Справа № 232/6054/12 (2а/127/23/13)
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2015-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" червня 2015 р. м. Київ К/800/39692/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючогосудді Малиніна В.В.,
суддів Бутенка В.І., Швеця В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2013 року та ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2013 року та 3 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання дій протиправними та перерахунок грошового утримання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниціу якому просила: визнати протиправними дії та бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у м.Вінниці щодо відмови у перерахунку її довічного грошового утримання судді у відставці; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок її довічного грошового утримання виходячи із розміру заробітку працюючого на її посаді судді, визначеного в п. п. 3,5 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та який зазначено у довідках апеляційного суду Вінницької області від 24.02.2012 р. №73 та від 28.10.2012 р. №727/322, починаючи з01.01.2012р.; зобов'язати відповідача нарахувати та видати їй різницю між раніше нарахованим та перерахованим довічним грошовим утриманням, починаючи з 01.01.2012 року.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2013 року позов задоволено.

При цьому, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3 липня 2013 року виправлено описки, допущені в ухвалі цього ж суду від 17 червня 2013 року, шляхом внесення змін у вступну, мотивувальну та резолютивні частини, а саме: замість виду процесуального рішення «Ухвала» було визначено «Постанова»; внесені доповнення в мотивувальну частину рішення (здійснено посилання на відповідне рішення Конституційного Суду України); абзаци 24-28 мотивувальної частини рішення замінені абзацами, щодо визнання шестимісячного строку задоволення позовних вимог, та підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині; в резолютивній частині, знову ж таки замінено слово «Ухвалив» на «Постановив», де зазначено вже про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову частково; викладені позовні вимоги з розрахунку обмеженого шестимісячним строку їх задоволення.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій (як по суті так і ухвала про виправлення описки) прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, у задоволені позову відмовити.

Позивач у письмових запереченнях на вказану касаційну скаргу, які надійшли до Вищого адміністративного суду України просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідач усновідмовив позивачу про відмову у задоволенні її заяви про перерахунок її довічного грошового утримання як судді у відставці.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо відмови у проведенні перерахунку довічного грошового утримання позивача як судді у відставці.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, фактично винісши постанову (ухвала про виправлення описки від 3 липня 2013 року) погодився із вказаним висновком суду першої інстанції, застосувавши шестимісячний строк, задовольнив позов частково.

З даними висновками колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до пункту 8 частини четвертої статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI) незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частина шоста статті 47).

За правилами частини четвертої зазначеної статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (далі - Закон № 2862-XII) судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

Наведене правило було закріплене і у статті 138 Закону № 2453-VІ, згідно з частиною третьою якої у редакції, чинній до 1 жовтня 2011 року, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

1 січня 2012 року введено в дію статтю 129 Закону № 2453-VІ, якою по-новому врегульовано питання, пов'язані із суддівською винагородою.

Частиною третьою статті 138 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України від 8 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (набрав чинності з 1 жовтня 2011 року; далі - Закон № 3668-VI), чинною на час виникнення спірних відносин, передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

У частині п'ятій вказаної норми Закону визначено, що виплата щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період роботи на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», припиняється. На цей період призначається і виплачується пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами ПФУ за рахунок коштів Державного бюджету України.

Конституційний Суд України Рішенням від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 частину третю,перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 3668-VI визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У зазначеному Рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що Законом № 3668-VI змінено визначений Законом № 2453-VI порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 3668-VI звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453-VI в редакції до змін, внесених Законом № 3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції (при цьому вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду)не дав належної правової оцінки обставинам справи, зокрема часу звернення позивача до суду із вказаним позовом, так як право позивача на можливість отримання бажаної суми довічного грошового отримання судді у відставці виникає після його звернення з відповідним позовом до суду з дня набрання чинності згадуваного рішення Конституційного Суду України.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної, зокрема у постановах від 17 та 24 березня 2015 року (справа № 21-584а14, № 21- 371а14).

Крім того, слід звернути увагу на позовну вимогу про визнання бездіяльності відповідача протиправною в частині, що стосується нездійснення ним перерахунку позивачу довічного грошового утримання судді у відставці, з поєднанням наступного.

Виходячи з загальних засад права, бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це певна форма його поведінки, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків і згідно з законодавством України.

Як було встановлено судами попередніх інстанції відповідач в усному порядку відмовив позивачу у здійсненні відповідного перерахунку розміру довічного грошового утримання позивачу, як судді у відставці.

Разом з тим, матеріали справи відповідних обставин не підтверджують, хоча відповідна бездіяльність може досліджуватись як не вчинення відповідачем дій по розгляду та вирішення ним відповідної заяви позивача.

Окремо колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне звернути увагу на оскаржувану відповідачем ухвалу суду апеляційної інстанції про виправлення описки.

Відповідно до статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинні на час здійснення судом апеляційного суду відповідної дії) суд може з власної ініціативи або за заявою особи, що брала участь у справі, чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Питання про внесення виправлень суд може вирішити в порядку письмового провадження. У разі якщо для внесення виправлень суд визнає за необхідне провести судове засідання за присутності осіб, які беруть участь у справі, ці особи повідомляються про день, час і місце засідання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.

Ухвалу суду про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у внесенні виправлень може бути оскаржено.

Дана стаття визначає право суду внести у своє рішення відповідні виправлення, у зв'язку з допущенням ним описок та очевидних арифметичних помилок, однак такі виправлення можуть бути внесені, які не торкаються суті відомостей та самого рішення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції від 3 липня 2013 року, яким суд не вніс виправлення до свого ж рішення (ухвали від 17 червня 2013 року), в розумінні статті 169 КАС України, а фактично змінив це рішення повністю, що суперечить вимогам процесуального Закону.

У зв'язку із зазначеним колегія суддів вважає, що справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для усунення вказаних порушень.

Відповідно до ч.1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці задовольнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2013 року та 3 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання дій протиправними та перерахунок грошового утриманняскасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та не підлягає перегляду.

Головуючийсуддя В.В. Малинін

Судді: В.І. Бутенко

В.В. Швець