його прийняття не узгоджується із встановленим ч. 2 ст. 19 Конституції України принципом.

Надаючи оцінку змісту порушень, вчинення яких ставиться у вину позивачу у справі, суд зазначає, що згідно Акту фактичної перевірки № 16/21/НОМЕР_1 від 25.03.2015 року контролюючим органом зроблено висновок про порушення позивачем правил зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів. Вказаний факт кваліфіковано як порушення норм ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Досліджуючи склад правопорушення, вчинення якого поставлено у вину позивачу суд зазначає, що в силу ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», зберігання спирту, або алкогольних напоїв, або тютюнових виробів у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру тягне за собою накладення штрафу у розмірі 100 відсотків вартості товару, який знаходиться в такому місці зберігання, але не менше 17000 гривень.

Детальніше правила зберігання спирту, або алкогольних напоїв, або тютюнових виробів врегульовані ст. 15 вказаного Закону № 481/95-ВР.

Згідно із ст. 15 Закону № 481/95-ВР зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб'єкта господарювання таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.

Внесення даних до Єдиного реєстру проводиться на підставі заяви суб'єкта господарювання з обов'язковим зазначенням місцезнаходження місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, а також: для юридичних осіб - найменування, місцезнаходження, коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; для фізичних осіб-підприємців - прізвища, імені, по батькові, місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків. До заяви додаються копія виданої заявнику ліцензії на відповідний вид діяльності, засвідчена нотаріально або посадовою особою органу ліцензування, та документ, що підтверджує право користування цим приміщенням.

Суб'єкти господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, вносять до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, що розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

Порядок ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання затверджено наказом Державної податкової адміністрації України від 28 травня 2002 року за № 251 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Крім того, згідно з п. 1.1 Порядку ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 251 від 28.05.2002 року (далі - Порядок), єдиний державний реєстр місць зберігання (далі - Єдиний реєстр) - це перелік місць, що використовуються для зберігання спирту, та приміщень, що використовуються для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, який містить відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

До Єдиного реєстру вносяться в тому числі відомості про місце зберігання - місцезнаходження (поштовий індекс, область, район, місто, вулиця, номер будинку), площа місця зберігання (місткість місця зберігання спирту), вид продукції, що зберігається.

Пунктом 2.1 вищезазначеного Порядку передбачено, що до Єдиного реєстру вносяться, зокрема, місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів;

Згідно п.п. 2.2 Порядку ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання та форми довідки про внесення місця зберігання до Єдиного державного реєстру заява про внесення місця зберігання спирту до Єдиного реєстру подається за формою згідно з додатком 1, а заява про внесення місця зберігання алкогольних напоїв або тютюнових виробів до Єдиного реєстру подається за формою згідно з додатком 2. До заяви додаються: документ, що підтверджує право користування цим приміщенням, та довідка про відповідність місця зберігання спирту установленим вимогам, видана Департаментом або його регіональними управліннями, - у разі реєстрації місця зберігання спирту; нотаріально посвідчена копія ліцензії на відповідний вид діяльності, копія документа, що підтверджує право користування приміщенням (договір оренди, свідоцтво на право власності та інше).

Правовий аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави для висновку про те, що суб'єкт відповідальності за правопорушення щодо зберігання алкогольних напоїв та тютюну у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, є спеціальним.

Зокрема, такий суб'єкт повинен мати ліцензію на відповідний вид діяльності, пов'язаний з виробництвом, оптовою чи роздрібною торгівлею алкогольними напоями, спиртовим етиловим чи тютюновими виробами. Крім того, він має бути або виробником спирту, або суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює реалізацію алкогольної продукції чи тютюнових виробів, оскільки лише у цьому разі законодавством передбачено обов'язкове внесення відомостей про місце зберігання спиту до Єдиного реєстру.

Тобто як вбачається з системного аналізу даних норм, інших приписів чинного законодавства, які врегульовують спірні правовідносини, обов'язок реєстрації місця зберігання алкогольної продукції може бути покладений виключно на суб'єктів підприємницької діяльності, які зареєстровані у встановленому порядку як особи, що здійснюють реалізацію алкогольної продукції чи тютюнових виробів відповідно до виданих ліцензій.

В судовому засіданні встановлено, що позивач не зареєстрований у встановленому порядку як суб'єкт господарювання, який здійснює роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, відповідна ліцензія на проведення такої діяльності у ФОП ОСОБА_4 відсутня.

З огляду на викладене, суд не погоджується з висновками податкового органу про наявність правових підстав для застосування до позивача фінансових санкцій передбачених абз. 11 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», оскільки, як вище зазначено, вимоги даного Закону щодо зберігання алкогольних напоїв у місцях зберігання, внесених до Єдиного реєстру, на ФОП ОСОБА_4 не поширюються.

Враховуючи сукупність встановлених вище обставин справи, суд доходить висновку, що податкові повідомлення-рішення № та № від 03.04.2015 року про застосування фінансових (штрафних) санкцій до ФОП ОСОБА_4 у розмірі 34000 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно зі статтею 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій та винесених рішень. Тому, суд дійшов висновку що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (Липовецьке відділення) № від 03.04.2015 року та № від 03.04.2015 року.

Стягнути із Державного бюджету України в користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (ідент. номер НОМЕР_1) сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 182 грн. 70 коп. (сто вісімдесят дві гривні сімдесят копійок).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович